Справа № 813/7353/14
Суддя: Гулид Роман Методійович
Дата ухвалення: 2015-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2015 р. Справа № 876/888/15

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Гулида Р.М.,

суддів - Кузьмича С.М., Улицького В.З.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк аваль» на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, третя особа на стороні позивача без самостійних позовних вимог ОСОБА_3 про скасування постанов, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулася з позовом до Галицького ВДВС Львівського міського управління юстиції, третя особа на стороні позивача без самостійних позовних вимог ОСОБА_3, з вимогами скасувати постанови Галицького ВДВС Львівського міського управління юстиції про арешт майна та оголошення заборони його відчуження від 24.07.2014 року ВП№44127356 та від 24.07.2014 року ВП№44127235 в частині накладення арешту на рухоме майно, належне ОСОБА_3, та заборони на його відчуження.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що Рішеннями Печерського районного суду м. Києва від 03.05.2013 р. та від 05.07.2013 р. на користь ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" стягнено з ОСОБА_3 - 4 116 759,00 грн. у зв'язку із наявною простроченою заборгованістю останнього за кредитними договорами №014/7299/74/53884 від 22.11.2007р., №10/08-3/3410/в від 14.12.2007р., №10/08-3/3604/в від 20.03.2008 р. При цьому, в забезпечення своїх зобов'язань за названими кредитними договорами ОСОБА_3 в іпотеку було передане нерухоме майно, яке складалося з нежитлових приміщень кафе "ІНФОРМАЦІЯ_1", загальною площею 378,4 м? за адресою: АДРЕСА_2.

Печерським ВДВС Київського МУЮ, який відкривав провадження за виконавчими листами № 2-2282/12 від 28.11.2013р. та №757/5869/13-ц від 28.11.2013р., виданими Печерським районним судом м. Києва, арешт накладався на нерухоме майно, до складу якого увійшло і майно передане ОСОБА_3 в іпотеку. Натомість, Галицький ВДВС оскаржуваними постановами про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 24.07.2014р. у виконавчому провадженні ВП №44127356 та виконавчому провадженні ВП №44127235, наклав арешт на все майно боржника, у тому числі і на все рухоме майно. Згідно Висновку суб'єкта оціночної діяльності про вартість об'єкту від 01.09.2014р., ринкова вартість іпотечного нерухомого майна, яке складається з нежитлових приміщень кафе "ІНФОРМАЦІЯ_1", загальною площею 378,4 м?, становить 9 140 700,00 грн. Ця сума майже двічі перевищує сукупний розмір суми стягнення за виконавчими листами, що є на виконанні у відповідача у виконавчих провадженнях ВП №44127356 та ВП №44127235. Вважає, що накладення арешту на все майно боржника є надмірним заходом, таким що не відповідає вимогам ч.6 ст.52 Закону України "Про виконавче провадження". Стверджує, що відповідачем не враховано положення ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження" щодо особливостей звернення стягнення на заставлене майно. Окрім цього, державним виконавцем при прийнятті оскаржуваних постанов порушено права та інтереси позивача, яка є дружиною боржника. З посиланням на вимоги ст.60 Сімейного кодексу України, відповідно до яких майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), вказує на те, що під арешт за оскаржуваними постановами потрапило все спільне майно подружжя, набуте ОСОБА_3 під час шлюбу з позивачем ОСОБА_2 Проте, замість арешту лише частки ОСОБА_3 у нежитлових приміщеннях кафе "ІНФОРМАЦІЯ_1", які складають предмет спільної сумісної власності боржника з позивачем і вартості якої вистачає для покриття усіх вимог стягувача, відповідач наклав арешт на все майно, рухоме і нерухоме, без урахування права позивача на її частку у цьому майні. За таких обставин вважає, що постанови Галицького ВДВС про арешт майна та оголошення заборони його відчуження від 24.07.2014 року ВП№44127356 та від 24.07.2014 року ВП№44127235 в частині накладення арешту на рухоме майно, належне ОСОБА_3 та заборони на його відчуження, підлягають скасуванню.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2014 року, позов задоволено повністю.

Скасовано постанови Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції про арешт майна та оголошення заборони його відчуження від 24.07.2014 року ВП№44127356 та від 24.07.2014 року ВП№44127235 в частині накладення арешту на рухоме майно, належне ОСОБА_3, та заборони на його відчуження.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ПАТ «Райффайзен банк аваль» подало апеляційну скаргу до Львівського апеляційного адміністративного суду в якій просить скасувати оскаржувану постанову та закрити провадження у справі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що приймаючи оскаржувану постанову суд першої інстанції порушив норми матеріального права, а допущена упереджена оцінка зібраних доказів та довільне трактування законодавства за текстом постанови, не відповідає фактичним обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи по суті позовних вимог.

Сторони в судове засідання не прибули, хоч про дату, час і місце апеляційного розгляду були повідомлені належним чином, а тому, колегія суддів, у відповідності до ч.1 п.2 ст.197 КАС України, вважає за можливе розглядати справу у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а провадження по справі закриттю, виходячи з наступного.

