Справа № 809/1530/15
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2015-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2015 р. Справа № 876/5747/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шинкар Т.І.,

суддів Ільчишин Н.В., Пліша М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 травня 2015 року про закриття провадження у справі №809/1530/15 за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Тисменицького районного управління юстиції про визнання дій неправомірними, -

В С Т А Н О В И В :

16.04.2015р. ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Відділу державної виконавчої служби Тисменицького районного управління юстиції (далі - ВДВС), просив визнати неправомірними дій старшого державного виконавця ВДВС Тисменицького РУЮ Вацеби О.Б., вчинені ним 09.04.2015р. у будинку за адресою с.Клузів, Тисменицького району, вул.Щаслива,9, які полягають у незаконному та протиправному включенні до акту опису й арешту майна боржника ОСОБА_3 від 09.04.2015р. власного майна позивача у кількості 9 одиниць, а саме - настільна лампа, шафа до ванни, телевізор марки Самсунг, лампа настільна, м'яке крісло (2 шт.), м'який диван, шафа для посуду жовтого кольору, килим коричневого кольору; визнати недійсним акт опису й арешту майна від 09.04.2015р. ЗВП №45195774, складений державним виконавцем Вацебою О.Б., у який під виглядом майна боржника ОСОБА_3 включено власне майно позивача, що належить йому на підставі договору дарування від 23.01.2015р.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13.05.2015р. провадження у справі закрито.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13.05.2015р. та направити справу на продовження розгляду. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що посилання суду першої інстанції на ч.1 ст.181 КАС України є необґрунтованими, оскільки регулюють порядок звернення до суду виключно учасників виконавчого провадження та осіб, що залучаються до проведення виконавчих дій, до яких позивач не належить. Право позивача на звернення до адміністративного суду регулюється загальними нормами КАС України. Суд у оскаржуваній ухвалі помилково та безпідставно зазначив, що спір між позивачем та відповідачем стосується визнання права на майно. Державний виконавець, включивши до акту опису майна боржника майно, що належить позивачу на законних підставах, порушив його право власності, тобто позбавив позивача законного права вільно користуватися та розпоряджатись власним майном.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, хоча належним чином повідомленні про місце та час розгляду справи, а тому на підставі п. 2 ч. 1 ст.197 КАС України суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач оскаржує дії державного виконавця та акт опису й арешту майна від 09.04.2015р. ЗВП № 45195774, складеного державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Тисменицького районного управління юстиції в частині включенню до вказаного акта опису й арешту майна боржника, належного йому - ОСОБА_1 майна в кількості дев'яти одиниць, а саме: двох настільних ламп, шафи до ванни, телевізора марки Самсунг, двох м'яких крісел, м'якого дивану, шафи для посуду жовтого кольору, килиму коричневого кольору.

Як вбачається зі змісту акта опису й арешту майна від 09.04.2015р. ЗВП №45195774, постанов про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження від 18.04.2014р., вказане позивачем в позовної заяви майно, яке належить позивачу, описано й арештовано в межах зведеного виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчих листів №352/3247/13-ц, №352/3248/13-ц, №352/3249/13-ц, виданих Тисменицьким районним судом про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 боргу на загальну суму 331 223,20грн.

Закриваючи провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Тисменицького районного управління юстиції про визнання дій неправомірними, визнання недійсним та скасування акта опису і арешту майна від 09.04.2015р. ЗВП №45195774, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги власника майна, який не є учасником виконавчого провадження, про захист цього права внаслідок дій державного виконавця по опису й арешту такого майна, мають цивільно-правову природу і підлягають захисту у спосіб, визначений статтею 16 Цивільного кодексу України

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про державну виконавчу службу» від 24.03.1998р. № 202/98-ВР (далі - Закон № 202/98-ВР) державна виконавча служба входить до системи органів Міністерства юстиції України і здійснює виконання рішень судів, третейських судів та інших органів, а також посадових осіб (далі - рішень) відповідно до законів України.

Частиною 1 ст.6 Закону № 202/98-ВР встановлено, що працівники органів державної виконавчої служби (державні виконавці, керівні працівники і спеціалісти Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, управлінь державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних відділів державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції) є державними службовцями.

Згідно з ч.2 ст.4 Закону № 202/98-ВР державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV).

Відповідно до ст.1 Закону № 606-XIV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно з ч.1 ст.11 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п.5 ч.3 вказаної статті державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку

Як це передбачено ч.1 та ч.2 ст.57 Закону № 606-XIV, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Згідно з ч.5 цієї статті про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника.

