Справа № 810/1221/15
Суддя: Балаклицький А. І.
Дата ухвалення: 2015-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2015 року 810/1221/15

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Балаклицького А.І., розглянувши в порядку письмового провадження в м. Києві адміністративну справу

за позовомфізичної особи-підприємця ОСОБА_1
доБілоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та рішення про застосування штрафних санкцій,

в с т а н о в и в:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 15.04.2014 №819//78, №818//79 та рішення про застосування штрафних санкцій від 15.04.2014 №817//77.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що висновки відповідача, викладені в Акті перевірки, не відповідають дійсності, є надуманими, не підтверджуються доказами та зроблені без дослідження первинних документів. Вказав на порушення відповідачем Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, оскільки в Акті перевірки не викладено зміст порушень податкового законодавства з посиланням на первинні документи та докази, що підтверджують наявність факту порушення.

Звертав увагу на наявність у нього усіх необхідних оформлених первинних і бухгалтерських документів, які взагалі не були взяті до уваги податковим органом у ході перевірки. Також, позивач звертав увагу суду, що ним правомірно та на законних підставах сформовано податковий кредит з податку на додану вартість та витрати за перевіряємий період та, відповідно, правильно нараховані та сплачені до Бюджету грошові зобов'язання з податку на додану вартість, з податку з доходів фізичних осіб та з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування. Ці факти підтверджуються документально, господарські операції належним чином відображені у податковому обліку і податковій звітності. Тому, на думку позивача, рішення податкового органу є незаконними.

Відповідач заперечень проти адміністративного позову не надав.

До початку розгляду справи по суті представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності в порядку письмового провадження.

В судове засідання, призначене на 14.04.2015, представник відповідача, який належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не прибув, про поважність причин неприбуття суду не повідомив.

Згідно ч. 4 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи не відкладається і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Крім того, частиною шостою статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Відповідачем не надано суду доказів поважності причин неможливості забезпечення явки представника відповідача на судове засідання, а тому судом ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України прийнято рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 зареєстрований 16.03.2009 як суб'єкт підприємницької діяльності Білоцерківською районною державною адміністрацією Київської області. Перебуває на податковому обліку в Білоцерківській ОДПІ з 01.04.2009 та зареєстрований платником податку на додану вартість.

Основними видами діяльності позивача є ремонт і технічне обслуговування машин і устаткування промислового призначення; установлення та монтаж машин і устаткування; діяльність посередників у торгівлі машинами, промисловим устаткуванням, суднами та літаками; оптова торгівля сільськогосподарськими машинами й устаткуваннями.

З матеріалів справи вбачається, що в період з 28.02.2014 по 21.03.2014 посадовими особами Білоцерківської ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області на підставі п.п.20.1.4 п.20.1 ст. 20, п.п.75.1.2 п. 75.1 ст. 75, ст.. 77, п. 82.1 ст. 82 Податкового кодексу України, відповідно до направлень на перевірку від 28.02.2014 №120, №121 та згідно наказу від 13.02.2014 №237 проведено документальну планову виїзну перевірка ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 по 31.12.2013, за наслідками якої складено Акт від 28.03.2014 №755/17-3//29.

За висновками цього Акта, на переконання посадових осіб ДПІ, позивачем порушено вимоги податкового законодавства, а саме:

- п. 187.1 ст. 187 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження податку на додану вартість за березень 2012 року на загальну суму 28310 грн.;

- п. 177.2 ст. 177, п.п.139.1.5, п.п.139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження чистого доходу, який підлягає оподаткуванню за період з 01.01.2012 по 31.12.2013 на суму 19303,11 грн., в тому числі за 2012 рік на суму 16371,17 грн., за 2013 рік на суму 2931,94 грн., що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб за 2012 рік у сумі 2455,68 грн., за 2013 рік у сумі 439,79 грн.;

- п. 2 ст. 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", в результаті чого встановлено заниження суми єдиного соціального внеску за період з 01.01.2012 по 31.12.2013, який підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 6698,18 грн., в тому числі за 2012 рік на суму 5680,80 грн., за 2013 рік на сумі 1017,38 грн.

