Справа № 813/7781/14
Суддя: Карп'як Оксана Орестівна
Дата ухвалення: 2015-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2015 року Справа № 813/7781/14

17 год. 49 хв. Зал судових засідань № 7

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Карп'як О.О. ,

при секретарі судового засідання Палюк М.М.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Кохан Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Державної екологічної інспекції у Львівській області про стягнення грошової компенсації за один день невикористаної щорічної відпустки, середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, інфляційного знецінення середнього заробітку та моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :

14.11.2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної екологічної інспекції у Львівській області про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди, заборговану допомогу на оздоровлення, зобов'язання вчинити дії.

Ухвалою від 17.11.2014 року відкрито провадження у справі.

03.12.2014 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, просить стягнути з відповідача середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні з 15.02.2013 року по 11.11.2014 року в розмірі 40773,35 грн., інфляційні витрати у зв'язку з затримкою виплати заборгованості по заробітній платі в розмірі 6972,25 грн., моральну шкоду в розмірі 40773,35 грн., просить зобов'язати відповідача змінити дату закінчення страхового стажу ОСОБА_3 в Державній екологічній інспекції у Львівській області в Пенсійному фонді з 05.02.2013 року на 15.02.2014 року.

Ухвалою від 17.12.2014 року клопотання представника відповідача задоволено, позовну заяву ОСОБА_3 до Державної екологічної інспекції у Львівській області залишено без розгляду в частині позовних вимог про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільнені з 15.02.2013 року по 11.11.2014 року.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.03.2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 17.12.2014 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

25.03.2015 року позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, просить:

- стягнути з Державної екологічної інспекції у Львівській області на користь ОСОБА_3 64,21 грн. грошової компенсації за один день невикористаної щорічної відпустки та 23,10 грн. інфляційного знецінення суми грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку;

- стягнути з Державної екологічної інспекції у Львівській області на користь ОСОБА_3 середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні з 15.02.2013 року по 25.03.2015 року в розмірі 49313,28 грн. та інфляційне знецінення середнього заробітку в розмірі 12477,96 грн.;

- стягнути з Державної екологічної інспекції у Львівській області на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 40773,35 грн.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримав позовні вимоги згідно заяви про уточнення позовних вимог від 25.03.2015 року, просять їх задоволити у повному обсязі.

Вказані позовні вимоги обґрунтовані тим, що на даний час існує заборгованість відповідача з розрахунку з позивачем за один день невикористаної відпустки, який виник у зв'язку із зміною дати звільнення позивача відповідно до наказів Державної екологічної інспекції у Львівській області №15-к від 05.02.2013 року та №50-к від 03.04.2013 року. Зокрема, відповідно до наказу №50-к від 03.04.2013 року вказується, що «у зв'язку з перебуванням ОСОБА_3 на лікарняному датою звільнення вважати 15.02.2013 року». Позовні вимоги обґрунтовує положеннями п.3 ст.82 КЗпП України, ст.9, 24 Закону України «Про відпустки». В карточках - розрахунках за червень та липень 2014 року, коли проводились нарахування та виплата за листки непрацездатності не вказано про нарахування та сплату компенсації за невикористану відпустку за період від 05 до 15 лютого 2013 року. Кількість днів невикористаної відпустки за такий період становить 1 день. Середньоденна заробітна плата становить 64,21 грн. за 1 робочий день. Строк заборгованості з 15.02.2013 року по 25.03.2015 року становить 768 дні. Тому позивач вважає, що відповідач має сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 49313,28 грн. При цьому позивач покликається на п.2,4 Постанови КМ України «Про затвердження Положення про порядок компенсації працівникам частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати» та Закон України «Про компенсації громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», ст.117 КЗпП України. Щодо стягнення індексації заборгованості покликається на положення ст.1,2,3 Закону України «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати». Покликається на рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року ,відповідно до якого, роз'яснено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь - яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Щодо стягнення моральної шкоди зазначає, що в результаті незаконних дій відповідача позивач втратив спокій, його переслідують думки щодо несправедливого ставлення до нього, до цього часу він не може забрати трудову книжку і працювати на благо держави і своєї сім'ї.

Позиція відповідача викладена в письмових запереченнях на позов, та обґрунтовується тим, що грошова компенсація за 0,73 дня невикористаної відпустки не нараховувалась позивачу та не могла нараховуватись, оскільки чинним законодавством не передбачено нарахування та виплату компенсації за неповний день невикористаної щорічної відпустки.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила, з підстав, наведених у письмових запереченнях на позов, просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заслухавши пояснення представників сторін, судом встановлено наступне.