Згідно ч. 4 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Частиною 1 статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 12 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.12.2010 р. № 3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дії чи бездіяльності державної виконавчої служби» (надалі - Постанова Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.12.2010 р. № 3) перелік учасників виконавчого провадження та осіб, які залучаються до проведення виконавчих дій, визначений статтею 7 Закону України "Про виконавче провадження". За змістом цієї статті, учасниками виконавчого провадження є державний виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерти, спеціалісти, перекладачі, суб'єкти оціночної діяльності - суб'єкти господарювання. Особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, є поняті, працівники органів внутрішніх справ, представники органів опіки й піклування, інших органів та установ у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Враховуючи те, що вказані вище норми не передбачають можливості звернення до відповідного адміністративного суду із позовною заявою осіб, відмінних від тих, вичерпний перелік яких закріплений у ст. 7 Закону України «Про виконавче провадження», а також те, що позивач у справі № 813/7353/14 ОСОБА_2 (дружина ОСОБА_3 - боржника за виконавчими провадженнями) не належить ані до учасників зведеного виконавчого провадження № 44977357 по стягненню заборгованості з ОСОБА_3 на користь АТ «Райффайзен банк Аваль», яке перебуває на примусовому виконанні в Галицькому відділі державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, а ні до осіб, які залучаються до проведення виконавчих дій, відсутні і підстави для розгляду справи за позовом такої особи в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів принагідно зазначає, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржувану постанову, не звернув увагу на те, що згідно роз'яснень, викладених у п. 17 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.12.2010 р. № 3, судам при розгляді справ з приводу оскарження дій державного виконавця стосовно арешту майна боржника потрібно враховувати, що в межах статті 181 КАС України розглядаються вимоги щодо арешту (опису) майна, які не пов'язані із спором про право на це майно.

Законодавче визначення порядку зняття арешту з майна у процедурі виконавчого провадження регламентоване у ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Слід зазначити, що власником транспортного засобу марки MERCEDES-BENZ, модель S350, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2, на який було накладено арешт та оголошено заборону на відчуження згідно постанов державного виконавця від 24.07.2014 р. у виконавчих провадженнях ВП № 44127235 та ВП № 44127356, є ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1, адреса реєстрації: АДРЕСА_1., м. Київ), що підтверджується наявними в матеріалах зведеного виконавчого провадження № 44977357 повідомленням УДАІ ГУМВС України у Львівській області від 31.07.2014 p. № 9508АР, а також повідомленням УДАІ в м. Києві від 23.10.2014 p. № 10/13-470АР.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_2 з 14.02.2006 р. перебуває у шлюбі з ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (серія НОМЕР_3) та штампом на сторінці 10 паспорта громадянина України ОСОБА_2 про сімейний стан.

З огляду на норми ст. 60 та 61 Сімейного кодексу України, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4, є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та зазначив, що накладення арешту та оголошення заборони на відчуження на вказаний транспортний засіб порушує права та інтереси ОСОБА_2.

Однак, згідно правових позицій Верховного Суду України від 01.02.2014 p., викладених в постановах ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за II півріччя 2013 р., «Власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 р. у справі № 6-79цс13)».

Отже, ухвалюючи оскаржувану постанову, зокрема, встановлюючи факт належності транспортного засобу марки MERCEDES-BENZ, модель S350, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4 на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 суд першої інстанції вийшов за межі передбачених ст. ст. 17, 18 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ та предметної підсудності останніх.

З вищевказаного вбачається, що питання зняття арешту з майна за позовом ОСОБА_2, що не є стороною виконавчого провадження, у тому числі з огляду на наявність спору щодо належності арештованого майна (твердження ОСОБА_2 про належність транспортного засобу марки MERCEDES-BENZ, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4 на праві спільної сумісної власності подружжю ОСОБА_3 та ОСОБА_2.) має вирішуватися у порядку цивільного судочинства шляхом подання відповідного позову в порядку, передбаченому ч.І ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно ст. 203 КАС України, постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

При цьому слід зазначити, що Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй постанові Пленуму № 6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», в а.4 п.24 постанови вказав, що вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на не майно і зняття з нього арешту.

Отже, в даному випадку ОСОБА_2 мала б захистити своє право шляхом звернення до загального місцевого суду з позовом про зняття арешту із свого майна, в порядку ЦПК України, а не оскаржувати дії, бездіяльність і рішення державного виконавця, оскільки такі вимоги не підвідомчі окружному адміністративному суду і такий позов не слід розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий адміністративний суд України, про що ним зазначено в ухвалах від 04 червня 2014 року у справі №К/9991/59047/12, від 31 липня 2014 року у справі №К/9991/18143/12 та від 25 червня 2014 року у справі № К/800/55591/13.

Відтак, колегія суддів прийшла до неспростовного переконання про те, що постанову Львівського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2014 року слід скасувати, а провадження у справі - закрити.

Керуючись п.1. ч.1 ст. 157, ст. 195, ст. 197, п.4 ст. 198, ч.1 ст. 203, п.4 ч. 1 ст. 205, ст. 206, ст. 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк аваль» - задоволити.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2014 року у справі № 813/7353/14 - скасувати, а провадження у справі - закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Р.М. Гулид

Судді: С.М. Кузьмич

В.З. Улицький