Справа № 804/12363/14
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2015-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"26" травня 2015 р. справа № 804/12363/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченко В.Є., Юрко І.В.,

при секретарі судового засідання Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Дніпропетровську Дніпропетровської області

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.09.2014 р. у справі № 804/12363/14

за позовом Управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м. Дніпропетровська

до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Дніпропетровську

про стягнення заборгованості, -

встановив:

У серпні 2014 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив стягнути з відповідача витрати на виплату та доставку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 пенсії по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві за період квітень-травень 2014 року на загальну суму 367,53 грн..

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.09.2014 р. позов задоволено.

Постанова мотивована тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримали інвалідність та отримують пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва, тому витрати позивача на виплату та доставку пенсій цим особам за період з квітня по травень 2014 року на загальну суму 367,53 грн. підлягають відшкодуванню відповідачем.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач оскаржив її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач посилається порушення судом першої інстанції норм матеріального права та процесуального права. Зокрема, відповідач зазначив, що у нього відсутні підстави для відшкодування витрат на виплату та доставку пенсій по інвалідності ОСОБА_1 та ОСОБА_2, оскільки у відділенні відсутні на обліку особові справи цих осіб. Порядком відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України Пенсійному фонду України витрат, пов'язаних з виплатою пенсій по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсій у зв'язку із втратою годувальника, який помер внаслідок

нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України та правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України №5-4/4 від 04.03.2003 р. (далі - Порядок №5-4/4), визначено механізм відшкодування витрат, пов'язаних з виплатою пенсій по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві лише на централізованому рівні, тому стягуючи грошові кошти з відповідача суд порушив норми матеріального права. Чинним законодавством не передбачено відносини між позивачем та відповідачем щодо відшкодування відповідачем пенсій по інвалідності, право на котрі виникло до утворення відповідача - 01.04.2001 року. До 01.04.2001р. Пенсійний фонд України не був страховиком, а пенсії по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві не були страховими виплатами. Тому посилання позивача на ст.21, 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" (далі - Закон України N1105-XIV), яка регламентує відносини між страховиками, як на підставу регресної вимоги, є необґрунтованими, а вимоги щодо відшкодування суми пенсії - незаконними. Посилання суду на п.3 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" також є безпідставними, оскільки в даному випадку заборгованості у відповідача перед позивачем або третіми особами (підприємствами) з виплати пенсій не існує, тому ця норма права не підлягає застосуванню до цих правовідносин. Нещасний випадок стався з ОСОБА_2 по дорозі на роботу в приміському поїзді, а не під час прямування на роботу на транспорті, що надається організацією, як передбачено в п.2 «Положения о расследовании и учете несчастных случаев на производстве», затвердженого Постановою Президії ВЦСПС від 20.05.1966р. №15 (з змінами і доповненнями на 20.01.1969р.). Тому за результатами розслідування був складений Акт №107 про нещасний випадок, що стався в дорозі, а оскільки ОСОБА_2 прямував на роботу, то нещасний випадок вважається пов'язаним з роботою, а не з виробництвом та виконанням трудових обов'язків та не є страховим випадком і не підлягає відшкодуванню. Відповідно до висновку МСЕК (ЛТЕК) від 01.10.1975р. про визнання ОСОБА_2 непрацездатним йому не встановлено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках, які необхідні для розрахунку розміру відшкодування шкоди. Тільки в разі наявності у ОСОБА_2 Акту форми Н-1 та Довідки ЛТЕК встановленої форми з визначенням ступеня втрати працездатності у відсотках для визначення розміру відшкодування спричиненої шкоди він набував права на відшкодування шкоди як від підприємства на час настання нещасного випадку, так і від відповідача. Проте, таких документів не існує, тому і страхові виплати не нараховувались. Пенсія, яку позивач виплачує ОСОБА_2 не входить до страхових виплат внаслідок нещасного випадку на виробництві, тобто не є пенсією по інвалідності, відшкодування якої передбачено ст.21 Закону України N1105-XIV.

Просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову - про відмову в задоволенні позову.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, просив скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову - про відмову позивачу у задоволенні позову.

