Справа № 804/7454/14
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2015-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" червня 2015 р. м. Київ К/800/18725/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Лосєва А.М.,

Бившевої Л.І.,

Шипуліної Т.М.,

за участю секретаря Титенко М.П.

представників сторін:

позивача Каспрук Л.Д., Бузницький А.О.,

відповідача не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарська фірма «АгроСтар»
на постановуДніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2015 року
у справі№804/7454/14
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарська фірма «АгроСтар»
доДніпропетровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарська фірма «АгроСтар» (далі по тексту - позивач, ТОВ «СФ «АгроСтар») звернулась до суду з адміністративним позовом до Дніпропетровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області (далі по тексту - відповідач, Дніпропетровська ОДПІ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 07 лютого 2014 року №, № , №, №, № та від 05 травня 2014 року № .

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2014 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 07 лютого 2014 року № , № , № , № та від 05 травня 2014 року № . У задоволенні решти позову відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2015 року постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2014 року скасовано та ухвалено нову, якою в задоволенні позову відмовлено.

Вважаючи рішення суду апеляційної інстанцій таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2015 року та залишити в силі постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2014 року.

Відповідач надав письмові заперечення на касаційну скаргу, в яких у її задоволенні просив відмовити.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у період посадовими особами відповідача була проведена виїзна позапланова перевірка ТОВ «СФ «АгроСтар» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за перід з 01 жовтня 2010 року по 31 грудня 2012 року. За результатами перевірки 23 січня 2014 року складений акт №48/22-01/33983588.

Відповідачем виявлено допущення суб'єктом господарювання порушення, зокрема, вимог:

- пункту 187.1 статті 187, пунктів 209.6, 209.7 статті 209 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на суму 6396510 грн.;

- пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України, що призвело до завищення ТОВ «СФ «АгроСтар» від'ємного значення з податку на додану вартість, який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду з ПДВ зі спеціальним режимом оподаткування діяльності у сфері сільського господарства всього на суму 1611499,0 грн.;

- пункту 1 статті 9 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», а саме здійснення торгівлі продукцією власного виробництва через касу підприємства без оформлення прибуткових касових ордерів у кількості 46 ордерів;

- пунктів 2.2 та 2.6 глави 2 Положення про ведення касових операцій в національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року №637, а саме несвоєчасне оприбуткування готівки в касі підприємства у сумі 61898,12 грн.;

- пункту 2.11 глави 2 Положення про ведення касових операцій в національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року №637, яке полягало у проведенні готівкових розрахунків без подання одержувачем коштів платіжного документа, який підтверджував сплату покупцем готівкових коштів на загальну суму 7621,42 грн.

На підставі висновків Акта перевірки Дніпропетровська ОДПІ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області 07 лютого 2014 року прийнято податкові повідомлення-рішення:

№, яким за порушення пункту 187.1 статті 187, пунктів 209.6, 209.7 статті 209 Податкового кодексу України позивачу збільшено суму грошового зобов'язання по податку на додану вартість на загальну суму 7995637,50 грн., із яких за основним платежем - 6396510,00 грн. та 1599127,50 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями;

№, яким за порушення пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 1611499,00 грн.;

№, яким до позивача за порушення пункту 2.6 глави 2 Положення про ведення касових операцій в національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року №637 застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 309490,60 грн.;

№, яким до позивача за порушення пункту 2.11 глави 2 Положення про ведення касових операцій в національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року №637 застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 7621,42 грн.;

№, яким до позивача за порушення пункту 1 статті 9 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 7820,00 грн.

За результатами оскарження зазначених податкових повідомлень - рішень в адміністративному порядку рішенням Головного управління Міндоходів України у Дніпропетровській області від 14 квітня 2014 року №2195/10/04-36-10-08-09 податкові повідомлення - рішення №, №, №, № залишені без змін, а податкове повідомлення - рішення № - скасовано в частині застосування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 7650,00 грн.

