Справа № 826/137/15
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2015-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/137/15 Головуючий у 1-й інстанції: Добрівська Н.А. Суддя-доповідач: Глущенко Я.Б.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Романчук О.М.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби в м. Києві про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії, визнання протиправним та скасування рішення, за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року,

В С Т А Н О В И В :

Громадянин Афганістану ОСОБА_3 звернувся у суд із позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби в м. Києві, в якому просив визнати протиправними дії другого відповідача щодо вилучення у нього посвідчення біженця серії НОМЕР_1 терміном дії до 16 жовтня 2014 року та зобов'язати його повернути це посвідчення, а також визнати протиправним і скасувати рішення першого відповідача від 18 серпня 2014 року №432-14 про втрату статусу біженця.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 18 серпня 2014 року №432-14 «Про втрату статусу біженця». У решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із постановою суду, перший відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що десятиденне перебування позивача у країні, яку він залишив внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, в даному випадку не свідчить про наявність підстав для втрати ним статусу біженця.

З таким висновком суду не можна не погодитися.

Враховуючи, що постанова суду першої інстанції оскаржується лише одним із відповідачів, колегія суддів переглядає судове рішення в межах доводів апелянта.

Колегією суддів установлено, що позивач є громадянином Афганістану і на підставі рішення Держнацкомрелігій України від 06 жовтня 2008 року набув статусу біженця.

21 липня 2014 року Головним управлінням ДМС України в м. Києві направлено до Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України подання про втрату позивачем статусу біженця, яке мотивовано тим, що останній добровільно повернувся до Афганістану, який він залишив внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань і перебував там протягом 10 діб, що підтверджено роздруківками авіаквитків.

18 серпня 2014 року Державною міграційною службою України, на підставі пункту 1 частини 1 статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення №434-14 «Про втрату статусу біженця». Зі змісту цього рішення слідує, що за інформацією Адміністрації Державної прикордонної служби України (лист від 18.03.2014 №55/248) позивач виїжджав до Афганістану в період з 11 по 22 липня 2012 року. На підставі чого відповідач дійшов висновку, що позивач добровільно скористався захистом країни громадянської належності, за межами якої перебував внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. У цьому рішенні також зазначено, що позивач запрошувався на співбесіду, проте з невідомих причин не з'явився.

Як убачається із матеріалів справи, Головним управління Державної міграційної служби України в м. Києві складалось повідомлення про необхідність прибути позивачу до Управління від 16 квітня 2014 року №12/315. Однак, доказів направлення вказаного повідомлення та отримання його позивачем, так само як і повернення відправлення до адресанта з незалежних від нього причин матеріали справи не містять. До того ж, зі змісту цього повідомлення слідує, що таке направлялось на адресу: АДРЕСА_1, в той час як позивачем, при зверненні до суду, зазначено адресу свого проживання: АДРЕСА_2.

Не погоджуючись із таким рішенням Державної міграційної служби України позивач звернувся у суд.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 3 цієї норми передбачено критерії, на дотримання яких адміністративні суди перевіряють оскаржувані дії, бездіяльність чи рішення суб'єкта владних повноважень. Так, адміністративний суд перевіряє чи прийняте спірне рішення, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Статтею 26 Конституції України встановлено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, встановленому законом.

Правові підстави і порядок розгляду питання щодо втрати і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також порядок прийняття відповідного рішення з таких питань і наслідки прийняття такого рішення визначені статтею 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту».

Відповідно до пункту 1 частини 1 цієї норми статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства).

Частиною 8 цієї норми встановлено, що уповноважені посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за наявності підстав, зазначених у частинах першій, п'ятій та шостій цієї статті, вносять до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за власною ініціативою.

Згідно частини 4 цієї норми підставою для подання центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, про втрату статусу біженця або додаткового захисту може бути особиста заява біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, або клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади.

Відповідно до частини 9 цієї норми у поданні про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають бути викладені обставини та долучені документи, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Положеннями частин 10, 11 цієї норми передбачено, що рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за поданням уповноважених посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання подання та його особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може вимагати додаткової інформації від уповноваженої посадової особи, яка внесла подання.

