Справа № 826/6669/15
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2015-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 червня 2015 року № 826/6669/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Іщука І.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Київської міжрегіональної митниці Міндоходів

про визнання незаконним наказу по звільнення, поновлення на роботі, стягнення

середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної

шкоди,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Київської міжрегіональної митниці Міндоходів (далі по тексту - відповідач).

Просив суд (з урахуванням доповнених позовних вимог):

- визнати незаконним та скасувати наказ №11-0 від 25.02.2015 про його звільнення з посади головного державного інспектора відділу провадження у справа з про порушення митних правил оперативного управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями Київської міжрегіональної митниці та зобов'язати керівника Київської міжрегіональної митниці поновити його на посаді;

- стягнути з Київської міжрегіональної митниці Міндоходів середньомісячний заробіток за весь час вимушеного прогулу з 25.05.2015 до дня поновлення на роботі;

- стягнути з Київської міжрегіональної митниці Міндоходів на його корить у 20 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Крім того, позивач просив суд встановити судовий контролЬ за виконанням рішення та зобов'язати керівника Київської міжрегіональної митниці подати звіт про виконання судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що його неправомірно звільнено у зв'язку з реорганізацією Київської міжрегіональної митниці Міндоходів, не надавши можливості та згоди на переведення до іншої установи згідно конкурсного відбору.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.04.2015 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити їх в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві з урахуванням доповнених позовних вимог.

Відповідач явку уповноважених представників в судове засідання не забезпечив, причини неявки суду не повідомив, про дату, час і місце судового розгляду належним чином повідомлений, суду надано заперечення проти позову.

Згідно частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи наведене та не прибуття представника відповідача у судове засідання, в судовому засіданні 28.05.2015 суд ухвалив про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 проходив службу в митних органах України, остання посада з 23.01.2104 - головний державний інспектор відділу провадження у справах з про порушення митних правил оперативного управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями Київської міжрегіональної митниці.

Наказом начальника Київської міжрегіональної митниці №11-0 «Про звільнення ОСОБА_1.» від 25.02.2015 ОСОБА_1 звільнено з займаної посад на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України у зв'язку з реорганізацією Київської міжрегіональної митниці Міндоходів.

Позивач, вважаючи зазначений наказ відповідача незаконним, звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з даним позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 2 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що компетенція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Публічна служба -це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 15 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до часини першої статті 568 Митного кодексу України від 13.03.2012 №4495-VI служба в митних органах України є державною службою.

ОСОБА_1 прийняв присягу державного службовця 12.06.2013.

Спеціальним законодавчим актом у сфері проходження публічної служби є Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 N3723-XII (далі по тексту - Закон N3723-XII), який регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу та визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

Згідно із приписами частини першої статті 30 зазначеного Закону N 3723-XII позивача звільнено з публічної служби за загальними правилами - відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

Нормами вказаної статті Кодексу законів про правцю України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі реорганізації, установи.

Відповідно до постанови Кабінет у Міністрів України від 21.05.2014 №160 «про утворення Державної фіскальної служби» утворено Державну фіскальну службу України шляхом реорганізації Міністерства доходів і зборів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 №311 № «Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України» створено Київську міську митницю ДФС як територіальний орган Державної фіскальної служби та реорганізовано Київську міжрегіональну митницю Міндоходів шляхом приєднання до Київської міської митниці ДФС.

Наказом Міністерства доходів і зборів України від 06.10.2014 №14 «Про реорганізацію окремих митниць Міндоходів» (зі змінами. внесеними наказом Міндоходів від 17.11.2014 №35) розпочато реорганізацію Київської міжрегіональної митниці Міндоходів.

Згідно статті 492.Кодексу законів про працю України, яка регламентує порядок вивільнення працівників, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивача 01.12.2014 було попереджено про наступне вивільнення, про що свідчить його особистий підпис.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 36 Кодексу законів про працю України у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) підприємства дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 Кодексу).

Встановлена законодавством можливість реорганізації (приєднання) державної установи (організації) до іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що реорганізується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Аналогічної позиції дотримується Верховний суд України в постанові від 17.10.2011 № 2а-237а11.

