Справа № 2а-0770/2704/12
Суддя: Луцович М.М.
Дата ухвалення: 2013-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2a-0770/2704/12
рядок статзвітності № 3.4
ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА
12 квітня 2013 року м. Ужгород
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді Луцович М.М., суддів Скраль Т.В., Маєцька Н.Д.
при секретарі судового засідання: Симканич Ю.В.
з участю перекладачів ОСОБА_1, Джегатісваран Джажібан,
позивача ОСОБА_2 Турайсінгам,
представника позивача ОСОБА_3
представника відповідача ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Закарпатського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_2 Турайсінгам до Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії, -
ОСОБА_2 Турайсінгам, громадянин ОСОБА_5 (далі - позивач), звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, яким просить визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову позивачу ОСОБА_2 Турайсінгам, у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту.
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що Державна міграційна служба України своїм рішенням №273-12 від 25 липня 2012 року відмовила позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Повідомлення про відмову №76 від 20 серпня 2012 року позивач отримав у офісі ГУ Державної міграційної служби в Закарпатській області 28.08.2012 року. Позивач вважає, що дане рішення прийняте без повної оцінки основних елементів заяви про захист у їх співвідношенні із інформацією про країну походження позивача та суперечить положенням статей 1 і 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З таким рішенням позивач не погоджується, оскільки воно є протиправним, просить скасувати його та зобов'язати повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позовній заяві, просять позов задовольнити.
В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив, просить суд відмовити в його задоволенні з мотивів наведених в запереченнях проти позову (а.с.87-90).
Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову, виходячи з наступного:
Рішенням Державної міграційної служби України від 25.07.2012 року за № 273-12, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (відповідно до абзацу четвертого частини першої ст..6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені п.1 та п.13 частини 1 ст.1 цього Закону, відсутні), та згідно повідомлення ГУ ДМС в закарпатській області від 20.08.2012 року за № 76 позивачеві повідомлено про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно преамбули Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 8 липня 2011 року № 3671-VI (з наступними змінами та доповненнями, далі - Закон3671) - цей Закон визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону 3671, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, визначені ст. 6 Закону 3671, зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону 3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону 3671, рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

Як вбачається з протоколу співбесіди від 20.02.2012 року, позивач повідомив про те, що він народився 19.11.1987 року в окружному секретаріаті Аріалей, округ Джафна, Північна провінція, ОСОБА_5, і до виїзду з країни постійного проживання мешкав за адресою: ОСОБА_5, округ Джафна, с. Амблперумал, б/н., позивачем із документів які б посвідчували його особу надано ксерокопію ID-картки №873243511 V, серія F0221052, видана 14.07.2009 року та ксерокопію паспорту для виїзду за кордон №2052657, виданого 15.04.2008 року, також позивач повідомив, що в країні громадянської належності у нього була ID - картка та паспорт для виїзду за кордон. Паспорт, за його словами, залишився в ОСОБА_5, а ID - картку він втратив, у протоколі позивач зазначив, що у 2002 році покинув навчання через військові дії. У протоколі позивач зазначає, що у 2009 року загинув його батько, у березні 2009 року розпочались масові арешти тамілів в окрузі Кіліноччі. У березні 2009 року його було арештовано сингальськими військовими в населеному пункті Малаві, та розміщено в табір. До березня 2009 року цю місцевість контролювали ТЗТІ і тому, коли сингальські військові прийшли до цієї місцевості вони арештували всіх чоловіків тамільського походження призовного віку, які могли бути яким-небудь чином пов'язані з ТЗТІ Позивача та інших чоловіків посадили до автомобілю і відвезли до табору у таборі його перші дні допитували, задавали одне й те запитання чи хто-небудь з його родини чи він сам був з ТЗТІ, коли він відповідав, що не був в рядах ТЗТІ його піддавали побиттю. Мамин брат який підтримував з позивачем контакт, допоміг йому втекти з табору. Вантажівкою його було вивезено за межі табору і привезено до визначеного місця, де його передали іншій особі, яка його доставила до аеропорту Коломбо. 12 січня 2011 року з аеропорту Коломбо позивач вилетів на підставі паспорту для виїзду за кордон, в якому було його фото з чужими анкетними даними та відкритої візи до ОСОБА_6. Літак здійснив посадку в Дубаї, де він знаходився в транзитній зоні аеропорту і далі полетів до Москви, до 01 лютого 2011 року позивач знаходився у Москві далі позивач у супроводі перевізника вирушив у напрямку України, але про те, що він знаходиться в Україні він дізнався, коли вже був в Ужгороді. Протягом п'ятнадцяти днів він проживав у помешканні, куди його привезли. Протягом цього часу він нікуди не виходив, йому казали, що він без документів, тому не може виходити на вулицю. 17.02.2011 року, позивача було затримано міліцією і передано підрозділу Мукачівського прикордонного загону ДПС України. Отримавши доступ до написання заяви про надання йому статусу біженця в Україні, він звертається із відповідною заявою до органу міграційної служби через посадову особу Мукачівського прикордонного загону 22 лютого 2011 року, за результатами розгляду якої було прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця. Рішення органу міграційної служби заявником було оскаржено до Закарпатського окружного адміністративного суду. За результатами розгляду справи адміністративний позов заявника було залишено без розгляду. Після отримання з ОСОБА_5 ряду документів, які підтверджують особу заявника та про наявність обставин, які не були повідомлені заявником при зверненні у 2011 році та набранням чинності Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у редакції від 08.07.2011 року №3671-У1 заявник повторно звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За час розгляду заяви про надання статусу біженця було вивчено інформацію про ситуацію в ОСОБА_5, проаналізовано підстави, на основі яких надається захист в Україні.

