Справа № 826/6363/15
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2015-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 червня 2015 року № 826/6363/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Келеберди В.І., суддів Данилишин В.М. Качура І.А. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом Державного підприємства "Вищедубечанське лісове господарство" Державного підприємства "Фастівське лісове господарство"
до Національного банку України Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ПАТ «Банк Київська Русь»

провизнання протиправними та скасування рішень
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Державне підприємство «Вищедубечанське лісове господарство» та державне підприємство «Фастівське лісове господарство» звернулись до суду з позовом до Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ПАТ «Банк Київська Русь» про визнання протиправною та скасування постанови від 19.03.2015 №190, рішення від 19.03.2015 №61.

Позов вмотивовано тим, що оскаржена постанова правління Національного банку України є безпідставною, погіршення показників ПАТ «Банк Київська Русь» викликане неефективним виконання відповідачем покладених на нього функцій та загальними негативними тенденціями економіки України та не пов'язане з неспроможністю учасників банку забезпечити рівень капіталізації. З огляду на викладене, позивачів вважають оскаржені рішення безпідставними та протиправними.

Відповідачі заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та зазначив, що план капіталізації ПАТ «Банк Київська Русь» не виконав, причини невиконання плану капіталізації банку повідомити не може.

В судовому засіданні за згодою сторін на підставі ч. 4 ст. 122 КАС України ухвалено про вирішення справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва,

ВСТАНОВИВ:

Державним підприємством «Вищедубечанське лісове господарство» 22.06.2006 було відкрито в ПАТ «Банк Київська Русь» поточні рахунки.

Також, державним підприємством «Фастівське лісове господарство» 27.12.2012 було відкрито в ПАТ «Банк Київська Русь» поточні рахунки.

Постановою Правління Національного банку України від 19.03.2015 №190 ПАТ «Банк Київська Русь» віднесено до категорії неплатоспроможних. Зазначена постанова прийнята відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 1 Закону України «Про заходи спрямовані на сприяння капіталізації та реструктуризації банків» у зв'язку з неспроможністю учасників/акціонерів ПАТ «Банк Київська Русь» забезпечити капіталізацію згідно з результатами діагностичного обстеження банку проведеного в грудні 2014 року.

На підставі вказаної вище постанови правління Національного банку України виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 19.03.2015 №61, яким розпочато процедуру виведення ПАТ «Банк Київська Русь» з ринку шляхом запровадження тимчасової адміністрації строком на три місяці з 20.03.2015 по 19.06.2015 та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Київська Русь» Волкова Олександра Юрійовича.

Вирішуючи адміністративну справу по суті, суд, керуючись частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, якою встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, виходить з того, що оскільки позивачем як спосіб захисту порушеного права обрано оскарження постанови Національного банку України, суд досліджуючи надані сторонами докази повинен встановити відповідність змісту рішень суб'єкта владних повноважень чинному законодавству та законність процедури їх прийняття.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 55 Закону України "Про Національний банк України" встановлено, що головна мета банківського регулювання і нагляду - безпека та фінансова стабільність банківської системи, захист інтересів вкладників і кредиторів. Національний банк здійснює функції банківського регулювання і нагляду на індивідуальній та консолідованій основі за діяльністю банків та банківських груп у межах та порядку, передбачених законодавством України. Національний банк здійснює постійний нагляд за дотриманням банками, їх підрозділами, афілійованими та спорідненими особами банків на території України та за кордоном, банківськими групами, представництвами та філіями іноземних банків в Україні, а також іншими юридичними та фізичними особами банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банку і економічних нормативів. Національний банк не здійснює перевірок і ревізій фінансово-господарської діяльності осіб, зазначених у цій статті.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 66 Закону України «Про банки і банківську діяльність» державне регулювання діяльності банків здійснюється Національним банком України у таких формах, зокрема: адміністративне регулювання: встановлення вимог та обмежень щодо діяльності банків.

