Справа № 2а-5013/12/1370
Суддя: Ємельянова В.І.
Дата ухвалення: 2015-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2015 року К/800/23970/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Ємельянової В.І.,

Рецебуринського Ю.Й., Стародуба О.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Залізничному районі м. Львова на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 2 квітня 2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 2 квітня 2014 року у справі №2а-5013/12/1370

за позовом Приватного підприємства «Аутпост - 4»

до Управління Пенсійного фонду України в Залізничному районі м. Львова

про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу та скасування рішень про застосування фінансових санкцій,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2012 року Приватне підприємство «Аутпост - 4» звернулось до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Залізничному районі м. Львова про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу та скасування рішень про застосування фінансових санкцій.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 2 квітня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 2 квітня 2014 року, позов задоволено частково.

Визнано протиправною і скасовано вимогу Управління Пенсійного фонду України в Залізничному районі м. Львова №Ю-1119 від 1 грудня 2011 року про сплату боргу.

Визнано протиправним і скасовано рішення Управління Пенсійного фонду України в Залізничному районі м. Львова № 3345 від 14 грудня 2011 року про застосування фінансових санкцій за донарахування органом Пенсійного фонду України або страхувальником сум своєчасно не обчислених та не сплачених страхових внесків.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що Управлінням Пенсійного фонду України в Залізничному районі м. Львова проведена перевірка Приватного підприємства «Аутпост-4» щодо правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та інших платежів та достовірності відомостей, поданих до Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування за період з 4 липня 2005 року по 30 листопада 2011 року, про що складено відповідний акт. Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог пункту 6 частини 2 статті 17, частини 1 статті 19 Закону України від 9 липня 2003 року №1058-ІV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а саме, несплата страхових внесків на винагороди особам, які виконували роботи за цивільно-правовими угодами.

1 грудня 2011 року відповідачем виставлено позивачу вимогу про сплату боргу №Ю-1119 у розмірі 284335,44 грн. і прийнято рішення № 3346 про застосування фінансових санкцій за донарахування органом Пенсійного фонду України сум своєчасно не обчислених та не сплачених страхових внесків, яким на підставі пункту 4 частини 9 статті 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в розмірі 115 грн.

Так, Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено, що цей Закон регулює відносини, що виникають мiж суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дiя iнших нормативно-правових aктів на цi правовiдносини може поширюватись лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частинi, що йому не суперечить. Виключно цим Законом визначаються принципи та структура системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, коло осiб, які підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню, перелiк платникiв страхових внесків, їх права та обов'язки, порядок нарахування, обчислення та сплати страхових внесків, стягнення заборгованостi за цими внесками.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем здійснене донарахування страхових внесків на винагороди за цивільно-правовими договорами про надання послуг фізичними особами, якi не перебувають у штаті підприємства.

За змістом досліджених судами попередніх інстанцій угод про надання послуг, актів про надання послуг та з висновків, викладених в акті перевірки № 247 від 30 листопада 2011 року, копії яких знаходяться в матеріалах справи, вбачається, що фізичні особи, з якими позивач укладав цивільно-правові угоди, надавали йому послуги, а не виконували роботи чи працювали на підставі трудової угоди (контракту), а тому приписи статті 11 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» до вказаних правовідносин не застосовуються.

Частково задовольняючі позовні вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з наступного.

За змістом статті 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону сплачують страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 11 зазначеного Закону загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню підлягають, зокрема, громадяни України, які виконують роботи на підприємствах за договорами цивільно-правового характеру.

Страхувальниками, згідно з пунктом 1 статті 14 Закону, є роботодавці, зокрема, підприємства, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб за договорами цивільно-правового характеру, - для осіб, зазначених у пунктах 1, 10, 15 статті 11 цього Закону.

Статтями 15, 17 Закону визначено, що платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону і вони зобов'язані нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески. Відповідно до частини 1 статті 19 Закону страхові внески до солідарної системи нараховуються, зокрема, для роботодавця, на виплату винагород фізичним особам за виконання робіт (послуг) за угодами цивільно-правового характеру, що підлягають обкладенню податком на доходи фізичних осіб.

Розділом XV «Прикінцеві положення» Закону визначено, що страхові внески, що перераховуються до солідарної системи сплачуються страхувальниками та застрахованими особами на умовах і у порядку, визначених цим Законом та в розмірах, передбачених Законом України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» від 26 червня 1997 року № 400/97-ВР для відповідних платників збору.

Статтею 1 Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено перелік осіб, що є платниками збору на обов'язкове державне пенсійне страхування. Зокрема, відповідно до пункту 1 статті першої цього Закону, платниками збору на обов'язкове державне пенсійне страхування є суб'єкти підприємницької діяльності незалежно від форм власності, їх об'єднання, бюджетні, громадські та інші установи та організації, об'єднання громадян та інші юридичні особи. Відповідно до пункту 1 статті 2 Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» для платників збору, визначених пунктами 1 та 2 статті 1 цього Закону, об'єктом оподаткування є фактичні витрати на оплату праці працівників, які включають, зокрема, винагороди, що виплачуються громадянам за виконання робіт (послуг) за угодами цивільно-правового характеру.

Зі змісту пункту 1 частини першої статті 11 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та пункту 1 статті 2 Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» вбачається, що основною умовою обов'язкового державного пенсійного страхування для громадян, які працюють на підприємстві за договорами цивільно-правового характеру, є виконання певних робіт.

Статтею 901 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини першої статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

При цьому, для того щоб правильно визначити правову конструкцію, яку слід застосовувати для врегулювання даних правовідносин, необхідно чітко розмежовувати поняття робіт та послуг. Характерною ознакою послуг є відсутність результату майнового характеру, невіддільність від джерела або від одержувача. Предметом підрядних відносин може бути як створювана річ, так і обробка, переробка, ремонт вже існуючої речі.

Таким чином, у разі, якщо суми винагород виплачуються особам за надання послуг за договорами цивільно-правового характеру, внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування не нараховуються та не сплачуються.

Така позиція викладена в листі Пенсійного фонду України від 1 вересня 2006 року №11124/03-02, опублікованому у виданні «Все про бухгалтерський облік» від 28 вересня 2006 року №93.

Виходячи з викладеного суд касаційної інстанції погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що укладені підприємством договори, які були предметом перевірки Управлінням Пенсійного фонду України в Залізничному районі м. Львова, за своїм змістом, характером та правовою природою є договорами про надання послуг, а тому сплачені за ними суми винагород не є об'єктом сплати страхових внесків відповідно до пункту 1 статті 2 Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Залізничному районі м. Львова відхилити.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 2 квітня 2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 2 квітня 2014 року у справі №2а-5013/12/1370 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили протягом п'яти днів після направлення її копії особам і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Ємельянова В.І.

Судді Рецебуринський Ю.Й.

Стародуб О.П.