Справа № 813/1169/15
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2015-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2015 року Справа № 876/4654/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шинкар Т.І.,

суддів Ільчишин Н.В.,

Пліша М.А.,

з участю секретаря судового засідання Прокопенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Сихівського відділу Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27 березня 2015 року у справі №813/1169/15 за позовом Управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м.Львова до Сихівського відділу Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції про визнання протиправними дій та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В:

10.03.2015р. Управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м.Львова (далі - Управління) звернулось у суд з позовом до Сихівського відділу Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції (далі - ВДВС), просило визнати протиправними дії державного виконавця при винесенні постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 03.02.2015р. ВП №43277195 та скасувати постанову державного виконавця про стягнення з боржника виконавчого збору від 03.02.2015р. ВП №43277195.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 27.03.2015р. позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ВДВС подав апеляційну скаргу, просить скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27.03.2015р. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що 15.05.2014р. державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та надано боржнику добровільний термін до 22.05.2014р. виконати рішення суду. Оскільки боржником постанову про відкриття виконавчого провадження отримано 22.05.2014р., державним виконавцем 26.05.2014р. винесено постанову про відкладення провадження виконавчих дій до 04.06.2014р. та скеровано боржнику до виконання. Управління рішення суду в добровільний термін не виконало. Боржником борг оплачено через 10 місяців з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Таким чином, постанова суду від 27.03.2015р. є безпідставною і не ґрунтується на чинному законодавстві.

В судовому засіданні представник позивача щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції. Апелянт явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що у відповідності до ч.4 ст.196 КАС України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та поданих заперечень, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а постанову суду першої інстанції скасувати з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 15.05.2014р. державним виконавцем Сихівського ВДВС ЛМУЮ Семків Світланою Іванівною винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №43277195 з примусового виконання виконавчого листа №2а-14428/1370 від 07.04.2014р., виданого Львівським окружним адміністративним судом про зобов'язання управління Пенсійного фонду України у Галицькому районі м. Львова повернути на рахунок приватного підприємства «ІнтерМережа» переплату внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування за період 2005 - 2011 роки в сумі 16 650, 69 грн. та надано боржнику строк для добровільного виконання до 22.05.2014р.

Оскільки Управлінням постанову про відкриття виконавчого провадження отримано 22.05.2014р., державним виконавцем 26.05.2014р. винесено постанову про відкладення виконавчих дій з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа до 04.06.2014р.

02.03.2015р. позивачем в повному обсязі виконано рішення суду № 2а-14428/1370 та перераховано повну суму заборгованості, про що повідомлено відповідача листом №2657/04-18 від 03.03.2015р., до якого долучено копії відповідних платіжних доручень від 26.02.2015р. на суму 6 738,10 грн.; від 27.02.2015р. на суму 2 560,57 грн.; від 02.03.2015р. на суму 6 524,99 грн.; від 27.02.2015р. на суму 827,03 грн.

Проте, оскільки Управлінням рішення суду в термін, наданий для добровільного виконання не виконано, державним виконавцем ВДВС винесення 03.02.2015р. постанову про стягнення з боржника (Управління) виконавчого збору у розмірі 1 665,07 грн.

Вважаючи постанову державного виконавця про стягнення з боржника виконавчого збору від 03.02.2015р. ВП №43277195 неправомірною, Управління звернулось із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваної постанови суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. № 606-XIV (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 606-XIV).

Відповідно до ст.1 Закону № 606-XIV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно з п.1 ч.2 ст.17 Закону №606-XIV відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті;

Положеннями ч.1 та 2 ст.25 Закону № 606-XIV встановлено, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.35 Закону № 606-XIV за наявності обставин, що перешкоджають провадженню виконавчих дій, або у разі несвоєчасного одержання сторонами документів виконавчого провадження, внаслідок чого вони були позбавлені можливості скористатися правами, наданими їм цим Законом, державний виконавець може відкласти виконавчі дії за заявою стягувача чи боржника або з власної ініціативи на строк до десяти робочих днів. Про відкладення провадження виконавчих дій державний виконавець виносить відповідну постанову, про що повідомляє сторонам.