Колишній виконавчий віце-президент ОСОБА_7 та співробітник РНБ США ОСОБА_8 у своєму дослідженні «Європейська політика з прав людини ОСОБА_9» зазначає, що «завершення громадянської війни однозначно стало позитивним розвитком ситуації в ОСОБА_5. «ОСОБА_10 Ілама» очолювали нещадну боротьбу з урядом ОСОБА_5 за незалежну територію протягом більшої частини минулих трьох десятиліть. Вони вбивали не тільки державних чиновників, а дуже часто і тамільських лідерів, які бажають знайти компромісні рішення з урядом, а також цивільних осіб з усіх етнічних груп.

Фактично, крім таких вбивств, ТЗТІ звинувачували в різних порушеннях прав людини, в тому числі викраденнях людей, наборі в армію дітей, а також використанні людей в якості «живого щита». Урядові війська ОСОБА_5, поліція та інші державні органи також зробили під час конфлікту велику кількість злочинів. Заключна агонія війни в 2009 році була жахливою. Протягом декількох місяців і урядовими військами ОСОБА_5, і «Тиграми» було вбито 20 000 - 40 000 мирних жителів (в основному, етнічних тамілів). Точна кількість убитих на останній стадії конфлікту нам невідомо, тому що уряд не допустив в країну представників міжнародних організацій та засобів масової інформації.»1

Як зазначив у своєму виступі 31 травня 2011 року на симпозіумі, присвяченому темі "Боротьба з тероризмом - досвід ОСОБА_5" секретар Міністерства оборони ОСОБА_5 пан Готабая Раджапаксе «Порятунок сотень тисяч невинних громадян ОСОБА_5, які страждають під гнітом жорстокої диктатури ТЗТІ, було одним з ключових пріоритетів Президента, коли він прийшов до влади в 2005 році. Він отримав чітке завдання, що є волею народу і людей, які віддали свій голос на виборах, про повне вирішенні проблем з терористичним рухом ТЗТІ і відновлення стабільного миру в ОСОБА_5. Згодом він запросив ТЗТІ знову вступити в переговори безпосередньо і зробив спробу відновити переговорний процес, який зайшов в глухий кут.»~

Як зазначив у своєму виступі міністр закордонних справ ОСОБА_6ОСОБА_1 під час спільної прес-конференції з міністром закордонних справ ОСОБА_5, яка відбулася 23.05.2012 року, зараз уряд ОСОБА_5 вживає заходів по поверненню мирних громадян, які були змушені шукати притулок за межами рідних місць в період конфлікту. Ми допомагали ОСОБА_5 в розмінуванні (територій на півночі і сході країни). Ця операція завершена, і ми передали відповідне обладнання ланкійським колегам. Здійснюємо також доставку гуманітарної допомоги тим, хто мав потребу в ній у період виходу з конфлікту і для подолання її наслідків.

Принципово важливо, що уряд ОСОБА_5 заснував свою власну комісію -Комісію з вилучення уроків і примирення, яка була створена в 2010 р. і займається встановленням фактів (порушення прав людини на заключному етапі антитерористичної діяльності проти сепаратистського угрупування «ОСОБА_10 звільнення Таміл-Ілама»).» Відповідно до ч. 6 ст. 8 Закону 3671, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст.1 цього Закону, а також, якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пп. 1 чи 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад із резолюцій ОСОБА_3 Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державним комітетом України у справах національностей та релігій, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 № 3 передбачено, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Слід зауважити, що обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Під час розгляду особової справи шукача притулку, органом міграційної служби встановлено відсутність у позивача об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що ці побоювання є реальними.

Крім того, є обґрунтовані підстави вважати, що позивач має ознаки особи, яка відповідно до пункту 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) є економічним мігрантом. Так, пункт 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) дає визначення відмінності економічного мігранта від біженця, а саме: якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Та в процесі розгляду справи, судом встановлено, що незважаючи на звернення позивача до органу міграційної служби з заявою про отримання статусу біженця, останній протиправно намагався перетнути кордон України в Словаччину з метою потрапити в країни Західної Європи, що підтверджується листом Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 19 березня 2013 року №29/258 адресованого Начальнику ГУ ДМСУ в Закарпатській області (а.с.91) та інформаційним листом Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 15 березня 2013 року №29/239 Начальнику ГУ ДМСУ в Закарпатській області (а.с.92).

Частиною 7 ст. 7 Закону 3671 передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Зважаючи на Закон України "Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу" від 18.03.2004 року, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 5 ст. 4 ОСОБА_11 Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 року - заяви є обгрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обгрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

В матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про наявність підстав для надання позивачу статусу біженця, а ті, які характеризують загальне положення в країні походження позивача, не містять конкретних відомостей про його утиски.

При цьому судом відхиляються доводи представника позивача щодо протиправності рішення в зв'язку з його формальністю, оскільки орган міграційної служби не провів належну перевірку викладених позивачем доводів, виходячи з наступного: вищенаведені норм законодавства України та роз'яснення міжнародних організацій вказують, що обов'язок надання підтвердження або доказів викладеного покладається, в першу чергу, на особу, яка висловлює це твердження (на заявника). При цьому, згідно ч. 8 ст. 9 Закону 3671, у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів орган міграційної служби має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідачем доведено правомірність оскаржуваного рішення та, за наведених обставин, позовні вимоги є необґрунтованими, суперечать матеріалам справи та вимогам законодавства та в їх задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 2, 17, 71, 86, 160, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 Турайсінгам до Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії - відмовити у повному обсязі.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга подається через Закарпатський окружний адміністративний суд з одночасним надсиланням її копії до суду апеляційної інстанції. У випадках, встановлених статтею 167 частиною 4 КАС України десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий-суддя Луцович М.М.

Судді Скраль Т.В.

ОСОБА_12