У зв'язку з частковим задоволення скарги платника податків 05 травня 2014 року Дніпропетровська ОДПІ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області прийняла податкове повідомлення-рішення №, яким за порушення пункту 5 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 170,00 грн.

Переглянувши рішення суду апеляційної інстанції у межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції підставою для визначення грошового зобов'язання з податку на додану вартість стали висновки податкового органу, з якими погодився і суд апеляційної інстанції, про відсутність підстав для включення до складу податкових зобов'язань в деклараціях, які не передбачають розрахунки з бюджетом, сум податку на додану вартість, які отримані позивачем за результатами реалізації продукції, вирощеної з придбаних біологічних активів (сходів сільськогосподарської продукції).

Так, відповідно до договорів купівлі-продажу № 171/04/12 від 17.04.2012 року (загальна сума по договору - 5147500,28 грн., у тому числі ПДВ - 857916,71 грн.), № 01/0713 від 01.07.2013 (загальна сума по договору складає 31409859,44 грн., у тому числі ПДВ - 5234976,57 грн.), позивачем придбано біологічні активи (сходи сільськогосподарських культур) у ДП «НВДФ АФ «Наукова» НААНУ. Придбані біологічні активи знаходились на земельних ділянках, що належать продавцю ДП «НВДФ АФ «Наукова» НААНУ. Договір оренди земельних ділянок окремо між підприємствами не укладався.

На думку відповідача, з якою погодився суд апеляційної інстанції, у зв'язку з непроведенням позивачем оформлення права оренди земельних ділянок, на яких вироблена (вирощена) сільськогосподарська продукція, остання не може вважатися власно виробленою, а тому операції з постачання такої продукції в декларації, яка не передбачає розрахунки з бюджетом, не відображаються.

Проте, колегія суддів з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитися не може.

Так, відповідно до підпункту 14.1.233 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - ПК України) сільськогосподарські угіддя - це рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги. Відповідно, сільськогосподарські угіддя знаходяться на земельних ділянках сільськогосподарського призначення.

Згідно з підпунктом 14.1.77 пункту 14.1 статті 14 ПК України землі сільськогосподарського призначення для цілей глави 2 розділу ХІV цього Кодексу - це землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції.

За змістом наведених норм Податкового кодексу України, для цілей справляння фіксованого сільськогосподарського податку землі, що використовуються сільськогосподарським товаровиробником для виробництва продукції рослинництва, повинні знаходитися у власності чи користуванні такого виробника.

Водночас Податковий кодекс України не деталізує вимог до правового титулу, відповідно до якого у особи виникає право користування земельною ділянкою, на якій розташовані сільськогосподарські угіддя, а також до правовстановлюючих документів, якими підтверджуються відповідні права на земельні ділянки.

Отже, за таких обставин будь-яке право користування земельною ділянкою, на якій розташовані сільськогосподарські угіддя, хоч би з яких підстав не виникало таке право, є належним для підтвердження частки сільськогосподарського товаровиробництва для цілей справляння фіксованого сільськогосподарського податку.

Таким чином, як випливає зі змісту пункту 308.4 статті 308 ПК України, для розрахунку доходів від реалізації сільськогосподарської продукції власного виробництва як таких, що можуть враховуватися при визначенні частки сільськогосподарського товаровиробництва, можуть включатися доходи від продажу продукції рослинництва, вирощеної (виробленої) на сільськогосподарських угіддях, що знаходяться у користуванні особи на будь-яких умовах.

Варто зауважити, що земельне законодавство України вимагає державної реєстрації документа, що встановлює право користування земельною ділянкою.

Так, відповідно до частини 2 статті 20 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Таким чином, для цілей регулювання земельних відносин, виникнення права оренди земельної ділянки пов'язане із фактом державної реєстрації відповідного договору.

Водночас, податкове законодавство не вимагає державної реєстрації договору оренди земельної ділянки (паю) як обов'язкової ознаки для кваліфікації відповідної ділянки як такої, що знаходиться у користуванні сільськогосподарського товаровиробника.