Представник позивача, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, що не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримали каліцтво внаслідок нещасного випадку на виробництві, які сталися на території СРСР, що підтверджується Актом про нещасний випадок на виробництві № 10 форма Н-1 та Актом про нещасний випадок, що мав місце у дорозі № 107, які знаходяться у матеріалах справи. У обох вказаних актах зазначено про те, що отримані травми пов'язані із виробництвом.

Вказаним особам встановлена інвалідність безстроково, що підтверджується рішеннями МСЕК, які знаходяться у матеріалах справи. У вказаних рішення визначено групи інвалідності (третя група - ОСОБА_1, друга група - ОСОБА_2); інвалідність встановлена безстроково обом особам.

Позивач здійснив виплати пенсії по інвалідності пенсіонерам ОСОБА_1 та ОСОБА_2, які отримали каліцтво на підприємствах, розташованих на території країн колишнього СРСР, в сумі 364,64 грн., що була виплачена за квітень та травень 2014 року. Витрати позивача на доставку пенсії склали 2,89 грн..

Оскільки пенсії значеним пенсіонерам були призначені у зв'язку з трудовим каліцтвом, сума витрат позивача підтверджується наявними в матеріалах справи документами та ці витрати не відшкодовані відповідачем, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вказані витрати позивача підлягають стягненню з відповідача.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції на підставі наступного.

Відповідно до статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у сфері пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року (далі - Угода від 13 березня 1992 року) пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць цієї Угоди та членів їх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Необхідні для пенсійного забезпечення документи, що видані належним чином на території держав-учасників Співдружності Незалежних Держав та держав, що входили до складу СРСР до 1 грудня 1991 року приймаються на території держав-учасників Співдружності без легалізації (ст.11 Угоди від 13 березня 1992 року).

Статтею 3 Угоди від 13 березня 1992 року встановлено, що всі витрати, пов'язані зі здійсненням пенсійного забезпечення за цією Угодою, несе держава, яка надає забезпечення.

Статтею 1 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року №16/98-ВР (далі - Основи) встановлено, що загальнообов'язкове державне соціальне страхування - це система прав, обов'язків і гарантій, яка передбачає надання соціального захисту, що включає матеріальне забезпечення громадян у разі хвороби, повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати страхових внесків власником або уповноваженим ним органом, громадянами, а також бюджетних та інших джерел, передбачених законом.

Залежно від страхового випадку є такі види загальнообов'язкового державного соціального страхування: пенсійне страхування; страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням; медичне страхування; страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності; страхування на випадок безробіття. Відносини, що виникають за зазначеними у частині першій цієї статті видами загальнообов'язкового державного соціального страхування, регулюються окремими законами, прийнятими відповідно до Основ (стаття 4 Основ у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Відповідно до пункту 4 статті 25 Основ за страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання надаються такі види соціальних послуг і матеріального забезпечення: профілактичні заходи по запобіганню нещасним випадкам на виробництві та професійним захворюванням; відновлення здоров'я та працездатності потерпілого; допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання; відшкодування збитків, заподіяних працівникові каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним своїх трудових обов'язків; пенсія по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання; пенсія у зв'язку із втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання; допомога на поховання осіб, які померли внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання.

Ураховуючи те, що пенсія по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання є наслідком страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, належним страховиком, відповідно до статті 25 Основ є Фонд, що також передбачено статтею 21 Закону України № 1105-XIV, яка визначає перелік соціальних послуг та виплат, які здійснюються та відшкодовуються Фондом.

Згідно з частиною четвертою статті 26 Основ якщо після призначення застрахованій особі матеріальної допомоги чи надання соціальних послуг між страховиками виник спір щодо понесених витрат, виплата здійснюється страховиком, до якого звернулася застрахована особа. При цьому неналежний страховик має право звернутися до належного страховика щодо відшкодування понесених ним витрат.

Аналогічне правило закріплене частиною другою статті 24 Закону України № 1105-XIV, відповідно до пункту 5 якої якщо після призначення застрахованій особі матеріальної допомоги чи надання соціальних послуг між Фондом і страховиками з інших видів соціального страхування виникають спори щодо понесених витрат, виплата здійснюється страховиком, до якого звернувся застрахований. При цьому страховик, до якого звернувся застрахований, має право звернутися до відповідного страховика з інших видів соціального страхування щодо відшкодування понесених ним витрат.

