Справа № 826/4803/14
Суддя: Рецебуринський Ю.Й.
Дата ухвалення: 2015-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2015 року м. Київ К/800/51298/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого Рецебуринського Ю.Й.,

Суддів Ємельянової В.І.,

Стародуба О.П.,

секретаря судового засідання Горбатюка В.С.,

за участю представників:

позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

представника відповідача - Ігнатенко Т.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення,

за касаційною скаргою Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України від 14 березня 2014 року №118-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Гамбії ОСОБА_2 та зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання біженцем громадянина Гамбії ОСОБА_2.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 травня 2014 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2014 року скасовано постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 травня 2014 року, прийнято нове рішення про задоволення позовних вимог.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалене ним судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

З'ясувавши обставини справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права згідно статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги з врахуванням наступного.

Судами встановлено, що 24 вересня 2013 року громадянин Гамбії ОСОБА_2 звернувся до ГУ ДМС України у м. Києві з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами розгляду якої прийнято наказ від 14 жовтня 2013 року №441 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Гамбії ОСОБА_2».

За результатами розгляду заяви позивача головним спеціалістом відділу по роботі з біженцями ГУ ДМС України у м. Києві 13 січня 2014 року складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Гамбії ОСОБА_2.

14 березня 2014 року ДМС України на підставі вказаного висновку прийнято рішення №118-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Гамбії ОСОБА_2, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Як вбачається з матеріалів особової справи позивача, зокрема, заяви-анкети, протоколу співбесіди, ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року у селищі Соміта, Гамбія, національність - джола, віросповідання - іслам. Освіту отримав в середній технічній школі Герман Гмайнер Бакоте у 1992-1995 роках.

В період з 8 січня 1995 року до липня 2006 року був військослужбовцем армії Гамбії, служив у лавах військової поліції та брав участь у миротворчій місії ООН в Ліберії у складі Гамбійського контингенту в 2003 році. Військове звання - молодший капрал.

Побоюючись ув'язнення, тортур та страти за спробу державного військового перевороту, ОСОБА_2 у липні 2006 року без повідомлення свого командування залишив військову службу та країну походження, таємно переїхавши до Сенегалу, потім до Туреччини та, згодом, літаком до Росії. Після двох тижнів перебування у Росії заявник вилетів до Харкова та згодом у серпні 2006 року дістався до Києва, де близько року мешкав у гуртожитку з іншими громадянами Гамбії, студентами.

Статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування є ключовим у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) отримуються як від біженця, так незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів МЗС тощо.

Судом апеляційної інстанції аналізувалася ситуація по країні походження позивача та зазначено, що при визначенні статусу біженця ситуація по країні походження є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням в країні та історією, яка відбулася особисто із позивачем.

Судом встановлено, що до учасників невдалого державного перевороту 2006 року в Гамбії застосовували тортури, страти та тривалі строки ув'язнення, причому зазначені заходи вживаються до теперішнього часу. Джерела, в яких міститься така інформація є незалежними від сторін судового процесу у даній справі, подана в них інформація є послідовною, логічною та цілком підтверджує свідчення, подані позивачем суду та відповідачу при розгляді питання щодо надання статусу біженця.

Зокрема, підтверджено інформацію про втечу з країни та арешт у 2013 році організатора державного перевороту, про арешт і ув'язнення безпосереднього керівника позивача, про страту співслуживця.

Таким чином, колегія суддів вважає правильними висновки суду апеляційної інстанції про доведеність та обґрунтованість побоювань позивача стати жертвою переслідування у країні походження через планування та спробу участі у державному військовому перевороті у березні 2006 року. Засудження командира позивача, який визначений як один з лідерів військового заколоту у Гамбії, до довічного ув'язнення - переконливо вказує на загрозу репресій на адресу позивача з боку уряду Гамбії, оскільки зазначений переворот, як насильницька та неконституційна зміна влади в державі або збройний виступ армії проти державної влади у результаті таємної змови, передбачає участь у вказаній акції не тільки командирів військових підрозділів, але й всіх їх підлеглих солдат, як силове підкріплення протиправних дій командирів.

Крім того, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що висновок суду першої інстанції про те, що факт видачі позивачу у 2010 році паспорту громадянина Гамбії вказує на відсутність його переслідування у країні походження є безпідставним, оскільки згідно з пунктом 48 Керівництва по процедурах і критеріях визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців володіння паспортом не може вважатися свідченням лояльності з боку його володільця чи як показник відсутності побоювань переслідувань з боку урядових структур. Навпаки, процедура отримання позивачем паспорту без особистої присутності в країні походження (отримання паспорту братом позивача через знайомого у міграційному відділі з подальшою передачею документа нелегальним шляхом через третю особу) або без дотримання необхідних офіційних процедур у посольстві (консульстві) Гамбії в Україні - вказують на можливий нелегальний характер набуття зазначеного документу особи.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують вказаних висновків суду апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції повно і всебічно встановив обставини справи, дав їм належну юридичну оцінку, правильно застосував норми матеріального і процесуального права, тому відсутні підстави для скасування або зміни прийнятого ним рішення.

Керуючись статтями 221, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю.Й. Рецебуринський

Судді В.І. Ємельянова

О.П.Стародуб