На підставі висновків Акта перевірки відповідачем прийнято наступні рішення:

- податкове повідомлення-рішення від 15.04.2014 №819//78, згідно з яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, в сумі 2895,47 грн. та застосовано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 1447,74 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 15.04.2014 №818//79, згідно з яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість у сумі 28310,00 грн. та застосовано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 7077,50 грн.;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 15.04.2014 №817//77, згідно з яким позивачу донараховано єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у сумі 6698,18 грн. та застосовано штрафну санкцію в сумі 618,95 грн.

Вважаючи податкові повідомлення-рішення та рішення про застосування штрафних санкцій неправомірними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Щодо заниження позивачем податкового зобов'язання з податку на додану вартість, суд зазначає наступне.

Як зазначив позивач у позовній заяві, він подає податкову звітність з використанням електронної автоматизованої комп'ютерної системи "М.Е.док".

Так, позивачем в квітні 2012 року було подано податкову декларацію з ПДВ за березень 2012 року - податкове зобов'язання - 29977 грн., податковий кредит - 29528 грн., а згідно рядка 18 - ПДВ, що підлягає сплаті до бюджету становить 449 грн.

Як пояснив позивач, 03.05.2012 через збій в комп'ютері, який спричинив помилку в роботі системи "М.Е.док" - випадково було подано уточнюючий розрахунок податкових зобов'язань з ПДВ за березень 2012 року - податкове зобов'язання - 1667 грн., податковий кредит - 1667 грн., та згідно якого ПДВ, що підлягає сплаті до бюджету становить 0 грн.

При цьому, в Акті перевірки зазначено, що ФОП ОСОБА_1 в податковій декларації з ПДВ за березень 2012 року у рядку 1 занизив суму податку на додану вартість на 28310 грн., так як не включив до податкового зобов'язання суму коштів, що надійшла на рахунок від покупців товарів, в т.ч. ПДВ - 29976,97 грн., а після уточнення відобразив лише 1667 грн.

Разом з тим, в Акті перевірки посадовими особами податкового органу взагалі не відображено той факт, що ФОП ОСОБА_1 в податковій декларації з ПДВ за березень 2012 року у рядку 10.1 через збій системи не зазначив суму податку на додану вартість 27861 грн., тобто не включив до податкового кредиту суму коштів, по постачальникам товарів на підставі податкових накладних, в т.ч. ПДВ - 29528,02 грн., а відобразив лише 1667 грн. після уточнення.

Таким чином, ФОП ОСОБА_1 в податковій декларації з ПДВ за березень 2012 року у рядку 18 відобразив суму податку на додану вартість яка належить сплаті до бюджету в розмірі 449 грн., а після уточнення показав що дана сума становить 0 грн.

Отже, з наведеного слідує, що розбіжність складає лише 449 грн.

Відповідно до вимог пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів:

а) у паперовому вигляді;

б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У такому разі складання податкової накладної у паперовому вигляді не є обов'язковим.

У силу положень пункту 201.7 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Таким чином, підсумовуючи вищенаведене, право на віднесення сум до податкового кредиту обумовлено трьома елементами: 1) наявністю податкової накладної; 2) така накладна повинна бути оформлена у встановленому законом порядку з використанням усіх реквізитів; 3) наявність факту реєстрації відповідної податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних.

Суд звертає увагу на те, що перелік всіх належним чином оформлених податкових накладних по придбанню в березні 2012 року с/г техніки та запчастин на суму ПДВ 29528,02 грн. наведений в Акті перевірки.

Крім того, позивачем надано суду належним чином завірені податкові накладні по придбанню в березні 2012 року с/г техніки та запчастин на суму ПДВ 29528,02 грн., які оформлені у відповідності до вимог податкового законодавства та мають всі відповідні реквізити.

При цьому, суд звертає увагу на те, що в п.2.5.3. Акту перевірки зазначено, що в процесі перевірки по базі "Системного автоматизованого співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів" та інформаційній системі "Податковий блок" порушень не встановлено. Тобто, перевіряючі в Акті перевірки підтверджують наявність у березні 2012 року податкового кредиту з ПДВ у сумі 29528,02 грн.