За змістом статті 21 Закону України № 1105-XIV у разі настання страхового випадку Фонд зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні: допомогу у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю до відновлення працездатності або встановлення інвалідності; одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності або смерті потерпілого; щомісяця грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого; пенсію по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання; пенсію у зв'язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання тощо. Усі види соціальних послуг та виплат, передбачені цією статтею, надаються застрахованому та особам, які перебувають на його утриманні, незалежно від того, перебуває на обліку підприємство, на якому стався страховий випадок, як платник страхових внесків чи ні.

Таким чином, витрати, понесені органами ПФУ у зв'язку із виплатою пенсій по інвалідності від трудового каліцтва (у тому числі й пенсій особам, які стали інвалідами від нещасного випадку на виробництві на території колишніх республік СРСР) підлягають відшкодуванню за рахунок Фонду як належного страховика від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання. Такий висновок щодо застосування норм матеріального права міститься у постановах Верховного Суду України від 12 червня 2012 року № 21-165а12, від 21 травня 2013 року №21-388а13.

Такої підстави для відмови у відшкодуванні позивачу понесених витрат, як відсутність особових справ потерпілих, на що посилається відповідач в апеляційній скарзі, зазначеними законодавчими актами, на час виникнення спірних правовідносин, не було передбачено.

Колегія суддів не погоджується з доводами відповідача про відсутність підстав відшкодування витрат з виплати пенсії ОСОБА_2, виходячи з наступного.

За змістом частини другої статті 2 Закону України № 1105-XIV особи, право яких на отримання відшкодування шкоди раніше було встановлено згідно із законодавством СРСР або законодавством України про відшкодування шкоди, заподіяної працівникам внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, пов'язаних з виконанням ними трудових обов'язків, мають право на забезпечення по страхуванню від нещасного випадку відповідно до цього Закону.

При цьому право на таке забезпечення, яке встановлено в Україні, не залежить від того, у якій з колишніх республік СРСР стався нещасний випадок на виробництві із застрахованою особою або виникло професійне захворювання, пов'язане з виконанням нею трудових обов'язків.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач, зокрема, посилається на те, що Положенням про розслідування та облік нещасник випадків на виробництві, затвердженого постановою Президіуму загальноспілкової центральної ради професійних спілок від 20.05.1966 року (далі - Положення від 20.05.1966 року) було передбачено складання акту за формою Н-1 за результатом розслідування, а щодо ОСОБА_2 було складено акт №107. Також, згідно Положення від 20.05.1966 року розслідування могло бути проведено, якщо нещасний випадок стався з працівником в дорозі до місця роботи та з місця роботи на транспорті підприємства, а не в приміському транспорті, як сталося з ОСОБА_2. Тому, нещасний випадок, що стався з ОСОБА_2, на думку відповідача, не пов'язаний з виробництвом.

Згідно акту №107 нещасний випадок з ОСОБА_2 стався 01.04.1973 року. В цей час діяло два положення, якими було встановлено порядок розслідування нещасного випадку, для встановлення факту того чи пов'язаний нещасний випадок з виробництвом, а саме:

- Положення від 20.05.1966 року;

- Положення про порядок розслідування нещасних випадків, що сталися в побуті, у дорозі на роботу чи з роботи, затверджене постановою Президіуму загальноспілкової центральної ради професійних спілок від 16.11.1976 року (далі - Положення від 16.11.1976 року).

Відповідно до ч.2 Положення від 16.11.1976 року розслідуванню підлягають, зокрема, нещасні випадки по дорозі на роботу чи з роботи, за виключенням випадків, що сталися в дорозі на роботу чи з роботи на транспорті, що було надано підприємством.

Результати розслідування нещасного випадку оформлюються актом по формі «БТ». Акт складається в одному екземплярі, підписується особами, що проводили розслідування та зберігається з лікарняним листком (довідкою) (ч.5 Положення від 16.11.1976 року). Відповідно до частини 5 Положення від 16.11.1976 року комісія по соціальному страхуванню при вирішенні питання про призначення та виплати допомоги з тимчасової непрацездатності постраждалому повинна розглянути акт розслідування нещасного випадку по формі «БТ» та інші документи, що мають значення для з'ясування обставин нещасного випадку.