Наказом Державної екологічної інспекції у Львівській області від 05.02.2013 року №15-к «Щодо звільнення ОСОБА_3 за результатами службового розслідування», звільнено ОСОБА_3 - головного спеціаліста відділу екологічного контролю природних ресурсів - державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Львівської області, із займаної посади 05.02.2013 року за систематичне невиконання без поважних причин посадових обов'язків, відповідно до п.3 ст.40 Кодексу Законів про працю України; взято до уваги, що відпрацьована але не використана відпустка ОСОБА_3 становить 12 календарних днів.(а.с.19)

Наказом Державної екологічної інспекції у Львівській області від 03.04.2013 року №50-к «Про внесення змін до наказу Держекоінспекції у Львівській області від 05.02.2013 року №15-к», внесено зміни до п.1 наказу Державної екологічної інспекції у Львівській області від 05.02.2013 року №15-к «Щодо звільнення ОСОБА_3 за результатами службового розслідування», викладено його у новій редакції: «звільнити ОСОБА_3 - головного спеціаліста відділу екологічного контролю природних ресурсів - державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Львівської області, із займаної посади за систематичне невиконання без поважних причин посадових обов'язків, відповідно до п.3 ст.40 Кодексу Законів про працю України. У зв'язку із перебуванням ОСОБА_3 на лікарняному датою звільнення вважати 15.02.2013 року».

В ст.1 Закону України "Про відпустки", передбачено, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Положеннями ч.1 та ч.10 ст.6 Закону України "Про відпустки" зафіксовано, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Положення цієї статті щодо тривалості щорічної основної відпустки не поширюються на працівників, тривалість відпустки яким установлюється іншими актами законодавства, проте тривалість їх відпустки не може бути меншою, за передбачену частинами першою, сьомою і восьмою цієї статті.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про відпустки», до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього Закону), зараховуються, зокрема, час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу); час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому виплачувалася допомога по державному соціальному страхуванню, за винятком частково оплачуваної відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Відповідно до ст.24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткові відпустки працівникам, які мають дітей.

Відповідно до ст.82 КЗпП України, до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 75 цього Кодексу), зараховуються зокрема, час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу); час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому надавалося матеріальне забезпечення за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, за винятком відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Згідно ст.83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Відповідно до ст.35 Закону України «Про державну службу», державним службовцям надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою допомоги для оздоровлення у розмірі посадового окладу.

Судом встановлено, що станом на день видачі наказу про звільнення від 05.02.2013 року №15-к ОСОБА_3 нараховано 12 календарних днів невикористаної щорічної відпустки (9 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року), компенсація за яку була виплачена позивачу при проведенні повного розрахунку.

Відповідач надав пояснення, що нарахування та виплата компенсації за невикористану відпустку ОСОБА_3 за період з 05.02.2013 року по 15.02.2015 року не проводилась, оскільки: 05.02.2013 року - день звільнення ОСОБА_3 (згідно наказу від 05.02.2013 року №15-к) тому такий день був включений у розрахунок; розрахунок компенсації за 9 календарних днів (з 06.02.2013 року по 15.02.2013 року) становить 9 днів помножити на 30 календарних днів щорічної відпустки, поділити на 365 днів у році становить 0,73 дні, тобто не становить 1 повного дня відпустки. Такі пояснення приймаються судом з огляду на наявну у справі особову картку ОСОБА_3. Крім того, виходячи з того, що у 2013 році позивач відпрацював лиш 1.5 місяця, відповідачем правомірно виплачено грошову компенсацію в такому році за 3 календарних дні відпустки.

При цьому слід зазначити, що місяць звільнення в розрахунок середнього заробітку для нарахування компенсації не береться (навіть якщо працівника звільнено в останній день місяця), а саму суму компенсації, як і відпускні, не індексують (лист Мінпраці України від 30.20.2003 року №024-130).

За таких обставин, враховуючи вищенаведені норми, суд приймає до уваги заперечення відповідача про те, що компенсація за 0,73 дня не нараховувалась та не могла нараховуватись, оскільки чинним законодавством не передбачено нарахування та виплати компенсації за неповний день невикористаної щорічної відпустки.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про відсутність у відповідача заборгованості перед позивачем щодо виплати грошової компенсації за один день невикористаної відпустки. Відтак, позовні вимоги про стягнення з Державної екологічної інспекції у Львівській області на користь ОСОБА_3 64,21 грн. грошової компенсації за один день невикористаної щорічної відпустки та 23,10 грн. інфляційного знецінення суми грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку - до задоволення не підлягають.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача суми 64,21 грн. грошової компенсації за один день невикористаної щорічної відпустки та 23,10 грн. інфляційного знецінення суми грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, то позовні вимоги про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні з 15.02.2013 року по 25.03.2015 року, інфляційного знецінення середнього заробітку та моральної шкоди задоволенню також не підлягають, оскільки є похідними позовними вимогами.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною1 ст.6 КАС України гарантовано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином, завданням адміністративного судочинства є захист саме порушених прав, свобод та інтересів фізичної особи.

Частиною 1 ст.11 КАС України, визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У ч.1 ст.9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

Крім того, в ч.2 ст.72 КАС України зазначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судовий збір не стягується.

Керуючись статтями 7-14, 18, 19, 94, 158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

п о с т а н о в и в:

1. У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови виготовлений і підписаний 19.06.2015 року.

Суддя Карп'як Оксана Орестівна