Згідно ст. 70 згадуваного Закону Банк зобов'язаний забезпечити проведення щорічної перевірки фінансової звітності, консолідованої фінансової звітності та іншої інформації щодо фінансово-господарської діяльності аудиторською фірмою відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, норм і стандартів аудиту, затверджених Аудиторською палатою України згідно з міжнародними стандартами аудиту та етики.

Банк та аудиторська фірма зобов'язані надавати Національному банку України на його вимогу пояснення, у тому числі письмові, з питань зовнішнього аудиту банку.

Національний банк України має право вимагати від банку розширення предмета аудиторської перевірки в порядку та обсягах, визначених нормативно-правовими актами Національного банку України.

Судом встановлено, що постановою правління Національного банку України від 12.05.2014 № 272 «Про діагностичне обстеження банків», зокрема, ПАТ «Банк «Київська Русь» висунуто вимогу за власний рахунок провести діагностичне обстеження із залученням однієї з аудиторських фірм та подати до Національного банку України програму капіталізації/план реструктуризації та забезпечити його/її виконання до 28.02.2015.

Відповідно до пункту 12 частини 1 статті 73 Закону України "Про банки і банківську діяльність" у разі порушення банками або іншими особами, які можуть бути об'єктом перевірки Національного банку України відповідно до цього Закону, банківського законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, нормативно-правових актів Національного банку України, його вимог, встановлених відповідно до статті 66 цього Закону, або здійснення ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, застосування іноземними державами або міждержавними об'єднаннями або міжнародними організаціями санкцій до банків чи власників істотної участі у банках, що становлять загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку та/або стабільності банківської системи, Національний банк України адекватно вчиненому порушенню або рівню такої загрози має право застосувати заходи впливу, до яких належать: віднесення банку до категорії проблемного або неплатоспроможного.

Розділом 3 Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17 серпня 2012 року N 346 затверджено (далі по тексту - Положення № 346) встановлено, що заходи впливу, що застосовуються Національним банком до банків, мають бути адекватними конкретним порушенням, які ними були допущені.

Вибір адекватних заходів впливу, які застосовуються до банків відповідно до банківського законодавства та цього Положення, має здійснюватися з урахуванням: характеру допущених банком порушень; причин, які зумовили виникнення виявлених порушень; загального фінансового стану банку; розміру можливих негативних наслідків для кредиторів і вкладників; інформації Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд гарантування) щодо порушення банками вимог, установлених Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (далі - Закон про систему гарантування), результатів перевірки банків Фондом гарантування.

Рішення про застосування заходу впливу до банку приймає Правління Національного банку, Комісія Національного банку України з питань нагляду та регулювання діяльності банків, нагляду (оверсайта) платіжних систем (далі - Комісія Національного банку), Комісія з питань нагляду та регулювання діяльності банків при територіальному управлінні Національного банку (далі - Комісія Національного банку при територіальному управлінні) або уповноважена посадова особа Національного банку відповідно до цього Положення.

Пунктом 3.2 глави 3 розділу І Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства затвердженого постановою Правління Національного банку України № 346 від 17.08.2012 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.09.2012 за № 1590/21902 встановлено, що заходи впливу, що застосовуються Національним банком до банків, мають бути адекватними конкретним порушенням, які ними були допущені. Вибір адекватних заходів впливу, які застосовуються до банків відповідно до банківського законодавства та цього Положення, має здійснюватися з урахуванням: характеру допущених банком порушень; причин, які зумовили виникнення виявлених порушень; загального фінансового стану банку; розміру можливих негативних наслідків для кредиторів і вкладників; інформації Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд гарантування) щодо порушення банками вимог, установлених Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (далі - Закон про систему гарантування), результатів перевірки банків Фондом гарантування.

