Справа № 2а-3494/12/1470
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2015-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2015 р. Справа № 2а-3494/12/1470

Категорія: 9.5 Головуючий в 1 інстанції: Мороз А. О.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Золотнікова О.С., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Державної фінансової інспекції в Миколаївській області на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2012 року по справі за адміністративним позовом Державної фінансової інспекції в Миколаївській області до Кривоозерської селищної ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання виконати вимогу, -

В С Т А Н О В И В:

27.06.2012р. ДФІ в Миколаївській області звернулася до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Кривоозерської селищної ради, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача в частині визначення розрахунку плати за землю за договором оренди землі від 30.01.2007 року, укладеному між Кривоозерською селищною радою та ОСОБА_1;

- зобов'язати відповідача виконати п.2 вимоги КРВ в Березнегуватському районі від 29.10.2010 року №05-14/764 в частині переукладання договору від 30.01.2007 року і проведення претензійно-позовної роботи з орендарем ОСОБА_1 для відшкодування втрат на суму 437,40 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що структурним підрозділом ДФІ - КРВ в Березнегуватському районі за наслідками проведеної позапланової виїзної ревізії фінансово-господарської діяльності сільради прийнято вимогу, п.2 якої в добровільному порядку не виконий, що і стало підставою для звернення позивача до суду.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 14.08.2012 року у задоволенні адміністративного позову ДФІ в Миколаївській області відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду 1-ї інстанції, представник ДФІ в Миколаївській області 25.09.2012р. подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що судом, при винесенні оскаржуваної постанови порушено норми матеріального та процесуального права, просила скасувати постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 14.08.2012 року та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою судді Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.10.2012 року апеляційну скаргу ДФІ у Миколаївській області залишено без руху.

Ухвалою судді Одеського апеляційного адміністративного суду від 06.02.2013 року у відкритті апеляційного провадження за вказаною вище апеляційною скаргою ДФІ у Миколаївській області відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12.11.2013 року зазначену вище ухвалу судді Одеського апеляційного адміністративного суду від 06.02.2013 року скасовано та справу направлено до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.197 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, сповіщених належним чином про дату, час і місце судового розгляду.

Заслухавши суддю - доповідача, та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

В вересні-жовтні 2011р., на підставі постанови Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 10.09.2010р., КРВ в Березнігуватському районі була проведена позапланова виїзна ревізія фінансово-господарської діяльності Кривоозерської селищної ради за період з 01.03.2002р. до 01.10.2010р.

За результатами вказаної ревізії складено акт від 18.10.2010р. №05-24/10, в якому зафіксовано ряд порушень діючого законодавства, зокрема, те що сільрада, при укладені договорів оренди земельної ділянки не дотрималась вимог Закону України «Про оренду землі» в частині визначення розміру орендної плати, у зв'язку із чим, розмір такої плати був нижчим ніж передбачений Законом, що, в свою чергу, потягло недоотримання коштів.

На підставі даного акту ревізії, 29.10.2010р. уповноваженою особою КРВ на адресу відповідача була направлена Вимога №05-14/764 про усунення порушень, в якій позивач вимагає від сільради: 1) розглянути акт ревізії на нараді та вжити заходи щодо повного усунення виявлених порушень (п.1); 2) переукласти угоди на оренду земельних ділянок, провести претензійно-позовну роботу з орендарями для відшкодування втрат бюджету в 2009р. на загальну суму 465953,56 грн. (п.2); 3) розглянути питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності винних осіб і надати позивачу копії відповідних розпоряджень (п. 3).

У зв'язку з невиконанням селищною радою п.2 зазначеної вимоги, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обгрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Як слідує зі змісту приписів «Положення про Державну фінансову інспекцію України» (затв. Указом Президента України від 23.04.2011р. №499/2011), зазначена інспекція є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Держфінінспекція, відповідно до покладених на неї завдань, вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших службових осіб підконтрольних установ усунення виявлених порушень законодавства; звертається до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (пп.4 п.4 Положення про Держфінінспекцію).