Суд звертає увагу на те, що Акт перевірки від 28.03.2014 №755/17-3/НОМЕР_2 повинен відповідати вимогам Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, який затверджений наказом ДПС України від 22.12.2010 № 984, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12.01.2011 за № 34/18772 (далі - Порядок).

Так, відповідно до п. 4 вказано Порядку акт документальної перевірки повинен містити систематизований виклад виявлених під час перевірки фактів порушень норм податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

Згідно з пунктами 5, 6 цього Порядку за результатами документальної перевірки в акті викладаються всі суттєві обставини фінансово-господарської діяльності платника податків, які мають відношення до фактів виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

Факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.

У п.п. 5.2 п. 5 Порядку чітко наведено, що у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті фактом порушення необхідно: чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) фінансово-господарської діяльності платника податків та господарську операцію, в результаті якої здійснено це порушення, при цьому додати до акта письмові пояснення посадових осіб платника податків або його законних представників щодо встановлених порушень; зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи у податковому та бухгалтерському обліку, навести регістри бухгалтерського обліку, кореспонденцію рахунків операцій та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків і зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення; у разі відсутності первинних документів або ненадання для перевірки первинних та інших документів, що підтверджують факт порушення, зазначити перелік цих документів; у разі відмови посадових осіб платника податків або його законних представників надати копії документів посадовій (службовій) особі органу державної податкової служби така особа складає акт у довільній формі, що засвідчує факт відмови, із зазначенням посади, прізвища, імені, по батькові платника податків (його законного представника) та переліку документів, які йому запропоновано подати, факт про складання такого акта відображається в акті документальної перевірки.

У разі надання посадовими особами платника податків або його законними представниками посадовим (службовим) особам органу державної податкової служби письмових пояснень щодо встановлених порушень податкового законодавства та/або причин ненадання первинних та інших документів, що підтверджують встановлені порушення, або їх копій факти про надання таких пояснень необхідно відобразити в акті.

Відповідно до п. 5.3 Порядку виявлені факти однотипних порушень та порушень, які повторюються, групуються у відомості або таблиці, що додаються до акта. Зазначені відомості або таблиці повинні містити повний перелік однотипних порушень податкового законодавства із зазначенням звітного періоду, до якого вони відносяться (назву, дату і номер документа, відповідно до якого здійснено операцію, суть операції, а також посилання на нормативно-правові акти, їх пункти і статті, положення яких порушені). Зазначені додатки повинні бути підписані посадовою (службовою) особою органу державної податкової служби, а також посадовими особами платника податків або його законними представниками.

При цьому, п. 5.4 Порядку визначено, що у випадках відсутності податкового та/або бухгалтерського обліку даний факт фіксується в описовій частині акта.

Однак, зі змісту Акта перевірки не можливо встановити яким чином та на підставі яких документальних доказів податковий орган дійшов подібних висновків. При цьому, як зазначив позивач, ним було надано під час перевірки належним чином оформленні первинні документи та які не відображені в Акті перевірки.

За таких обставин, суд вважає, що твердження Білоцерківської ОДПІ про заниження позивачем суми податку на додану вартість, яка в березні 2012 року належить сплаті до бюджету в розмірі 28310 грн., не відповідає фактичним обставинам справи.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що податкове повідомлення-рішення від 15.04.2014 №818//79 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Щодо заниження позивачем чистого доходу, який підлягає оподаткуванню, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності, суд зазначає наступне.

Як зазначає позивач, під час перевірки було надано всі оригінали первинних документів, які підтверджують здійснення операції щодо придбання, введення в експлуатацію, ремонту, обліку основних засобів, в тому числі: затверджені Наказом №352 форми первинних документів з обліку основних засобів: типові форми ОЗ-1 "Акт приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів"; ОЗ-6 "Інвентарна картка обліку основних засобів"; ОЗ-9 "Інвентарний список основних засобів"; ОЗ-16 "Розрахунок амортизації по автотранспорту", а також розпорядження про введення ОЗ в експлуатацію.

При цьому, відповідачем не надано суду відповідних доказів на спростування доводів позивача..