Враховуючи пріоритетність застосування норм Податкового кодексу України перед нормами інших галузей права у регулюванні податкових правовідносин, варто визнати, що недотримання норм земельного законодавства щодо реєстрації права оренди земельних ділянок не може бути перешкодою для кваліфікації сільськогосподарських угідь як таких, що знаходяться у користуванні товаровиробника для цілей справляння фіксованого сільськогосподарського податку. Розглядувані угіддя будуть знаходитися у користуванні платника сільськогосподарського податку. При цьому, варто враховувати, що виникнення орендних відносин відповідно до вимог земельного законодавства не є обов'язковою умовою для визнання сільськогосподарських угідь такими, що знаходяться в користуванні платника фіксованого сільськогосподарського податку. Зазначене пояснюється тим, що оренда є лише одним із видів права користування землею.

У свою чергу, Податковий кодекс України не зводить користування сільськогосподарськими угіддями лише до виникнення права оренди на відповідні земельні ділянки. Отже, зареєстрований належним чином договір оренди не може вважатися єдиним обов'язковим документом, що підтверджує правомірність перебування особи у статусі платника фіксованого сільськогосподарського податку.

За таких обставин продукція, вирощена на земельній ділянці, орендованій платником фіксованого сільськогосподарського податку, є сільськогосподарською продукцією у розумінні глави 2 розділу ХІV ПК України незалежно від того, чи зареєстровані належним чином договори оренди такої ділянки.

На обґрунтування висновків щодо заниження податкових зобов'язання з податку на додану вартість у сумі 22967 грн., податковий орган посилається на безпідставне віднесення до складу податкового зобов'язання відповідної суми податку в спеціальній декларації, оскільки відповідна продукція не є продукцією власного виробництва.

Як встановлено судами у січні 2012 року ТОВ «СФ «АгроСтар» придбало у ТОВ «Приват-Альянс» сою за ціною 137417,78 грн., в тому числі ПДВ 23236,30 грн. для використання у власній господарській діяльності як посівний матеріал. Відповідна сума податку була включена до складу податкового кредиту в спеціальній декларації з ПДВ.

У зв'язку з відмовою від використання сої як посівного матеріалу, остання була реалізована позивачем, а сума податку на додану вартість, отримана за наслідками такої реалізації включена до складу податкового зобов'язання в спеціальній декларації з ПДВ та в загальній декларації з ПДВ.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідні дії підприємства не призвели до заниження податкового зобов'язання з ПДВ в декларації по розрахунках з бюджетом на відповідну суму, оскільки в Акті податкового органу, складеному за наслідками проведеної перевірки, не зафіксовано невиконання платником податків обов'язку по включенню суми ПДВ, отриманої за результатами реалізації сої, до суми податкового зобов'язання в декларації по розрахунках з бюджетом.

За наведених обставин, слід погодитись із висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення №.

Підставою для висновку про завищення позивачем від'ємного значення ПДВ, який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду з ПДВ зі спеціальним режимом оподаткування діяльності у сфері сільського господарства стало непроведення позивачем збільшення податкового зобов'язання з податку на додану вартість на суми відповідного податку, сплачені за придбані та використані товари і послуги, необхідні для здійснення сільськогосподарського виробництва - вирощування культур, які загинули, враховані у складі податкового кредиту відповідного періоду.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, згідно рядку 1101 форми № 29-сг «Підсумки збору врожаю сільськогосподарських культур, плодів, ягід та винограду», що складена станом на 01 грудня 2012 року було посіяно:

- соняшник на 3823 га, загальна площа збирання 3743 га, по яким витрати склали 15568777,80 грн. З них: списано посівів у зв'язку з загибеллю врожаю на площі 353,0 га на суму 504697,89 грн.;

- кукурудза на силос, загальна площа збирання 941,0 га., по яким витрати, згідно даних бухгалтерського обліку, склали 4249823,41 грн. З них списано посівів, у зв'язку з загибеллю врожаю на площі 821,0 га, на суму 152683,01 грн.