Частиною другої статті 40 Кодексу законів про правю України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Отже, звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України можливо, якщо роботодавцем вжито всіх заходів щодо переводу працівника на іншу посаду шляхом запропонування працівнику, що звільняється, всіх вакансій, на які може претендувати особа з урахуванням її фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності, а також у випадках, коли неможливо перевести працівника з його згоди на іншу роботу, або коли працівник відмовився від такого переведення.

Аналогічних висновків дотримується Вищий адміністративний суд в ухвалах від 11.11.2014 у справі №К/9991/77928/11.

Разом з тим, відповідачем - суб'єктом владних повноважень, не надано суду доказів виконання зобов'язання щодо працевлаштування позивача ОСОБА_1, зокрема, надання роботи у створеній установі чи запропонування роботи, від якої позивач відмовився з поважних причин.

Відповідачем не надано суду доказів неможливості переведення ОСОБА_1 з посади головного державного інспектора відділу провадження у справа з про порушення митних правил оперативного управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями Київської міжрегіональної митниці на іншу аналогічну посаду в реорганізованій структурі.

Згідно частини першої статті 42 Кодексу законів по працю України вбачається, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації тощо (частина друга статті 42 Кодексу законів про працю України).

З письмових заперечень відповідача вбачається, що під час реорганізації були влаштовані в Київську міську митницю 41 особа з працівників митниць східного регіону України, які раніше не працювали в Київській міжрегіональній митниці, однак суду не надано доказів відсутності у позивача переважного права перед іншими працівниками на залишення на роботі.

У свої доводах щодо правомірності звільнення позивача відповідач наголошує на тому, що від початку реорганізації Київської міжрегіональної митниці Мідоходів до вивільнення ОСОБА_1 перебував у відпустці (з 09.10.2014 до 31.10.2014, з 03.11.2014 до 28.10.2014, з 01.12.2014 до 31.12.2014. з 05.01.2015 до 26.01.2015, з 27.01.2015 до 09.02.2015, з 10.02.2015 по 24.02.2015) або в стані тимчасової непрацездатності (з.10.02.2015 по 24.02.2015), що стало причиню неможливості новопризначеного керівництва управління та підрозділу оцінити професійний рівень позивача та відповідність займаній посаді для прийняття рішення щодо пропонування йому подальшої роботи в підрозділі.

Суд критично ставиться до вказаних доводів відповідача з огляну на те, що як зазначалось вище, зміни в організації праці позивача відбулася не шляхом ліквідації, а шляхом саме реорганізації Київської міжрегіональної митниці Міндоходів, тобто приєднання її до Київської міської митниці ДФС, втім суду не було надано належних доказів скорочення штатів реорганізованої митниці.

Разом з тим, з матеріалів справи, зокрема, трудової книжки позивача та його особової справи вбачається, що позивач на різних посадах проходив службу в митних та податкових органах України з 1998 року, 01.01.2014 йому було присвоєно спеціальне звання «Інспектор податкової та митної справи 1 рангу», отже доводи щодо неможливості визначення кваліфікації чи відсутності переважного права на залишення на посаді позивача є декларативними та безпідставним. Також відповідачем не доведено суду про проведення конкурсу на заміщення посади чи атестації працівників в Київській міський митниці ДФС.

Також не приймаються до уваги інші доводи, а саме щодо знаходження позивача у відпустках, не ініціювання самим позивачем питання щодо стажування в інших підрозділах митниці, як такі, що не мають значення, оскільки законність перебування у відпустках не є предметом даного спору, а ініціативу щодо переведення на іншу посаду повинен проявляти роботодавець.

Як встановлено судом в ході розгляду даної справи та підтверджено матеріалами справи, позивачем 24.02.3015 було написано заяву на ім'я голови комісії з реорганізації Київської міжрегіональної митниці Міндоходів щодо звільнення його з займаної посади 24.02.2015 відповідно до пункту 5 статті 36 Кодексу законів про працю України в порядку переведення для подальшої роботи до Головного управління ДФС у м. Києві.

Листом в.о. начальник Головного управління ДФС у м. Києві Бондаренко І.Г. «Про звільнення» № 3010/10/26-15-04-15 від 23.02.2015, звертався до голови комісії з реорганізації Київської міжрегіональної митниці Міндоходів стосовно надання згоди на звільнення ОСОБА_1 в порідку переведення для подальшої робити в Головному управлінні ДФС у м. Києві як такого, що успішно пройшов конкурсний відбір.

