Справа № К/9991/2730/12-С
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2015-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2015 року м. Київ К/9991/2730/12

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
Головуючий:Нечитайло О.М.
Судді:Бившева Л.І.
Пилипчук В.Г.
розглянувши у попередньому судовому засіданні
касаційну скаргу Дочірнього підприємства «Молочна дистрибьюція - Харків»

на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2011 року

у справі №2а-1597/11/2070

за позовом Дочірнього підприємства «Молочна дистрибьюція - Харків»

до Державної податкової інспекції у Комінтернівському районі міста Харкова

про скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ :

Дочірнє підприємство «Молочна дистрибьюція - Харків» (далі - позивач) звернулося до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Комінтернівському районі міста Харкова (далі - відповідач) про скасування податкових повідомлень-рішень.

Харківський окружний адміністративний суд постановою від 16 червня 2011 року позовні вимоги задовольнив, скасував податкові повідомлення-рішення від 23 липня 2010 року №/0, від 11 жовтня 2010 року №/1 та від 31 грудня 2010 року №/2, а також стягнув з Державного бюджету України на користь позивача 3,40 грн. судового збору.

Харківський апеляційний адміністративний суд постановою від 07 грудня 2011 року скасував рішення суду першої інстанції та прийняв нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовив.

Вважаючи, що рішення суду апеляційної інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просить його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідач письмових заперечень на касаційну скаргу позивача на адресу суду касаційної інстанції не надіслав.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлені такі фактичні обставини справи.

Податковий орган у період з 25 серпня 2010 року по 09 липня 2010 року провів планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 квітня 2008 року по 31 березня 2010 року, про що склав акт від 14 липня 2010 року №3491/23-104/32951256, яким встановив порушення позивачем вимог підпункту 5.4.4 пункту 5.4 статті 5, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5, пункту 18.3 статті 18 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», у результаті чого позивачем занижено податкові зобов'язання з податку на прибуток на 274 870,82 грн.

За результатами проведеної перевірки контролюючий орган прийняв податкове повідомлення-рішення від 23 липня 2010 року №/0, яким визначив позивачу податкові зобов'язання з податку на прибуток підприємств у розмірі 407 448,64 грн., з яких 274 870,82 грн. за основним платежем та 132 577,82 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

У порядку адміністративного узгодження вказане податкове повідомлення-рішення було скасоване у частині визначення податкового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 87 905,48 грн., з яких 62 946,28 грн. за основним платежем та 24 959,20 грн. штрафних (фінансових) санкцій, про що прийнято податкове повідомлення-рішення від 11 жовтня 2010 року №/1, яким визначено суму податкового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 319 543,16 грн., з яких 211 924,54 грн. за основним платежем та 107 618,62 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

За результатами розгляду повторної скарги позивача на вказані податкові повідомлення-рішення ДПА у Харківській області скасувала податкове повідомлення-рішення від 11 жовтня 2010 року №/1 у частині застосування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 1 656,35 грн., про що прийняла податкове повідомлення-рішення від 31 грудня 2010 року №/2, яким визначила податкове зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 319 543,16 грн., з яких 211 924,54 грн. за основним платежем та 105 962,27 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Фактичною підставою для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень, слугував висновок контролюючого органу про безпідставне включення позивачем до складу валових витрат вартості маркетингових послуг у розмірі 847 698,00 грн. та витрат у розмірі 251 785,13 грн., що становлять 15% на придбання товарів, які реалізовувались через комісійну торгівлю підприємствам, які знаходяться в офшорній зоні та мають офшорний статус.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем не підтверджено належними первинними документами факт отримання маркетингових послуг та зв'язок понесених ним витрат з господарською діяльністю підприємства, а також безпідставно включено до складу валових витрат 100% витрати на придбання товарів, які реалізовувались через комісійну торгівлю підприємствам, які знаходяться в офшорній зоні та мають офшорний статус, тоді як законом встановлено розмір у 85%.

З матеріалів справи вбачається, що у перевіряємий період позивачем укладено ряд договорів поставки та надання маркетингових та мерчандазингових послуг у вигляді викладки товару на спеціальні конструкції, забезпечення необхідного мінімуму торгівельного обладнання та персоналу для реалізації товару третім особам, нагляд за належним зовнішнім виглядом товару, послуги пов'язані з введенням нових товарних найменувань в інформаційну базу з ПП «Деметра», ТОВ «Караван Харків», ТОВ «Караван Харків плюс», ТОВ «Омега», ТОВ «О'кей Україна», ПФ «Апія», НВПП «Стінг», ТОВ «Український рітейл», ПФ «Кібела», ТОВ «Восторг», ПП «Аквамарин», ТОВ «КФ «Крок», ТОВ «Карпос», ТОВ «Адвентіс», ПП «Білла-Україна», ТОВ «Еко», ТОВ фірма «Тагіт», ТОВ «Агроспецресурси», ФОП ОСОБА_4, ФОП ОСОБА_5, ФОП ОСОБА_6, ФОП ОСОБА_7, ФОП ОСОБА_8

На підтвердження фактичного виконання вказаних договірних відносин позивачем надано акти здачі-приймання робіт (надання послуг).

