Справа № 2а-10724/10/1570
Суддя: Швець В.В.
Дата ухвалення: 2015-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2015 року м. Київ К/9991/38300/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Швеця В.В.,

Малиніна В.В.,

Ситникова О.Ф.,

провівши в порядку письмового провадження касаційний розгляд адміністративної справи

за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання протиправним та скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

провадження в якій відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2011 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2012 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2010 року громадянин Афганістану ОСОБА_1 пред'явив у суді позов до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання протиправним та скасування рішення № 231-10 від 2 серпня 2010 року, яким йому відмовлено в наданні статусу біженця, та зобов'язання прийняти рішення про надання йому такого статусу.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2012 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В обґрунтування касаційної скарги позивач посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, а також неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування прийнятих ними рішень та направлення справи на новий розгляд.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та рішення, що приймалися судами в процесі її розгляду, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Судами встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець Афганістану, за національністю таджик, прибув до України з Афганістану у травні 2009 року. 22 травня 2009 року позивач звернувся до Управління міграційної служби в Одеській області із заявою про надання йому статусу біженця в Україні, вказавши, що причиною виїзду з Афганістану є побоювання стати жертвою переслідувань з боку талібів.

Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій від 2 серпня 2010 року № 231-10 позивачу відмовлено в наданні статусу біженця, з посиланням на абзац п'ятий статті 10 Закону України «Про біженців», оскільки факту його переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань не виявлено.

Підставою для прийняття цього рішення, відповідно до матеріалів особової справи стало те, що необхідних аргументів та доказів на підтвердження обставин, що свідчили б про загрозу позивачу на батьківщині не встановлено, позивач не навів жодних фактів, або інших доказів того, що його побоювання, в разі повернення на батьківщину, є обґрунтованими та відповідають вимогам, визначеним абзацом 2 статті 1 Закону України «Про біженців».

Правовий статус біженця в Україні, порядок його надання, втрати та позбавлення цього статусу, а також питання державних гарантій захисту біженців регулюються Законом України від 21 червня 2001 року № 2557-III «Про біженців» (далі - Закон № 2557-III).

Відповідно до абзацу 2 статті 1 Закону № 2557-III, біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і, перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця проводиться на підставі особистої заяви іноземця чи особи без громадянства або її законного представника, поданої до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до абзацу 7 статті 11 Закону № 2557-III до заяви про надання статусу біженця додаються документи, які посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для набуття ним статусу біженця.

За перевіркою матеріалів справи, згідно висновку органу міграційної служби (а.с.81) позивачем не надано доказів щодо таких обставин.

Рішення про надання статусу біженця або про відмову у наданні такого статусу, відповідно до абзацу 5 статті 14 Закону № 2557-III, приймає спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції, на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця не надається, визначені статтею 10 Закону. Зокрема, статус біженця не надається особі, в якої відсутні підстави побоюватися стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, належності до певної політичної партії або соціальної групи.

З огляду на наведені правові норми та встановлені судами обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком попередніх судів про обґрунтованість і законність рішень Державного комітету України у справах національностей та релігій про відмову позивачу в наданні статусу біженця, оскільки його заява про надання такого статусу була вирішена з дотриманням вимог національного законодавства, актів міжнародного права у справах захисту прав та свобод людини. Судами не встановлено обґрунтованості побоювань особистої небезпеки та переслідувань позивача на батьківщині.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення судів попередніх інстанцій є законними і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, в них повно відображені обставини, що мають значення для справи, їх висновки щодо встановлених обставин і правові наслідки є правильними, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Керуючись статтями 222, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2011 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2012 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам у справі та оскарженню не підлягає.

Судді В.В.Швець

В.В.Малинін

О.Ф.Ситников