Суд вважає суперечливими доводи відповідача щодо не прийняття позитивного рішення за зверненням про переведення у зв'язку з тим, що перебуваючи у відпустці та/чи лікарняному позивач проходив конкурсний відбір в іншій установі, не попередивши керівництво митниці про намір переведення до іншої установи, а також посилання на норми статті 40 Кодексу законів про працю України про те, що звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності та перебування у відпустці не дозволяється.

Згідно часини третьої статті 492.Кодексу законів про працю України при відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Нормами діючого законодавства про працю не заборонено проходження працівником конкурсу на заміщення вакантної посади у період перебування у відпустці за основним місцем роботи.

Також, законодавством встановлено заборону звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці (частина третя статті 40 Кодексу законів про працю України.

Із аналізу зазначеної норми вбачається, що законодавцем заборонено звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності чи відпустки заме за ініціативою власника або уповноваженої особи, але не за згодою самого працівника.

Також, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем отримано зазначеного листа Головного управління ДФС у м. Києві та заяви позивача про звільнення згідно пункту 5 статті 36 Кодексу законів про працю України (переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію) саме 24.02.2015, тобто під час перебування позивача у відпустці, втім звільнено його наступного дня - 25.02 2015 за інших підстав.

Зазначене у сукупності свідчить про порушення відповідачами трудових гарантій позивача та процедури його звільнення.

Таким чином, суд доходить висновку, що позивача було неправомірно звільнено з посади, а наказ №11-0 від 25.02.2015 винесено не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією і законодавством України про працю, а отже, з урахуванням норми статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Норми статті 235 Кодексу законів про працю України є нормами прямої дії, які зобов'язують орган, що розглядає трудовий спір, поновити незаконно звільненого працівника саме на попередню роботу, без урахування можливого призначення на посаду іншої особи.

Також, згідно частини другої зазначеної статті Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до норм статті 116 Кодексу законів про працю України днем звільнення вважається останній день роботи. У цей день працівникові має бути повністю виданий розрахунок із заробітної плати: має бути видана заробітна плата, включаючи оплату праці за останній день роботи, компенсація за невикористані дні відпустки.

Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 згідно довідки №126. виданої Київською міською митницею ДФС 07.05.2015, на день звільнення 25.02.2015 складає 62,65 грн.

З урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08.02. 1995 за №100 (в редакції на час виникнення спірних відносин) та листа Міністерства праці та соціальної політики України від 09.09.2014 за N 10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік», позивачу належить до виплати середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26.02.2015 по день фактичного поновлення на посаді.

Позивач вказує також, що оскаржуваним наказом відповідача йому спричинена моральна шкода, яку він оцінює у 2 0000 грн.

У відповідності до Постанови Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Крім цього розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

Проте, суд вважає, що позивачем не надані належні докази, які підтверджують заподіяння йому моральної шкоди, а також пояснень з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір цієї шкоди, у зв'язку із чим позов у цій частині задоволенню не підлягає.

Щодо вимог позивача про зобов'язання Київської міжрегіональної митниці Міндоходів подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 267 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Із аналізу викладених норм видно, що зобов'язання суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, тобто дискреційними (виключними) повноваженнями.

З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги обставини даної справи, суд не вважає за необхідне зобов'язувати суб'єкта владних повноважень подавати звіт про виконання даного судового рішення, оскільки позивачем не наведено доводів та не надано доказів, які свідчать про те, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення суду.

Відповідно до частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінюючи правомірність рішення відповідача, суд керується критеріями, закріпленими у частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, які повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень владного суб'єкта.

З огляду на зазначене, суд частково задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби

Судовий збір у відповідності до вимог статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України та статті 5 Закону України «Про судовий збір» зі сторін не стягується.

Керуючись статтями 69-71, 94, 160-163, 167, 254, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Київської міжрегіональної митниці Міндоходів №11-0 від 25 лютого 2015 року «Про звільнення ОСОБА_1.».

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу провадження у справах про порушення митних правил оперативного управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями Київської міжрегіональної митниці Міндоходів з 26 лютого 2015 року.

4. Стягнути з Київської міжрегіональної митниці Міндоходів на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 лютого 2015 року по день фактичного поновлення на посаді.

5. В решті позовних вимог відмовити.

6. Постанова суду підлягає негайному виконанню у частині поновлення на посаді та стягнення середньої заробітної плати за один місяць.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її отримання особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Іщук