Відповідно до акту №107 від 07.04.1973 року страховою комісією було встановлено, що травма ОСОБА_2 пов'язана саме з виробництвом. Цей акт складено відповідно до Положення від 16.11.1976 року, будь-які відомості щодо визнання недійсним цього акту в матеріалах справи відсутні.

Отже, доводи відповідача щодо невідповідності акту №107 від 07.04.1973 року нормативно правовим актам, які діяли на час нещасного випадку, що стався з ОСОБА_2, а травма ОСОБА_2 не пов'язана з виробництвом є помилковими.

Доводи відповідача, що довідка ЛТЕК щодо ОСОБА_2 є неналежною, оскільки в порушення пункту 2 Положення про лікарняно-трудові експертні комісії (ЛТЕК), затвердженого постановою РМ РСФСР та ВЦСПС від 11.03.1963 року №299 (далі - Положення №299), у висновку ЛТЕК від 01.10.1975 року не зазначено ступінь втрати працездатності у відсотках, також не відповідають нормам, що діяли на час настання нещасного випадку.

Так, відповідно до п.2 Положення №299 до повноважень ЛТЕК, зокрема, належить встановлення ступеня втрати працездатності робочими, що отримали травми або інше ушкодження здоров'я, пов'язане з їх роботою, для визначення розміру відшкодування підприємствами, установами та організаціями завданої шкоди. Тобто цим пунктом положення не було визначено, що ступінь втрати працездатності встановлюється саме у відсотках.

Відповідно до довідки сер.И-73 №367792 (витягу з акту огляду), копія якого наявна в матеріалах справи, ЛТЕК було встановлено ступінь втрати працездатності ОСОБА_2 - непрацездатний.

Отже, витрати позивача з виплати пенсії ОСОБА_1, ОСОБА_2 в сумі 364,64 грн., що була виплачена за період квітень та травень 2014 року, підлягають відшкодуванню позивачем.

Згідно п.4 Порядку №5-4/4 відшкодуванню підлягає сума витрат Пенсійного фонду з виплати і доставки пенсій.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач повинен відшкодувати позивачу також витрати на доставку пенсій ОСОБА_1, ОСОБА_2 розмірі 2,89 грн..

Статтею 16 Закону України № 1105-XIV визначено, що безпосереднє управління Фондом здійснюють його правління та виконавча дирекція. За змістом статті 18 зазначеного Закону виконавча дирекція Фонду є постійно діючим виконавчим органом правління Фонду, проводить свою діяльність від імені Фонду у межах та в порядку, що визначаються його статутом і Положенням про виконавчу дирекцію Фонду соціального страхування від нещасних випадків, організовує та забезпечує виконання рішень правління Фонду, робочими органами виконавчої дирекції Фонду є, зокрема, її відділення в районах і містах обласного значення. Робочі органи виконавчої дирекції Фонду є юридичними особами, мають самостійні кошториси, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням.

Відповідно до п.7 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого указом Президента України 06.04.2011 року N 384/2011, та п.7 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

З огляду на викладене вимоги управління ПФУ про відшкодування відділенням Фонду витрат, пов'язаних із виплатою та доставкою пенсій по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві, відповідають змісту його прав як робочого органу ПФУ щодо відшкодування понесених ним витрат та узгоджуються із компетенцією виконавчої дирекції Фонду, основними завданнями якої згідно з Положенням про виконавчу дирекцію Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, затвердженим постановою правління Фонду від 20 квітня 2001 року № 15, крім іншого, визначено виконання завдань та основних принципів страхування від нещасного випадку, фінансування страхових виплат, а до повноважень у сфері здійснення процедури страхування та координації страхової діяльності віднесено, зокрема, співпрацю з фондами з інших видів соціального страхування щодо відшкодування витрат, понесених ними у зв'язку з матеріальним забезпеченням потерпілих внаслідок нещасного випадку на виробництві та представництво інтересів страховика в органах державної виконавчої влади, органах місцевого самоврядування і судах.

Отже, доводи відповідача, що Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Дніпропетровську є неналежним відповідачем по справі не відповідають нормам матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції об'єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права; доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому постанову слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Дніпропетровську Дніпропетровської області залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.09.2014 р. у справі № 804/12363/14 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, визначені ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: В.Є. Чередниченко

Суддя: І.В. Юрко