Справа № 814/2602/13-а
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2015-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2015 р. Справа № 814/2602/13-а

Категорія: 10.3.4 Головуючий в 1 інстанції: Середа О. Ф.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

доповідача, судді Димерлія О.О.

суддів: Єщенка О.В., Романішина В.Л.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Миколаїв на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 22.07.2013 року у справі за адміністративним позовом Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Миколаїв до Приватного підприємства "Підгороднянський Елеватор" про стягнення заборгованості в сумі 25576,81,-

ВСТАНОВИВ:

Миколаївське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Підгороднянський Елеватор» про стягнення адміністративно-господарський санкцій та пені за 2012 рік в сумі 25 576,81 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що відповідач подавав звіти за формою № 3-ПНз щомісячно протягом 2012 року, але в супереч ч. 3 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в України» від 21.03.1991 року № 875 - ХІІ(надалі - Закон № 875-ХІІ), яка вимагає від роботодавця не тільки виділяти, а й створювати робочі місця для інвалідів, відповідач виділив у 2012 року певну кількість вже існуючих ситуативно вакантних посад для працевлаштування, у тому числі, інвалідів. За даними центрів зайнятості направлення на працевлаштування інвалідів видавалося 6 разів, всі 6 осіб відмовилися від робочих місць. Позивач вважає, це свідчить про те, що вільні робочі місця, що пропонувалися відповідачем для інвалідів, не можуть вважатися робочими місцями для працевлаштування інвалідів, створеними (виділеними) на виконання нормативу, через їх формальність. Таким чином, за 1 робоче місце, призначених для працевлаштування інвалідів і не зайнятих інвалідами у 2012 році, відповідач повинен був самостійно сплатити адміністративно - господарські санкції у сумі 25 323,81 грн. та пені у сумі 253,00 грн.

За наслідками розгляду адміністративної справи 22 липня 2013 року Миколаївським окружним адміністративним судом прийнято постанову про відмову у задоволенні позовних вимог.

Приймаючи означене рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що в діях відповідача відсутній склад правопорушення, а саме відсутня його вина. На відповідача не може бути покладена відповідальність за відмову інвалідів від працевлаштування.

Не погоджуючись з постановою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржену постанову та ухвалити нову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до п.2 ч.1 ст. 197 КАС України.

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача, розглянув доводи апеляційної скарги, перевірив матеріали справи та зважаючи на з'ясовані обставини, дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом першої інстанції встановлено що ПАТ "Підгороднянський Елеватор» було виконано вимоги чинного законодавства по створенню робочих місць для інвалідів та систематично інформовано міський центр зайнятості про потребу в працівниках-інвалідах на вільні робочі місця.

Також, відповідачем було надано позивачу звіт за формою 10 ПІ за 2012 року, в якому зазначено, що середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу складає 63 особи, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 2 працівника, кількість інвалідів -штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях у відповідача 3.

Середньорічна заробітна плата на підприємстві згідно зі звітом форми 10 ПІ складає 25 323,810 грн., тому позивач нарахував відповідачу адміністративно-господарську санкцію в сумі 25 323,81 грн. В тім, так як відповідач самостійно не сплатив суму адміністративно-господарських санкцій позивач нарахував йому пеню в сумі 253,00 грн.

Отже, відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Частиною 1 статті 18 названого Закону передбачено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Згідно ч. 3 названої статті Закону підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною першою статті 20 Закону передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Для реалізації положень статей 19 і 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 № 70 затверджено Порядок подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 названого Порядку інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Із врахуванням наведених положень чинного законодавства України апеляційний суд приходить до висновку, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування здійснюється або безпосереднім зверненням інваліда до підприємства, або зверненням інваліда до державної служби зайнятості з подальшим його направленням на підприємство, на якому є відповідні вакансії. При цьому на підприємство, установу чи організацію покладено обов'язок створення робочих місць та інформування про це органів зайнятості у встановленому законодавством порядку.

Як встановлено матеріалами справи, ПАТ " Підгороднянський Елеватор» надавав протягом 2012 року щомісячні звіти за формою № 3-ПН до Первомайського міського центру зайнятості, тобто виконав одну з обов'язкових умов щодо забезпечення працевлаштування інвалідів, передбачену Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні». При цьому звіти відповідачем заповнено у відповідності до Порядку подання форми звітності № 3-ПН, із зазначенням вакантних робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Державною службою зайнятості на протязі 2012 року до відповідача було направлено на працевлаштування 6 інвалідів, які відмовились від працевлаштування.

Також апеляційний суд акцентує увагу на те, що з корінців направлення на працевлаштування, (а.с.22-25) вбачається, що інваліди за власною ініціативою відмовились від запропонованих вакансій в зв'язку з транспортною недоступністю, так як інваліди постійно проживають в іншій місцевості, а працювати потрібно в м. Первомайськ.

Тобто, відмова у працевлаштуванні не пов'язана з відсутністю місць для інвалідів або невідповідністю умов для їх праці.

Аналізуючи наведені вище вимоги законодавства України щодо створення робочих місць для інвалідів та працевлаштування інвалідів, апеляційний суд приходить до висновку, що обов'язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком підбирати інвалідів для їх працевлаштування на створені робочі місця. Такий обов'язок покладено на органи працевлаштування, зазначені в частині 1 статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні». На підприємство ж покладається обов'язок надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, а також щорічно подавати відділенням Фонду соціального захисту інвалідів відомості про середню річну заробітну плату на підприємстві, середньооблікову чисельність штатних працівників облікового складу та про кількість працюючих інвалідів.

Отже, чинне законодавство не зобов'язує підприємства самостійно займатися працевлаштуванням інвалідів та з'ясовувати які саме інваліди потребують роботи. За таких обставин, є необґрунтованим покладення на підприємство відповідальності у вигляді штрафних санкцій за неналежне виконання своїх обов'язків спеціально уповноваженими органами.

На підставі викладеного апеляційний суд знаходить обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог позивача.

Враховуючи, що судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції на підставі ст. 200 КАС України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржену постанову окружного адміністративного суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Миколаїв залишити без задоволення, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 липня 2013 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

Суддя: О.В.Єщенко

Суддя: В.Л.Романішин