На переконання податкового органу, в податковому періоді, коли загинули посіви (оформлено відповідний акт), ТОВ «СФ «АгроСтар» повинно було нарахувати податкові зобов'язання на вартість товарів/послуг, які було використано при вирощуванні таких посівів та за якими було сформовано податковий кредит. Таке нарахування здійснюється шляхом оформлення податкової накладної (умовне постачання).

Вказаний висновок перевіряючі зробили з посиланням на підпункт 209.15.1 пункту 209.15 статті 209 ПК України, відповідно до якого виробничим фактором, за рахунок якого сформовано податковий кредит є товари/послуги, які придбаваються сільськогосподарським підприємством для їх використання у виробництві сільськогосподарської продукції, а також основні фонди, які придбаваються (споруджуються) з метою їх використання у виробництві сільськогосподарської продукції.

Відповідно до пункту 198.5 статті 198 ПК України платник податку зобов'язаний нарахувати податкові зобов'язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, за товарами/послугами, необоротними активами, під час придбання або виготовлення яких суми податку були включені до складу податкового кредиту, у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи починають використовуватися в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.

Однак, товари (послуги) використані для вирощування загиблих посівів (насіння, добрива, палива) не можуть вважатися використаними в операціях, які є господарською діяльністю, адже урожай із таких посівів не буде зібрано та реалізовано.

Однак, відповідно до абзацу 2 пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставне зменшення від'ємного значення ПДВ, яке після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду з ПДВ зі спеціальним режимом оподаткування діяльності у сфері сільського господарства на суму 1611499,00 грн.

Перевіряючи рішення судів першої та апеляційної інстанції в частині правомірності винесення податковим органом податкового повідомлення - рішення №, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, саме виявлення під час перевірки проведення позивачем розрахунків без подання одержувачем коштів платіжного документа, який підтверджує сплату покупцем готівкових коштів, стало підставою для висновку податкового органу про порушення позивачем вимог пункту 2.11 Положення про ведення касових операцій в національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року №637 (далі по тексту - Положення №637) та накладення штрафу на підставі статті 1 указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання та обігу готівки» від 12 червня 1995 року №436/95.

Однак, зі змісту пункту 2.11 глави 2 Положення №637 вбачається, що ним встановлено обов'язок здійснювати видачу готівкових коштів під звіт або на відрядження (далі - під звіт) відповідно до законодавства України.

Видача готівкових коштів під звіт на закупівлю сільськогосподарської продукції та заготівлю вторинної сировини, крім металобрухту, дозволяється на строк не більше 10 робочих днів від дня видачі готівкових коштів під звіт, а на всі інші виробничі (господарські) потреби на строк не більше двох робочих днів, уключаючи день отримання готівкових коштів під звіт.

Якщо підзвітній особі одночасно видана готівка як на відрядження, так і для вирішення в цьому відрядженні виробничих (господарських) питань (у тому числі для закупівлі сільськогосподарської продукції у населення та заготівлі вторинної сировини), то строк, на який видана готівка під звіт на ці завдання, може бути продовжено до завершення терміну відрядження.

Видача відповідній особі готівкових коштів під звіт проводиться за умови звітування нею у встановленому порядку за раніше отримані під звіт суми.

Звітування за одержані під звіт готівкові кошти здійснюється відповідно до законодавства України.

Пунктом 2.12 глави 2 Положення №637 закріплено, що фізичні особи - довірені особи підприємств (юридичних осіб), які відповідно до законодавства України одержали готівку з поточного рахунку із застосуванням корпоративного електронного платіжного засобу або особистого електронного платіжного засобу, використовують її за призначенням без оприбуткування в касі. Зазначені довірені особи подають до бухгалтерії підприємства звіт про використання коштів разом із підтвердними документами в установлені строки і порядку, що визначені для підзвітних осіб законодавством України, а також документи про одержання готівки з поточного рахунку (чек банкомата, копія видаткового ордера, довідки за встановленими формами, сліп, квитанція торговельного термінала тощо) разом з невитраченим залишком готівки.