Надаючи оцінку первинним документам, що містяться в матеріалах справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вказані акти здачі-приймання робіт (надання послуг) не містять чіткого переліку наданих послуг, що в свою чергу не дає можливості встановити зв'язок витрат на маркетинг з господарською діяльністю підприємства.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» валові витрати виробництва та обігу - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Підпунктом 5.2.1 статті 5 вказаного Закону встановлено, що до складу валових витрат включаються: суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Згідно із нормою абзацу 4 підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Отже, виходячи з положень Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», до складу валових витрат включаються будь-які витрати, які пов'язані з господарською діяльністю платника податку та підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами.

Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - змісту послуг, що надаються, їх обсягу, тощо.

Частиною 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Статтею 1 цього ж Закону визначено первинний документ як документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Зміст наведених правових норм свідчить на користь висновку, що наявність первинних документів, які відповідають вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», дійсно є необхідною умовою для включення понесених витрат до складу валових, але не достатньою, оскільки відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» право на включення витрат до складу валових у платника податку виникає із сукупності юридичних фактів, одними з яких є придбання платником товарів (послуг) в обсягах, які зазначені в первинних документах, а також з метою, яка пов'язана з господарською діяльністю платника податку.

Умовою достовірності доказів щодо придбання послуг, зв'язку цих послуг з метою одержання доходу є, перш за все конкретизація змісту, обсягу та результату цих послуг. Натомість, акти здачі-приймання робіт (надання послуг), надані позивачем для підтвердження правомірності включення до складу витрат вартості цих послуг, мають узагальнений характер, неконкретні за змістом, що не дає можливості ідентифікувати перелік (кількість) наданих (отриманих) послуг і не підтверджують реальні обсяги здійснення господарських операцій.

Відтак, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками суду апеляційної інстанції щодо неправомірності включення позивачем до складу валових витрат витрат по отриманим маркетинговим послугам, понесеним у результаті господарських операцій із зазначеними контрагентами, з огляду на те, що вказані господарські операції не підтверджені належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами.

Крім того, обґрунтованими є висновки суду попередньої інстанції щодо безпідставності включення позивачем до складу валових витрат 100% витрат на придбання товарів, які реалізовувались через комісіонера підприємству, яке знаходиться в офшорній зоні.

З матеріалів справи вбачається, що згідно договору поставки від 01 січня 2008 року №5 ВАТ «Молочник» поставив позивачу товар, який надалі через комісіонера ПП «Укрпродекспорт» реалізувався підприємству, що знаходиться в офшорній зоні.

Відповідно до вимог пункту 18.3 статті 18 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», у разі укладення договорів, які передбачають здійснення оплати товарів (робіт, послуг) на користь нерезидентів, що мають офшорний статус чи при здійсненні розрахунків через таких нерезидентів або через їх банківські рахунки, незалежно від того чи здійснюється така оплата (в грошовій або іншій формі) безпосередньо або через інших резидентів або нерезидентів, витрати платників податку на оплату вартості таких товарів (робіт, послуг) включаються до складу їх валових витрат у сумі, що становить 85 відсотків від вартості цих товарів (робіт, послуг).

Отже, судом апеляційної інстанції обґрунтовано встановлено, що позивачем до складу валових витрат зайво включені витрати у розмірі 251 785,13 грн., що становить 15% на придбані товари, які реалізовувались через комісійну торгівлю підприємствам, що знаходяться в офшорній зоні.

Враховуючи викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає правильними висновки суду апеляційної інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Мотивація та докази, наведені у касаційній скарзі, не дають адміністративному суду касаційної інстанції підстав для постановлення висновків, які б спростовували правову позицію суду попередньої інстанції.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах касаційної скарги порушень судом апеляційної інстанцій норм матеріального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана правильно, а тому касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржуване судове рішення - залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 210-231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Дочірнього підприємства «Молочна дистрибьюція - Харків» залишити без задоволення.

2. Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2011 року у справі №2а-1597/11/2070 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
Судді:Бившева Л.І.
Пилипчук В.Г.