Справа № 825/1291/15-а
Суддя: Парінов А.Б.
Дата ухвалення: 2015-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/1291/15-а Головуючий у 1-й інстанції: Непочатих В.О. Суддя-доповідач: Парінов А.Б.
У Х В А Л А

Іменем України

18 червня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Грибан І.О., Губської О.А.,

при секретарі судового засідання Гнідіній М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Чернігівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 травня 2015 року у справі за позовом Чернігівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до товариства з обмеженою відповідальністю «Тандем-Агрозапчастина» про стягнення адміністративно-господарських санкцій,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Тандем-Агрозапчастина» (далі по тексту - відповідач), в якому просив суд стягнути з відповідача в доход Державного бюджету України 36856,25 грн. адміністративно-господарських санкцій та 36,86 грн. пені.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 травня 2015 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в період з 01.01.2014 по 31.07.2014 відповідач не був зобов'язаний відшкодовувати та працевлаштовувати інвалідів на створені ним робочі місця, оскільки середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу на підприємстві становила менше 8 осіб, а, починаючи з 01.08.2014 підприємством було збільшено штатний розклад до 10 осіб та працевлаштовано одного інваліда, виконавши, таким чином встановлений норматив.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 5 Закону України «Про зайнятість населення» встановлено, що держава забезпечує надання додаткових гарантій щодо працевлаштування працездатним громадянам у працездатному віці, які потребують соціального захисту і не здатні на рівних конкурувати на ринку праці, у тому числі інвалідам, які не досягли пенсійного віку.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» та Порядку сплати підприємствами, установами і організаціями штрафних санкцій до відділення Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 року № 1767, підприємства, установи і організації незалежно від форми власності, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце не зайняте інвалідом. Штрафні санкції сплачуються підприємствами самостійно не пізніше 15 квітня року, що настає за звітним.

Обов'язки роботодавців стосовно забезпечення прав інвалідів на працевлаштування чітко визначені ч. 3 ст. 18 Закону, згідно з якою підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно копій штатних розписів ТОВ «Тандем-Агрозапчастина», затверджених 02.01.2014, 28.02.2014, 29.07.2014, а також копій табелів обліку робочого часу за січень-грудень 2014 року, які містяться в матеріалах справи, за період з січня по липень 2014 року кількість штатних працівників на підприємстві не перевищувала 7 осіб, а з серпня по грудень 2014 року кількість штатних працівників збільшилась до 10 осіб.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що до серпня 2014 року у відповідача був відсутній обов'язок виділяти та створювати робоче місце для працевлаштування інваліда, а також подавати необхідну інформацію про попит на робочу силу (вакансії) до відповідних органів для укомплектування вакансії інвалідом.

В той же час після збільшення штатної чисельності працівників відповідачем було подано до Чернігівського міського центру зайнятості звітність форми № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», а також з 01.08.2014 був працевлаштований інвалід - ОСОБА_2, що підтверджується копіями наказу від 01.08.2014 № 1-О, довідкою до акту огляду МСЕК серії АВ № 0127488, виданою 26.12.2013 (а.с. 35, 40).

Пунктом 1.1 Інструкції щодо заповнення форми № 10-ПІ (річна) «Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів», затвердженої Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 10 лютого 2007 року № 42, визначено, що форма № 10-ПІ, яка заповнюється за рік, поширюється на всі підприємства, установи і організації, у тому числі підприємства громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, у яких працює за основним місцем роботи, від 8 і більше осіб.

З матеріалів справи вбачається, що 27 лютого 2015 року відповідачем було подано звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2014 рік форми № 10-ПІ, відповідно до якого середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу ТОВ «Тандем-Агрозапчастина» в 2014 році становила 8 осіб та відповідно норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів для позивача повинен становити 1 особа, кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 0 осіб.

Як встановлено вище, відповідачем обов'язок по працевлаштуванню інвалідів у 2014 році фактично виконано шляхом працевлаштування в період, коли кількість працівників підприємства перевищувала 8 осіб, однієї особи з інвалідністю.

При вирішенні питання правомірності стягнення штрафних санкцій слід виходити з загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов'язань та встановлення в діях або бездіяльності підприємства складу правопорушення з метою застосування до підприємства юридичної відповідальності у вигляді штрафних санкцій.

Відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

У частині 2 наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито всіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Елементами правопорушення є вина на наявність причинного зв'язку між самим порушенням та його наслідками. Вбачається, що для застосування до підприємства штрафних санкцій за незабезпечення працевлаштування інвалідів слід визначити, які обов'язки покладаються на нього Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», яка дія або бездіяльність можуть бути визнані незаконними та чи є вина підприємства у невиконанні покладених на нього обов'язків.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що відповідач виконав обов'язок по працевлаштуванню інвалідів, покладений на нього законодавством, повною мірою.

У зв'язку з тим, що у діях відповідача відсутній склад правопорушення, на нього не може бути покладена відповідальність за невиконання відповідних нормативів, незважаючи на помилкове відображення зазначених показників у поданому звіті № 10-ПІ (річна) «Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів».

Таким чином, виходячи з аналізу зазначених норм та встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні вимог адміністративного позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і апеляційним судом відхиляються так, як є помилковими.

Відповідно до статті 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення відповідно до норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись статтями 41, 196, 198, 200, 205, 206, 112, 254 КАС України, суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Чернігівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді І.О. Грибан
О.А. Губська

Ухвалу в повному обсязі виготовлено 22.06.2015

Головуючий суддя Парінов А.Б.

Судді: Грибан І.О.

Губська О.А.