Так, за змістом Акта перевірки податковим органом робиться висновок про порушення позивачем ст. 177 Податкового кодексу України щодо віднесення до валових витрат фізичної особи-підприємця суми амортизаційних відрахувань. Такий висновок податковий орган робить з посиланням на те, що фізична особа-підприємець не зобов'язана вести бухгалтерський облік, отже вона не може визначити суму амортизаційних відрахувань.

Проте, суд не погоджується з таким висновком податкового органу, оскільки він порушує принцип рівності усіх платників перед законом, який визначений п.п.4.1.2 п. 4.1 ст. 4 Податкового кодексу України.

Відповідно до п. 56.21 ст. 56 Податкового кодексу України у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Як вбачається з Акту перевірки, під час здійснення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 для отримання доходу використовується власне рухоме та нерухоме майно (основні засоби) та орендоване нерухоме майно. Така підприємницька діяльність вимагає здійснення постійних витрат на утримання основних засобів, до яких відноситься і амортизація.

Судом встановлено, що бухгалтерський облік основних засобів ФОП ОСОБА_1 ведеться згідно з Положенням (стандарт) бухгалтерського обліку 7 "Основні засоби", затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 27.04.2000 №92, що підтверджується первинними та обліковими (бухгалтерськими) документами та із застосуванням типових форм, передбачених Наказом Міністерства статистики №352 від 29.12.1995.

При цьому, в Акті перевірки не зафіксовано порушення ФОП ОСОБА_1 ведення бухгалтерського обліку основних засобів.

Згідно з п.п.17.1.3 п. 17.1 ст. 17 Податкового кодексу України платник податків має право обирати самостійно, якщо інше не встановлено цим Кодексом, метод ведення обліку доходів і витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" суб'єкти підприємницької діяльності, яким відповідно до законодавства надано дозвіл на ведення спрощеного обліку доходів і витрат, ведуть бухгалтерський облік і подають фінансову звітність у порядку, встановленому законодавством про спрощену систему обліку і звітності.

Закон України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" надає право фізичній особі-підприємцю вести спрощений облік доходів і витрат, одночасно не позбавляє фізичну особу-підприємця права вести бухгалтерський облік валових витрат основних фондів, що підлягають амортизації та витрат на утримання основних засобів, придбання пально-мастильних матеріалів.

Відповідно до п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування фізичних осіб - підприємців є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Пунктом 14.1.36 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Тобто, закон встановлює виключно дві вимоги для використання права фізичною особою-підприємцем на зменшення оподатковуваного доходу понесеними витратами.

Ці витрати повинні бути документально підтверджені та пов'язані з господарською діяльністю, а саме отриманням доходу. Інших додаткових умов, вимог та заборон Податковий кодекс України не встановлює.

При цьому, норма пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України надає роз'яснення, які витрати фізичної особи-підприємця відносяться до витрат операційної діяльності.

Так, до переліку витрат фізичних осіб-підприємців, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу "Податок на прибуток підприємств".

Тобто, дана норма додатково вказує на те, що витрати суб'єкта господарювання, який не є платником податку на прибуток, але надає звітність про доходи від заняття підприємницької діяльністю, формуються у тому ж порядку, як у платників податку на прибуток.

Згідно з п.п.139.1.5 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, не включаються до складу витрат витрати на придбання, виготовлення, будівництво, реконструкцію, модернізацію та інше поліпшення основних засобів та витрати, пов'язані з видобутком корисних копалин, а також з придбанням (виготовленням) нематеріальних активів, які підлягають амортизації згідно зі статтями 144 - 148 цього Кодексу, з урахуванням пунктів 146.11 і 146.12 статті 146 та пункту 148.5 статті 148 цього Кодексу.

Згідно з п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з п.п. 138.4, 138.6 - 138.9, п.п.138.10.2 - 138.10.4 п. 138.10, п. 138.11 цієї статті.

Відповідно до абз. "в" п.п.138.10.2 п. 138.10 ст. 138 Податкового кодексу України до складу інших витрат включаються адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством, зокрема, це витрати на витрати на утримання основних засобів, до яких відноситься і амортизація.

