Справа № 2а-1970/1933/11
Суддя: Швець В.В.
Дата ухвалення: 2015-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2015 року м. Київ К/800/33136/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Швеця В.В.,

Малиніна В.В.,

Ситникова О.Ф.,

провівши в порядку письмового провадження касаційний розгляд адміністративної справи

за позовною заявою Тернопільського обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів до Селянського фермерського господарства «Козак» (далі - СФГ «Козак») про стягнення адміністративно-господарських санкцій,

провадження в якій відкрито за касаційною скаргою Тернопільського обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів (далі - відділення Фонду) на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 липня 2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 30 квітня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2011 року відділення Фонду пред'явило в суді позов, в якому просило стягнути з СФГ «Козак» адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2010 році в розмірі 5 177,78 гривень, а також пеню в розмірі 124 гривні за порушення встановлених законодавством термінів сплати адміністративно-господарських санкцій.

В обґрунтування позову відділення Фонду зазначило, що всупереч вимогам статей 19, 20 Закону України від 21 березня 1991 року № 875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 875-XІI) СФГ «Козак» не забезпечило працевлаштування інвалідів та не сплатило за це адміністративно-господарські санкції та пеню.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 липня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 30 квітня 2013 року, відділенню Фонду в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, та, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, в касаційній скарзі позивач ставить питання про скасування ухвалених ними рішень та прийняття нової постанови про задоволення позову.

СФГ «Козак» своїм правом, як сторони у справі, не скористалося та заперечень на касаційну скаргу не подало.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та рішення, що приймалися під час її розгляду, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення. Такі санкції не можуть застосовуватись у разі відсутності необхідної кількості працевлаштованих інвалідів, якщо при цьому суб'єкт господарювання вжив усіх передбачених законом заходів для працевлаштування останніх, тобто коли у його діях немає складу правопорушення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, оскільки він ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 19 Закону № 875-XІI (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Статтею 20 цього ж Закону встановлено, що підприємства (об'єднання), установи і організації незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об'єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Законом України від 25 червня 1991 року "Про систему оподаткування", а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Разом із тим, відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою зазначеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він ужив усіх, залежних від нього, заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відповідно до статті 18 Закону № 875-XІI працевлаштування інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів. Законом України від 23 лютого 2006 року № 3483-ІV "Про внесення змін до деяких законів України щодо реалізації інвалідами права на трудову зайнятість» зазначену статтю було викладено в іншій редакції, а Закон № 875-XІI доповнено статтею 18-1, за змістом якої пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.

Таким чином, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Судами встановлено, що на виконання зазначених вимог законодавства СФГ «Козак» вживалися усі можливі заходи по створенню робочих місць для інвалідів. Зокрема, протягом 2010 року СФГ «Козак» щомісячно подавало до Збарзького районного центру зайнятості звіти за формою 3-ПН про наявність вакансій для працівників, яким встановлена інвалідність; у 2010 році СФГ «Козак» працевлаштувало 1 інваліда, який працював з 5 липня 2010 року по 1 грудня 2012 року та був звільнений за угодою сторін.

Оскільки СФГ «Козак» вжито усіх залежних від нього заходів щодо утворення робочих місць для працевлаштування інвалідів, на нього не може бути покладена відповідальність за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, а також відсутність у населених пунктах за місцем знаходження підприємства достатньої кількості інвалідів, які бажають працевлаштуватись.

Аналогічна правова позиція висловлена і Верховним Судом України у постановах від 20 червня 2011 року (справа № 21-60а11) та від 26 червня 2012 року (справа № 21-105а12).

За таких обставин, суди правильно встановили обставини справи, дали належну оцінку доказам, зібраним по справі, та прийняли законне і обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Враховуючи те, що доводи касаційної скарги правильності висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, останні під час розгляду справи вірно застосували норми матеріального права та не порушили норми процесуального права, відповідно до частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, підстави для скасування ухвалених ними рішень відсутні.

Керуючись статтями 222, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Тернопільського обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення, а постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 липня 2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 30 квітня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам та оскарженню не підлягає.

Судді В.В.Швець

В.В.Малинін

О.Ф.Ситников