Таким чином, вибір адекватного заходу впливу на банк здійснюється з урахуванням характеру допущених банком порушень; причин, які зумовили виникнення виявлених порушень; загального фінансового стану банку; розміру можливих негативних наслідків для кредиторів і вкладників; інформації Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд гарантування) щодо порушення банками вимог, установлених Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (далі - Закон про систему гарантування), результатів перевірки банків Фондом гарантування.

Пунктом 13.1 глави 13 розділу ІІ зазначеного Положення встановлено, що Національний банк приймає рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних у разі наявності хоча б однієї з підстав, передбачених банківським законодавством.

Окремі підстави для прийняття Національним банком України рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних визначено Законом України «Про заходи, спрямовані на сприяння капіталізації та реструктуризації банків» (набув чинності 30.12.2014).

Відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 3 ст. 1 Закону України «Про заходи, спрямовані на сприяння капіталізації та реструктуризації банків» банк, який за результатами діагностичного обстеження, проведеного за власний рахунок із залученням однієї з аудиторських фірм, визначених Національним банком України, на вимогу Національного банку України за визначеною Національним банком України методикою, потребує додаткової капіталізації (далі - банк), зобов'язаний здійснити капіталізацію банку та/або реструктуризацію, реорганізацію банку з метою забезпечення дотримання банком показника достатності капіталу першого рівня у розмірі не менше 7 відсотків з урахуванням необхідності дотримання нормативу достатності (адекватності) регулятивного капіталу у розмірі не менше 10 відсотків та показника достатності капіталу першого рівня у розмірі не менше 4,5 відсотка, розрахованих за базовим та песимістичним макроекономічними сценаріями відповідно на період 2014 - 2016 років. Капіталізація та/або реструктуризація, реорганізація банку мають бути проведені у строк, визначений Національним банком України з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

У разі якщо банк не надав програму капіталізації/план реструктуризації банку, що відповідає вимогам Національного банку України, або учасники банку не спроможні забезпечити рівень капіталізації, передбачений частиною першою цієї статті, Національний банк України приймає рішення про, зокрема, про віднесення банку до категорії неплатоспроможних із застосуванням процедур, передбачених Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Національним банком України надано суду копії матеріалів, що слугували підставою для прийняття постанови від19.03.2015 №190, які містять банківську таємницю та з аналізу яких вбачається, наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ «Банк «Київська Русь» подано до Національного банку України звіт про результати діагностичного обстеження станом на 01.01.2014 та листом від 17.11.2014 №7476/27-25878 План капіталізації на період з 01.10.2014 по 01.01.2017, затверджений Правлінням та Спостережною Радою ПАТ «Банк «Київська Русь» , копії яких містяться в матеріалах справи.

З системного аналізу План капіталізації вбачається, що ПАТ «Банк «Київська Русь» передбачено збільшення статутного капіталу у строк до 28.02.2015 за рахунок внесків акціонерів шляхом проведення додаткової емісії акцій та збільшення додаткового капіталу.

З матеріалів справи вбачається, що акціонерами ПАТ «Банк «Київська Русь» до Національного банку України було подано листи про наміри забезпечити капіталізацію Банку до 28.02.2015 (т. 1 а.с. 59-62).

Постановою Правління Національного банку України від 11.12.2014 №805/БТ затверджено програму капіталізації ПАТ «Банк «Київська Русь», що передбачає до капіталізацію у строк до 28.02.2015.

Разом з тим судом встановлено, що за даними статистичної звітності станом на 17.03.2015 рішення Національного банку України щодо збільшення статутного капіталу ПАТ «Банк «Київська Русь» не виконано.

Наявність викладених вище порушень не заперечується представником ПАТ «Банк «Київська Русь» в судовому засіданні.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що захід впливу застосований постановою від 19.03.2015 №190 прийнято за наявності підстав визначених Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства та є адекватним наявним порушенням.