З наведених норм вбачається, що до складу витрат не включаються витрати і на придбання, виготовлення, будівництво, реконструкцію, модернізацію та інше поліпшення основних засобів. Разом з тим, ці витрати підлягають амортизації у порядку, визначному ст.ст. 144 - 146 Податкового кодексу України та включаються до валових витрат у вигляді амортизаційних відрахувань.

Тому, висновок податкового органу про відсутність у приватного підприємця права здійснювати облік основних засобів та (як наслідок) включати до валових витрат витрати у вигляді амортизаційних відрахувань по основним засобам, які використовуються у підприємницькій діяльності є безпідставним.

Таким чином, суд приходить до висновку, що висновок податкового органу про завищення ФОП ОСОБА_1 валових витрат за 2012-2013 роки на суму амортизації вартості ноутбуку в розмірі 3749,17 грн., є безпідставними.

Крім того, при вирішення даної справи судом враховано, що відповідно до частини 1 статті 325 Цивільного кодексу України суб'єктами права приватної власності є юридичні та фізичні особи.

Статтею 51 Цивільного кодексу України встановлено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до частини 1 статті 52 Цивільного кодексу України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Частиною 2 статті 128 Господарського кодексу України встановлено, що громадянин-підприємець відповідає за своїми зобов'язаннями усім своїм майном, на яке відповідно до закону може бути звернено стягнення.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що ними не передбачено відокремлення майна, яке використовується фізичною особою-підприємцем для здійснення підприємницької діяльності, від усього належного такій фізичній особі майна.

Згідно з п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України всі витрати на технічне обслуговування повинні бути підтверджені первинними документами, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II Податкового кодексу України.

Наведене узгоджується з правовою позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною в ухвалах від 26.04.2012 у справі №К-57423/09-С та від 05.11.2012 у справі №К-21422/10.

Крім того, з Акту перевірки вбачається, що підставою для донарахування податку на доходи фізичних осіб в сумі 2895,47 грн. послугувало твердження Білоцерківської ОДПІ про завищення ФОП ОСОБА_1 валових витрат в 2012 році в сумі 5670 грн. по причині віднесення до валових витрат вартості послуг перевезення (оренди транспортного засобу) по ФОП ОСОБА_3 згідно наступних договорів та актів виконаних послуг (робіт):

- згідно договору оренди від 01.06.2012 з ФОП ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1), відповідно до умов якого позивач використовував вантажний автомобіль MAN LE 8.220 для здійснення поставок товарів до місць розвантаження, визначених Покупцями, так як згідно договорів поставки продавець самостійно здійснює доставку товару на підставі товарно-транспортних накладних, послуги перевезення (оренди) передаються згідно актів виконаних робіт;

- згідно актів виконаних робіт від 05.06.2012 №05/06/12, від 11.06.2012 №11/06/12, від 17.07.2012 №17/07/12.

Порядок оподаткування фізичних осіб-підприємців передбачено статтею 177 Податкового кодексу України.

Згідно з п. 177.2 статті 177 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Відповідно до п. 177.4 статті 177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом ІІІ Податкового кодексу України.

До складу витрат відносяться суми будь-яких витрат, нарахованих протягом звітного періоду, які пов'язані з господарською діяльністю платника податку на прибуток (ст.138 Податкового кодексу України).

Отже, основне правило для визначення будь-яких витрат - це витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку

Згідно з п. 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються з витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктом 138.4, пунктами 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 статті 138 цього Кодексу, зокрема згідно п. 138.10.3. до витрат на збут, які включають витрати, пов'язані з реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, входять витрати на рекламу та дослідження ринку (маркетинг), на передпродажну підготовку товарів, комісійні винагороди продавцям, торговим агентам та працівникам підрозділів, що забезпечують збут, витрати на транспортування, перевалку і страхування товарів, транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів) відповідно до умов договору (базису) поставки, інші витрати, пов'язані зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Таким чином, витрати, що формують собівартість реалізованих товарів (виконаних робіт, наданих послуг), пов'язуються з доходами від реалізації таких товарів (надання послуг, виконання робіт), в момент переходу покупцеві права власності на такий товар (складання акта або іншого документа, який підтверджує виконання робіт або надання послуг).