Аналізуючи вимоги чинного законодавства та обставини у справі колегія суддів вважає, що вимоги Закону №606 в частині відкриття виконавчого провадження, зазначення у постанові строку на самостійне виконати боржником рішення у строк до семи днів та відкладення виконавчих дій з підстав поважності невиконання рішення суду, державним виконавцем дотримано.

Право розпочати примусове виконання рішення суду визначене ч.1 ст.27 Закону №606-XIV у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення: на наступний день після закінчення відповідних строків.

Окрім прав, передбачених Законом № 606-XIV, державний виконавець наділений і низкою обов'язків, серед яких обов'язок стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання ( ч.1 ст.28 Закону № 606-XIV).

Слід зазначити, що законодавець у ст.25 № 606-XIV не визначає строку чи моменту для винесення постанови про стягнення виконавчого збору, проте вказує на юридичний факт в разі настання якого, у державного виконавця виникає обов'язок таку постанову винести: у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання.

Отже, винесення державним виконавцем постанови про стягнення з боржника виконавчого збору не перебуває в прямій залежності від неналежного вчинення чи не вчинення державним виконавцем дій спрямованих на примусове виконання рішення суду. В свою чергу, правомірність винесення постанови про стягнення витрат на проведення виконавчих дій підлягала б перевірці на предмет вчинення державним виконавцем таких дій, оскільки такі дії і рішення залежать одні від одних.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем до початку примусового виконання рішення суду не було вчинено жодних дій щодо виконання виконавчого документа, а рішення суду виконано через 10 місяців з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції з пояснень представника Управління встановлено, що позивач в період винесення постанови про відкриття виконавчого провадження і до дня прийняття оскаржуваної постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 03.02.2015р. не зверталось до суду з позовом в порядку ст.263 КАС України, а також не зверталось до державного виконавця з клопотаннями в порядку ст.37 та ст.38 Закону № 606-XIV.

Оскільки Управлінням до 04.06.2014р. добровільно не виконано рішення суду, на переконання колегії суддів, державним виконавцем ВДВС 03.02.2015р. правомірно винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору, при цьому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про порушення відповідачем норм чинного законодавства України при винесенні оскаржуваної постанови та необхідність скасування такої.

Частиною 2 ст.19 Конституції України та ч.3 ст.2 КАС України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до ст.202 КАС України підставою для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вищенаведене, колегією суддів встановлено невідповідність висновків суду обставинам справи, що є підставою постанову суду скасувати та прийняти нову постанову.

Водночас, колегія суддів зауважує, що за результатами розгляду клопотання апелянта, заявленого в апеляційній скарзі про надання відстрочки для сплати судового збору у зв'язку з тим, що Сихівський ВДВС ЛМУЮ є бюджетною установою, фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України, розрахунково-касового обслуговування якого відповідно до Бюджетного кодексу України здійснюється Державною казначейською службою України та лише в межах відкритих асигнувань, та стислими строками подачі апеляційної скарги, при винесені ухвали про відкриття апеляційного провадження, прийнято рішення про відстрочення сплати судового збору до ухвалення судового рішення у справі.

Відповідно до ст.88 КАС України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо оплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

Згідно з ч.1 ст.8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі.

З огляду на викладене слід стягнути з Сихівського відділу Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції на користь Державного бюджету України судовий збір в розмірі 913,50 грн. (дев'ятсот тринадцять гривень п'ятдесят копійок).

Керуючись ст.ст. 88, 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Сихівського відділу Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції задовольнити.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27 березня 2015 року у справі №813/1169/15 скасувати та прийняти нову, якою в задоволенні позову відмовити.

Стягнути з Сихівського відділу Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції на користь Державного бюджету України судовий збір в сумі 913,50 грн. (дев'ятсот тринадцять гривень п'ятдесят копійок).

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т.І. Шинкар

Судді Н.В. Ільчишин

М.А.Пліш

Повний текс Постанови складений 19.06.2015р.