Справа № 809/3685/14
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2015-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2015 р. Справа № 876/11921/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Сапіги В.П.,

суддів: Левицької Н.Г., Обрізка І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.12.2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, державний реєстратор реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання рішення незаконним та зобов'язання до вчинення дій,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом до Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції про визнання рішення незаконним та зобов'язання до вчинення дій.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 04.04.2014 року державним реєстратором прав на нерухоме майно ОСОБА_4 Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції рішення № 12168684 відмовлено у державній реєстрації прав, оскільки подане рішення суду не дозволяє встановити визнання права власності за ОСОБА_3 Однак 20.06.2014 року державний реєстратор Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківській області ОСОБА_2 провів державну реєстрацію однокімнатної квартири АДРЕСА_1.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.12.2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що приймаючи оскаржувану постанову суд першої інстанції порушив норми матеріального права, а допущена упереджена оцінка зібраних доказів та довільне трактування законодавства за текстом постанови, не відповідає фактичним обставинам справи, що і призвело до неправильного вирішення справи по суті позовних вимог.

Суд у відповідності до ч.1 ст.41 КАС України відзначає, що у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні апеляційної скарги апелянта слід відмовити з наступних підстав.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч.1 ст.6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Як передбачено ч.1 ст.2 цього ж Кодексу завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Із наведених положень убачається, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цим рішенням.

Таким чином, підставами для визнання актів недійсними, є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеної законом компетенції органу, який видав(затвердив) цей акт. Крім того, обов'язковою умовою визнання акта недійсним є порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та законних інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у адміністративного суду відсутні підстави для задоволення позову.

Суди, розглядаючи справи цієї категорії, повинні ураховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори залежно від установленого та на підставі закону.

Судом апеляційної інстанції, з врахуванням встановленого судом першої інстанції, встановлено, що 02.04.2014 року представник ОСОБА_3 звернулась в Реєстраційну службу Івано-Франківського міського управління юстиції для проведення державної реєстрації права власності.

04.04.2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції ОСОБА_4 було відмовлено у державній реєстрації прав, оскільки подане рішення суду не дозволяє встановити визнання права власності за ОСОБА_3 та було винесено рішення про відмову у державній реєстрації № 12168684

16.05.2014 року позивач звернулась в Реєстраційну службу Івано-Франківського міського управління юстиції для внесення відомостей про своє право власності до нового реєстру.

19.05.2014 року позивач отримала витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний № 21788308).

16.10.2014 року позивач отримала вимогу ОСОБА_3 про виселення.

20.10.2014 року позивач усно звернулась в Реєстраційну службу Івано-Франківського міського управління юстиції для підтвердження свого права власності, однак отримала відповідь, що 20.06.2014 року державний реєстратор Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції ОСОБА_2 провів державну реєстрацію та зареєстрував право власності за ОСОБА_3.

21.10.2014 року ОСОБА_1 звернулась із заявою в Реєстраційну службу Івано-Франківського міського управління юстиції про отримання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

22.10.2014 року позивач отримала рішення про відмову у наданні інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, оскільки із заявою звернулась неповноважна особа.

Оскаржувані реєстраційні дії від 20.06.2014 року проводилися на підставі наступних документів, що слідує з картки прийому зави №13922638 за цей день: заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень реєстраційний № 7095699 від 20.06.2014 року; квитанцій про оплату державного мита №10891.214.1 від 20.06.2014 року та № 10891.215.1 від 20.06.2014 року; копій паспорта та картки платника податків ОСОБА_3 М А..; копії паспорта та картки платника податків ОСОБА_5 та довіреність; копії рішення Івано-Франківського міського суду від 06.11.2014 року та копії рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 18.02.2014 року; копії технічного паспорта.

Правові та організаційні засади реалізації державної політики у сфері гарантії держави щодо реєстрації речових прав на нерухоме майно визначаються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-ІV від 01.07.2004 р., Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зареєстрованого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011року № 703

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України № 1952-ІV від 01.07.2004 р.», систему органів державної реєстрації прав становлять: Міністерство юстиції України; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав; органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку (далі - органи державної реєстрації прав).

Приписами п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України № 1952-ІV від 01.07.2004 р. передбачено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право власності на нерухоме майно.

За пунктом 4 частини 1 статті 24 Закону України № 1952-ІV від 1 липня 2004 року у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону №1952 державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону.

Частиною третьою статті 17 Закону №1952 передбачено, що документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень і подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншим нормативно-правовим актам.

Згідно вимог п. 5 ч. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили.

Аналогічне положення закріплене також у пункті 37 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 17.10.2013 року.

06.11.2013 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області винесено рішення по справі № 344/2647/13-ц, яке 18.02.2014 року апеляційним судом Івано-Франківської області залишено без змін в частині позовних вимог про визнання недійсними і скасування державної реєстрації права власності щодо житлової квартири АДРЕСА_2 на ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та витребування на користь ОСОБА_3 належне останньому за спадщиною наведене нерухоме майно із чужого незаконного володіння ОСОБА_8

04.04.2014 року державним реєстратором прав на нерухоме майно ОСОБА_4 Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції відмовлено у державній реєстрації права власності на квартиру однокімнатну, що розташована по вул.Гнатюка 26/1 в м. Івано-Франківську, за суб`єктом ОСОБА_3, оскільки як зазначено у рішенні, що подані документи не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, а саме подано рішення суду, що набрало законної сили, зміст якого не дозволяє встановити визнання права власності за ОСОБА_3 Однак державним реєстратором прав на нерухоме майно у своїй роботі не було звернуто увагу на п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" про те, що "рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації . Не знала про зазначену обставину і представник ОСОБА_5, яка могла рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень від 04.04.2014 року № 12168684 оскаржити в судовому порядку.

20.06.2014 року представник ОСОБА_5 повторно звернулася із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень до Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції та при цьому звернуто увагу реєстратора на п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", який при цьому провів державну реєстрацію однокімнатної квартири АДРЕСА_1.

Щодо тверджень апелянта про те, що державний реєстратор не вправі був проводити державну реєстрацію зазначеного нерухомого майна по повторному зверненні з тими ж правовстановлюючими документа без усунення їх недоліків, то необхідно зазначити, що в даному випадку Закон України № 1952-ІV від 1 липня 2004 року не передбачає такої вимоги.

Відповідно до ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Аналізуючи чинне законодавство та обставини справи колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідач як суб'єкт владних повноважень надав суду достатні та беззаперечні докази в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, та довів правомірність прийнятих рішень.

В зв'язку з цим, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даної справи всебічно, повно та об'єктивно встановив обставини справи, дослідив та оцінив всі докази, які містяться в матеріалах справи.

З огляду на таке, наведені в апеляційній скарзі доводи не викликають сумнівів щодо правильності висновків суду першої інстанції та застосування норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на те, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а постанову без змін.

Керуючись ст. 160, ст.196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, ст.205, ст.206, ст. 254 КАС України, суд апеляційної інстанції

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.12.2014 року у справі №809/3685/14 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя В.П.Сапіга

Судді Н.Г. Левицька

ОСОБА_9