Згідно з п. 138.5 ст. 138 Податкового кодексу України інші витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені, згідно з правилами ведення бухгалтерського обліку.

Відповідно до п. 7 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 "Витрати", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 №318, (далі - Положення) витрати, які неможливо прямо пов'язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II Податкового кодексу України. Витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку, не включаються до складу витрат (п.п.139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України).

Отже, витрати враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування в тому звітному періоді, в якому вони були здійснені за умови підтвердження таких витрат відповідними первинними документами.

Статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 №996-ХІV, із змінами та доповненнями, встановлені вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку. Згідно з даною нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Дія контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Слід зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Крім цього, положеннями ч. 3 вказаної статті визначено, що відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

У відповідності до вимог ст. 1 Закону України "Про автомобільний транспорт" юридичні особи та фізичні особи-підприємці, які використовують у господарській діяльності як вантажні так і легкові автомобілі, мають вести облік паливно-мастильних матеріалів. Основним документом, на підставі якого списують паливо є подорожній лист - документ установленого зразка для визначення та обліку роботи транспортного засобу.

Тому, для перевірки було надано журнал реєстрації Подорожніх листів та самі Подорожні листи вантажного автомобіля (Типової форми №2-ТН) за 2012 рік, згідно яких проводилося списання ПММ.

Посилання Білоцерківської ОДПІ на неналежне оформлення ТТН є безпідставним, тому що Інструкцію про порядок виготовлення, зберігання, застосування єдиної первинної транспортної документації для перевезення вантажів автомобільним транспортом та обліку транспортної роботи, затвердженої наказом Мінстату України та Мінтрансу України від 07.08.1996 №228/253, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.08.1996 за №483/1508, було скасовано згідно з наказом зазначених відомств від 03.11.2006 №507/1059 (до його скасування наказ цей відповідно до висновків Мін'юсту України від 15.05.2006 №10/68 було виключено з Державного реєстру нормативно-правових актів).

Щодо бланку ТТН, який містився в Інструкції №228/253, то ніхто його використовувати не зобов'язаний. Суб'єкти господарювання мають право використовувати самостійно розроблені форми (бланки) первинних документів, у тому числі ТТН. Таке право передбачено пунктом 2.7 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (далі - Положення), затвердженого наказом Мінфіну України від 24.05.1995 №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за №168/704. Підтверджують це і компетентні відомства, зокрема Держкомстат України (листи Комітету № 14/1-2-25/102 від 05.12.2005 та № 14/2-25/89 від 27.11.2006), який саме і наділений компетенцією розробляти та затверджувати типові форми первинних документів.

Що ж стосується ТТН, яка виписується при перевезеннях на договірних засадах, то необхідно дотриматися загальної процедури її оформлення, яка регламентована пунктами 11.5-11.10 Правил. Відповідно до зазначених вимог ТТН виписує замовник (вантажовідправник). ТТН виписується в кількості не менше чотирьох екземплярів, і кожен з цих екземплярів засвідчується підписом і при необхідності печаткою (штампом) вантажовідправника. Після прийняття вантажу всі екземпляри ТТН підписує водій (експедитор). Перший екземпляр ТТН (з підписом водія) залишається у вантажовідправника, другий передається водієм вантажоодержувачу, а третій і четвертий, засвідчені підписом, а в разі потреби також печаткою або штампом, вантажоодержувача, передаються перевізнику (транспортній організації чи фізичній особі-суб'єкту господарювання).

Таким чином, жоден з чинних нормативно-правових актів не містить обов'язкової вимоги вантажоодержувача засвідчувати ТТН печаткою або штампом.

Отже, єдиним документом, на підставі якого списується паливо є "Подорожній лист вантажного автомобіля", Типової форми №2-ТН - документ установленого зразка для визначення та обліку роботи транспортного засобу.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що ФОП ОСОБА_1 має право врахувати понесені витрати на оренду вантажного автомобіля на підставі актів виконаних робіт контрагентів на загальну суму 5670 грн., в тому періоді, в якому отримані первинні документи, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II Податкового кодексу України.