На підставі вказаного, колегія суддів приходить до висновку, що проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту та складення відповідного акта є способом забезпечення державним виконавцем як представником влади примусового виконання судових рішень, постановлених іменем України.

При цьому критеріями визначення юрисдикції судів щодо вирішення справ з приводу оскарження рішень дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення є юрисдикційна належність суду, який видав виконавчий документ, та статус позивача як сторони у виконавчому провадженні.

Відповідно до ч.4 ст.82 Закону № 606-XIV рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Згідно з ч.1 ст.181 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач - ОСОБА_1 не є ні учасником виконавчого провадження, ні особою, яка залучається до проведення виконавчих дій.

Тобто в правовідносинах, на які поширюються особливості розгляду спорів, передбачених статтею 181 КАС України, позивач не є тією особою, якій закон надав право на звернення до адміністративного суду із позовом щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця.

Разом із тим, виходячи із завдань адміністративного судочинства, передбачених ч. 1 ст. 2 КАС України, кінцевою метою судового розгляду справи є фактичний захист порушених прав і свобод особи.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно до п.1 ч.2 ст.17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду від 13.12.2010р. №3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби» з наступними змінами передбачено, що критеріями визначення юрисдикції судів щодо вирішення справ з приводу оскарження рішень дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення є юрисдикційна належність суду, який видав виконавчий документ, та статус позивача як сторони у виконавчому провадженні. До юрисдикції адміністративних судів належать усі справи з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби щодо виконання судових рішень на підставі виконавчих документів, виданих судами всіх юрисдикцій, за винятком тих, які видано загальними та господарськими судами у разі звернення до суду сторін відповідного виконавчого провадження чи їхніх представників.

В п.20 Постанови Пленуму ВАС України від 20.05.2013р. № 8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» зазначено, що згідно з частиною першою статті 60 Закону № 606-XIV, особа яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Під час вирішення такого спору з'ясуванню підлягають обставини щодо підстав набуття права власності на спірне майно, у зв'язку з чим зазначені вимоги є приватноправовими. Публічно-правовими є спори між особою, на майно якої накладено арешт у виконавчому провадженні і яка не є боржником у цьому провадженні, та органом державної виконавчої служби - суб'єктом владних повноважень з приводу рішень, дій чи бездіяльності, прийнятих (вчинених) під час проведення опису та арешту майна, що не пов'язані з визнанням права власності на арештоване майно.

Слід зауважити, що предметом спору, окрім протиправності дій державного виконавця при вчиненні виконавчих дій, є також визнання недійсним акта опису та арешту майна в частині включення в такий належних позивачу за договором дарування від 23.01.2015р. речей домашнього вжитку. Отже предметом оскарження є не визнання права власності, а правомірність включення держаним виконавцем в акт опису та арешту майна речей домашнього вжитку, що за своєю юридичною природою є різними поняттями з різними правовими наслідками та підлягають захисту в порядку різних судочинств.

Аналіз чинного законодавства, правової позиції Пленуму ВАСУ, предмета спору дає можливість колегії суддів дійти переконання, що висновок суду першої інстанції про те, що даний спір є спором про право є помилковим, оскільки предметом оскарження є дії та акт державного виконавця щодо опису та арешту майна, яке належить на праві власності за договором дарування не боржнику, а позивачу, а тому такий спір є публічно-правовим, а не приватноправовим.

Закріплений у ст. 8 КАС України принцип Верховенства права суд застосовує з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в Україні.

Так, у Рішенні Європейського суду з прав людини від 08.04.2010р. у справа «Меньшакова проти України» (Заява № 377/02) у п.52 «Суд повторює, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (див., наприклад, рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ЕСПЛ 2002-ІІ)».

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що заявлений позов є позовом про захист права власності позивача, що випливає з дій відповідача по включенню майна позивача до акта опису й арешту майна від 09.04.2015р. ЗВП №45195774 та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно п.3 ч.1 ст.199 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду.

Враховуючи вищенаведене, колегією суддів встановлено невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи при закритті провадження у справі, що є наслідком задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваної ухвали як такої, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направленню справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 88, 160, 195, 197, 199, 204, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 травня 2015 року про закриття провадження у справі №809/1530/15 скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Т.І. Шинкар

Судді: Н.В. Ільчишин

М.А. Пліш