Частиною 14 цієї норми встановлено, що на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, а також про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, рішення про втрату статусу біженця повинно прийматись центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (Державною міграційною службою України), на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів. Тобто, при прийнятті цього рішення підлягає перевірці обґрунтованість відповідного подання та наявність передбачених частиною 1 статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» підстав втрати статусу біженця.

Як убачається з оскаржуваного рішення, як на правову підставу для його прийняття, відповідач посилається на пункт 1 частини 1 статті 11 вказаного Закону, стверджуючи, що позивач добровільно скористався захистом країни громадянської належності (підданства).

Колегія суддів зазначає, що поняття добровільного використання захисту країни належності (підданства) у Законі України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» не уточнюється.

Разом з тим, вказане поняття відповідає правилам, установленим у статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року, згідно з якими положення цієї Конвенції більше не поширюються на особу, яка відноситься до біженців у розмінні Конвенції, та яка добровільно повторно скористалася захистом країни своєї громадянської належності.

Тлумачення цієї підстави втрати статусу біженця наведене у Керівництві з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН (Женева, 1992). Пунктами 119, 121 цього Керівництва визначено, що дана підстава передбачає три умови: добровільність (біженець має діяти добровільно), намір (біженець повинен мати намір вчинити дію з метою знову скористатися захистом своєї громадянської належності), поновлення (біженець має дійсно отримати такий захист).

При з'ясуванні питання, чи втрачено статус біженця саме за таких обставин, необхідно розрізняти дійсне використання захисту своєї країни та випадковими, несуттєвими контактами з владою цієї країни.

Як було з'ясовано судом, підставою для висновку про наявність підстав втрати позивачем статусу біженця став виключно факт відвідування позивачем країни громадянської належності. При цьому, відповідачами не з'ясовано ані наміру позивача, з якими він відвідував Афганістан, ані того, чи прагнув позивач скористатися захистом цієї держави, чи вживались ним відповідні заходи з цього приводу та чи настали обставини, які свідчили б про отримання позивачем певного захисту від країни громадянської належності.

Позивач стверджує, що відвідував Афганістан у зв'язку із сімейними обставинами (хвороба матері). Перебування в країні громадянської належності батьків позивача підтверджується даними його особової справи.

У той же час, відповідачами не надано жодних доказів на спростування наявності у позивача особистих (сімейних) причин для відвідування країни походження, так само як і наведених вище обставин, які б підтверджували намір скористатися захистом країни походження та фактичне надання такого захисту.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для прийняття рішення про втрату позивачем статусу біженця, адже дане рішення є необґрунтованим, прийнятим без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких воно спрямоване, а також прийнятим без урахування права особи на участь у процесі його прийняття.

У апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що підставою для втрати позивачем статусу біженця був, окрім пункту 1 частини 1 статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», також пункт 3 частини цієї норми, згідно з яким статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Однак, колегія суддів не враховує таке посилання апелянта, адже воно протирічить змісту оскаржуваного рішення, в якому не вказано такої юридичної підстави для втрати статусу біженця, яка визначена пунктом 3 частини 1 статті 11 вищевказаного Закону.

До того ж, повернення до країни, яка була залишена біженцем, в розумінні цієї норми, не може вважатися десятиденне перебування у такій. Так, згідно пункту 134 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН, застосування положення про добровільне повернення (згідно Керівництва - поселення) передбачає наявність конкретної мети такого повернення - для подальшого проживання в країні громадянської належності. Відповідних обставин у даній справі не встановлено.

Отже, доводи апеляційної скарги не доводять помилковості викладених у постанові суду першої інстанції висновків, або ж порушень судом норм матеріального чи процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а тому не підлягають задоволенню.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 197, 198, 200, 206, 212, 254, КАС України, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя О.Є. Пилипенко
суддяО.М. Романчук

.

Головуючий суддя Глущенко Я.Б.

Судді: Романчук О.М

Пилипенко О.Є.