Крім того, суд звертає увагу на те, що в Акті перевірки без посилання на жоден первинний документ, без зазначення контрагентів та дат здійснення господарських операцій, зазначено про заниження позивачем валового доходу за 2012 рік на суму 6953 грн. та за 2013 рік на суму 2931,94 грн.

Викладені обставини, свідчать про те, що Акт перевірки не відповідає вимогам Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, який затверджений наказом ДПС України від 22.12.2010 №984, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12.01.2011 за № 34/18772 (далі - Порядок).

Так, відповідно до п. 4 вказано Порядку акт документальної перевірки повинен містити систематизований виклад виявлених під час перевірки фактів порушень норм податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

Згідно з пунктами 5, 6 цього Порядку за результатами документальної перевірки в акті викладаються всі суттєві обставини фінансово-господарської діяльності платника податків, які мають відношення до фактів виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

Факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.

У п.п. 5.2 п. 5 Порядку чітко наведено, що у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті фактом порушення необхідно: чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) фінансово-господарської діяльності платника податків та господарську операцію, в результаті якої здійснено це порушення, при цьому додати до акта письмові пояснення посадових осіб платника податків або його законних представників щодо встановлених порушень; зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи у податковому та бухгалтерському обліку, навести регістри бухгалтерського обліку, кореспонденцію рахунків операцій та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків і зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення.

Проте, зі змісту Акта перевірки не можливо встановити яким чином та на підставі яких документальних доказів податковий орган дійшов подібних висновків. В Акті відсутні посилання на конкретні первинні документи із зазначенням їх реквізитів та дат їх складання. Відсутня чіткість та системність викладу обставин порушення податкового законодавства.

Слід зазначити, що суд не наділений повноваженнями замість податкового органу проводити перевірку показників бухгалтерської та податкової звітності суб'єктів господарської діяльності та в ході судового розгляду фактично проводити перевірку. Такі функції належать виключно відповідачу як суб'єкту владних повноважень та фіскальному органу.

Крім того, як зазначив позивач, всі належним чином оформлені первинні документи були надані до перевірки, в тому числі товарно-транспортні накладні, акти виконаних робіт, розрахункові документи, угоди. Відповідачем вказані доводи позивача під час розгляду справи відповідними доказами не спростовані.

За таких обставин, враховуючи той факт, що відповідачем не надано доказів на спростування доводів позивача, суд дійшов висновку про безпідставність тверджень податкового органу про заниження позивачем оподатковуваного доходу за 2012-2013 роки.

Це означає, що податкове повідомлення-рішення від 15.04.2014 №819//78 прийняте відповідачем безпідставно та підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними та скасування рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 15.04.2014 №817//77, згідно з яким позивачу донараховано єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у сумі 6698,18 грн. та застосовано штрафну санкцію в сумі 618,95 грн., суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, прийняття зазначеного рішення стало наслідком висновку податкового органу про заниження позивачем оподатковуваного доходу за 2012-2013 роки (занижено дохід - не сплачено єдиний внесок з не задекларованого доходу).

У той же час, оскільки судом встановлено безпідставність такого висновку податкового органу, то і висновок відповідача про заниження позивачем єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування є помилковим.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що рішення про застосування штрафних санкцій від 15.04.2014 №817//77 є також протиправним та підлягає скасуванню.

Згідно зі статтею 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім розгляду справ про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкту владних повноважень.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суб'єкт владних повноважень повинен надати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

На виконання цих вимог відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не надано суду доказів, які спростовували б твердження позивача, а відтак, не доведено правомірності своїх рішень.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Згідно зі статтею 97 Кодексу адміністративного судочинства України суд за клопотанням однієї зі сторін визначає грошовий розмір судових витрат, які повинні бути їй компенсовані.

Оскільки позивачем вимоги про відшкодування понесених ним судових витрат не заявлялись, а відповідачем не надано суду доказів понесення ним витрат, пов'язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати стягненню з бюджету не підлягають.

Керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 11, 14, 69-71, 86, 97, 128, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області від 15.04.2014 №819//78 та №818//79.

Визнати протиправним та скасувати рішення Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 15.04.2014 №817//77.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини постанови або прийняття постанови у письмовому провадженні - протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Балаклицький А. І.