Відповідно до пунктів 3.1, 3.2 розділу 3 Положення №637 касові операції оформляються касовими ордерами, видатковими відомостями, розрахунковими документами, документами за операціями із застосуванням платіжних карток, іншими касовими документами, які згідно із законодавством України підтверджували б факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) готівкових коштів. Касові операції, що проводяться відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», оформляються згідно з вимогами цього Закону.

Проаналізувавши дані норми, дослідивши надані позивачем письмові докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що касові операції можуть підтверджуватися будь-якими розрахунковими або касовими документами, які підтверджують факт продажу, надання послуг, а також отримання готівкових коштів, що і було здійснено позивачем за спірними розрахунковими операціями.

Крім цього, колегія судів зазначає, що відповідно до статті 1 Указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання та обігу готівки» від 12 червня 1995 року №436/95 фінансові санкції у вигляді штрафу застосовуються, зокрема, за проведення готівкових розрахунків без подання одержувачем коштів платіжного документа (товарного або касового чека, квитанції до прибуткового ордера, іншого письмового документа), який би підтверджував сплату покупцем готівкових коштів, - у розмірі сплачених коштів. Таким чином, штраф застосовується при порушенні порядку проведення готівкових розрахунків.

Відповідно до пункту 1.2 Положення № 637 готівкові розрахунки - платежі готівкою підприємств (підприємців) та фізичних осіб за реалізовану продукцію (товари, виконані роботи, надані послуги), а також за операціями, які безпосередньо не пов'язані з реалізацією продукції (товарів, робіт, послуг) та іншого майна.

У спірних правовідносинах має місце видача готівки працівнику під звіт, що не є платежем підприємства і не є готівковим розрахунком в розумінні норм даного Положення.

Вищевикладене дає підстави погодитись з позицією суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення №.

Також колегія суддів вважає помилковими висновки суду апеляційної інстанції щодо правомірності застосування до позивача штрафу за порушення вимог пункту 2.6 глави 6 Положення №637, а саме за несвоєчасне (не в день одержання) оприбутковання готівкових коштів в касі підприємства на загальну суму 61898,12 гри.

Як встановлено судами підставою для такого висновку податкового органу стало виявлення проведення бухгалтером підприємства оприбуткування готівкових коштів в касі підприємства, які були зняті довіреними особами підприємства з поточного рахунку останнього із застосуванням корпоративного електронного платіжного засобу.

Посилаючись на проведення бухгалтером оприбуткування зазначених коштів в касі підприємства, навіть за відсутності обов'язку щодо проведення такого оприбуткування, податковий орган зауважує на обов'язковості дотримання строків, визначених Положенням №637 для оприбуткування.

Проте, колегія суддів зауважує, що за відсутності у платника податку обов'язку, закріпленого Положенням №637 щодо проведення оприбуткування готівкових коштів в касі підприємства, підстав для притягнення останнього до відповідальності немає.

Також колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції щодо протиправності податкового повідомлення - рішення №, яким позивачу визначено штрафні (фінансові) санкції за порушення вимог пункту 1 статті 9 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», а саме здійснення торгівлі продукцією власного виробництва через касу підприємства без оформлення прибуткових касових ордерів.

Оскільки в акті перевірки відсутня інформація щодо того, які саме операції були проведені позивачем без оформлення прибуткових касових ордерів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність суб'єктом владних повноважень правомірності оскаржуваного позивачем рішення.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов до помилкового висновку щодо необґрунтованості позовних вимог про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень.

Відповідно до статті 226 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Керуючись частиною 3 статті 160, статтями 210, 214, 215, 220, 221, 223, 226, 230, 231 частиною 5 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарська фірма «АгроСтар» задовольнити.

2. Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2015 року у справі №804/7454/14 скасувати.

3. Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2014 року у справі №804/7454/14 залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 - 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: А.М. Лосєв

Судді: Л.І. Бившева

Т.М. Шипуліна