Як вбачається зі змісту вимог пункту 6 зазначеного вище Положення, Держфінінспекція для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку, зокрема, пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Також, цим же Положенням про Держфінінспекцію установлено, що у разі, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів, Держфінінспекція має право звернутися до суду в інтересах держави.

Зазначені норми кореспондуються з положеннями п.7 ст.10 Закону України від 26.01.1993 року №2939-ХІІ «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», згідно з якими, державній контрольно-ревізійній службі надано право пред'являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджетів та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні ж збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов'язковою до виконання.

Що ж стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

На підставі наведеного вище, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність в органу державного фінансового контролю права заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

Таким чином, вимога позивача є обов'язковою для виконання в силу приписів Закону, а не після прийняття судом рішення про зобов'язання її виконати.

Крім того, як вбачається зі спірного акту ревізії, остання проводилась за постановою Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 10.09.2010р. щодо відповідності орендної плати за землю діючому законодавству, але згідно «Порядку взаємодії між органами державної контрольно-ревізійної служби та органами прокуратури, внутрішніх справ і Служби безпеки України (затв. спільним наказом Головного КРУ України, МВС України, СБУ, ГПУ 19.10.2006р. №346/1025/685/53 та зареєстр. в МЮ України 25.10.2006р. за №1166/13040), позапланова виїзна ревізія на об'єкті контролю за зверненням правоохоронного органу проводиться у разі надання ним постанови про призначення ревізії та відповідного рішення суду, яке є дозволом для органу ДКРС на проведення ревізії.

При проведенні ревізії за зверненням правоохоронного органу матеріали ревізії не пізніше 10-ти робочих днів після реєстрації акта ревізії, а у випадках надходження заперечень (зауважень) до нього - не пізніше 3-х робочих днів після направлення висновків на такі заперечення (зауваження), передаються до правоохоронного органу (п. п. 2.4., 5.2.). Одночасно з прийняттям рішень щодо кожного матеріалу ревізії правоохоронний орган у межах компетенції вирішує питання про усунення порушень законодавства та/або відшкодування матеріальної шкоди (збитків) і вживає заходів щодо усунення причин і умов, які сприяли їх учиненню (п. 5.9.).

Таким чином, питання відповідності орендної плати вимогам Закону України "Про оренду землі", є предметом дослідження правоохоронного органу, який і повинен в першу чергу вживати всі заходи для усунення порушень та стягнення, в тому числі, матеріальної шкоди.

Також, при цьому, судова колегія вважає за необхідне врахувати, що суд не має належних і достатніх повноважень зобов'язати відповідача виконати п.2 спірної Вимоги в частині переукладення договору оренди земельної ділянки, оскільки відповідно до норм Цивільного кодексу України, укладення договору, згідно з приписами ч.1 ст.627 ЦК України, є результатом вільного волевиявлення обох сторін.

Також, фактично не може бути предметом розгляду і вимога про зобов'язання провести претензійно-позовну роботу, адже це фактично означатиме зобов'язати сільраду подати позов до суду, що, в свою чергу, є виключно процесуальним правом, яке ґрунтується на принципі диспозитивності і примусити будь-яку установу використати своє право не можливо.

До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.11,71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

А згідно ж з ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Проте, як вбачається з матеріалів спарви, ДФІ в Миколаївській області, в порушення вказаних вище вимог ст.71 КАС України, не надала жодних належних і беззаперечних доказів, які б підтвердили факт протиправної бездіяльності та невиконання спірного пункту Вимоги або факт відмови виконувати цю Вимогу взагалі, а також будь-яких доказів, підтверджуючих факт отримання сільрадою цієї Вимоги та її відповідь на неї.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.200 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову окружного суду - без змін.

Керуючись ст.ст.195,197,198,200,205,206,254 КАС України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної фінансової інспекції в Миколаївській області - залишити без задоволення, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2012 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Ю.В. Осіпов

Судді: О.С. Золотніков

В.О. Скрипченко