Частиною другої статті 76 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено, що Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, повідомляє про це рішення Фонд гарантування вкладів фізичних осіб для вжиття ним заходів, передбачених Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно до частини першої статті 34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Як зазначено вище, на підставі постанови Правління Національного банку України від 19.03.2015 №190 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 19.03.2015 прийнято рішення №61 про запровадження в ПАТ «Банк «Київська Русь» тимчасової адміністрації та призначення уповноваженою особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПАТ «Банк «Київська Русь».

Отже, початок процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку свідчить про те, що таке рішення є виконаним і передбачені ним правові наслідки є такими, що вже настали.

Аналогічна правова позиція викладена в інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 25.07.2014 №992/11/14-14.

Підсумовуючи викладене, оскаржені постанову та рішення прийнято уповноваженими особами відповідно Закону України "Про Національний банк України" за наявності підстав визначених Законом України "Про банки і банківську діяльність", Закону України «Про заходи, спрямовані на сприяння капіталізації та реструктуризації банків», Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

В Інформаційному листі від 01.06.2010 № 781/11/13-10 Вищим адміністративним судом України наголошено, що нормативно-правові акти - це правові акти управління, які встановлюють, змінюють, припиняють (скасовують) правові норми. Нормативно-правові акти містять адміністративно-правові норми, які встановлюють загальні правила регулювання однотипних відносин у сфері виконавчої влади, розраховані на тривале застосування. Вони встановлюють загальні правила поведінки, норми права, регламентують однотипні суспільні відносини у певних галузях і, як правило, розраховані на довгострокове та багаторазове їх застосування.

Другу групу актів за критерієм юридичної природи складають індивідуальні акти. Останні стосуються конкретних осіб та їхніх відносин. Загальною рисою, яка відрізняє індивідуальні акти управління, є їх виражений правозастосовний характер. Головною рисою таких актів є їхня конкретність, а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб'єктами адміністративного права, які видають такі акти; розв'язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата - конкретної особи або виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, встановлених цими актами.

Викладена позиція наведена також у рішенні Конституційного Суду України у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення підпункту 2 пункту 3 розділу IV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Конституційний Суд України" стосовно правових актів органів Верховної Ради України (справа про акти органів Верховної Ради України) 23.06.1997 № 2-зп, справа № 3/35-313), в якому зазначено, що за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.

Оскаржені рішення згідно із вказаними вище нормами Закону України "Про банки банківську діяльність" є заходом впливу, який застосовується виключно до окремого банку за результатами банківського нагляду безпосередньо за діяльністю цього банку та за наявності підстав визначених даним Законом, отже безпосередньо не впливають на права, свободи, інтереси та не створюють додаткових обов'язків для позивачів.

Як зазначено вище, позивачі є кредиторами ПАТ «Банк «Київська Русь». Порядок отримання коштів у банку щодо якого Національним банком України прийнято рішення про віднесення його до категорії неплатоспроможних та прийнято рішення про запровадження тимчасової адміністрації визначено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Оскаржені рішення не позбавляють позивачів права власності на кошти, що знаходиться на рахунках відкритих в ПАТ «Банк «Київська Русь» та не встановлюють заборони повернути кошти позивачам.

Частинами першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 8 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду

Частиною першою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Отже судовому захисту в адміністративних судах України підлягає лише порушене право, а отже предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов'язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.

Таким чином до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, водночас відповідно до зазначених норм право особи на звернення до адміністративного суду обумовлено суб'єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

При цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Отже, рішення, дія чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, такі рішення, дія чи бездіяльність прийняті владним суб'єктом поза межами визначеної законом компетенції, а по-друге, оспорюванні рішення, дія чи бездіяльність є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб'єктивні права та обов'язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов'язку.

Позивачами не доведено суду, які саме його права та охоронювані законом інтереси порушені внаслідок прийняття відповідачами оскаржуваних рішень.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За таких обставин, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 122, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Постанова набирання законної сили в строки та порядку, встановленому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.І. Келеберда

Судді В.М. Данилишин

І.А. Качур