Справа № 802/1580/15-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2015-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

15 червня 2015 р. Справа № 802/1580/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Богоноса М.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання: Федчук Т.Ю.

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області

про: визнання незаконним рішення та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

29.05.2015 року до Вінницького окружного адміністративного суду звернувся позивач - ОСОБА_1 з адміністративним позовом до відповідача - Управління Міністерства внутрішніх справ України в Вінницькій області (далі - Управління МВС України у Вінницькій області).

В позовній заяві позивач просить:

- визнати незаконним рішення Управління МВС України у Вінницькій області № 11/515 від 22.04.2015 року про відмову в задоволенні заяви про визнання ветераном органів внутрішніх справ України;

- зобов'язати Управління МВС України у Вінницькій області визнати його ветераном органів внутрішніх справ України на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він, відповідно до ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» набув право на присвоєння звання «ветеран органів внутрішніх справ України», так як його вислуга років роботи в міліції становить більше 25 років у календарному та більше 30 років у пільговому обчисленні.

Проте, відповідач протиправно відмовив йому у наданні посвідчення, яке підтверджує вказаний статус із посиланням на те, що період навчання до вислуги років в органах внутрішніх справ зарахуванню не підлягає.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. При наданні пояснень звернув увагу суду на те, що він відповідає усім вимогам які є передумовою набуття статусу ветерана органів внутрішніх справ передбаченим п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист». Тому, на думку позивача, перешкод для надання йому оспорюваного статусу немає.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти адміністративного позову та просила відмовити у його задоволенні.

На думку сторони відповідача, час навчання ОСОБА_1 у Вінницькому державному педагогічному інституті ім. М. Островського враховується до вислуги років лише для призначення пенсії. Однак цей період не враховується до часу проходження служби в органах внутрішніх справ, який необхідний для визнання позивача ветераном органів внутрішніх справ. З урахуванням викладеного, вислуга років ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ, на думку відповідача, не є достатньою для набуття статусу «ветеран органів внутрішніх справ».

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі суд встановив наступне.

22.04.2015 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив надати йому статус ветерана органів внутрішніх справ (а.с.8). В обґрунтування підстав для надання статусу ветеран органів зіслався на наказ від 29 квітня 2014 року № 59 о/с (а.с. 7).

Листом від 22.04.2015 року № 11/515 відповідач повідомив позивача, що так як відповідно до Закону України «Про статус ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» час навчання в вищому навчальному закладі (01 рік 10 місяців 29 днів) до військової служби та служби в органах внутрішніх справ не зараховується, тому правові підстави для надання ОСОБА_1 статусу ветерана органів внутрішніх справ відсутні (а.с. 9).

Не погодившись із отриманою відмовою, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди, зокрема, перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно та розсудливо.

Судом встановлено, що позивач з 01.09.1984 року по 15.08.1988 року проходив навчання у Вінницькому державному педагогічному інституті ім. М.Островського на денній формі навчання, за спеціальністю «Початкове військове навчання і фізичне виховання» (а.с.11).

Як видно із копії військового квитка позивача серії ГЗ № 128570 йому наказом ЗМО СРСР від 08 квітня 1988 року № 47 присвоєно військове звання «лейтенант» під час навчання у Вінницькому державному педагогічному інституті ім. М.Островського (а.с. 12).

14.12.1992 року позивач був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ України.

За час служби в органах внутрішніх справ неодноразово заохочувався характеризувався високими професіоналізмом та моральними і діловими якостями (а.с. 10).

Наказом Управління МВС України в Вінницькій області від 22.04.2014 року № 59 о/с, позивач 22.04.2014 року, згідно з п. 64 «а» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, звільнений за віком з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України.

Згідно вказаного наказу вислуга років позивача на день звільнення складала у календарному обчисленні - 25 років 03 місяці 13 днів, у пільговому обчисленні - 30 років 11 місяців 21 день.

Визначаючись щодо спірного питання про наявність за вказаних умов підстав для присвоєння ОСОБА_1 статусу «ветеран органів внутрішніх справ України» суд бере до уваги таке.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист», ветеранами органів внутрішніх справ, визнаються громадяни України, які бездоганно прослужили в органах внутрішніх справ 25 і більше років у календарному або 30 та більше років у пільговому обчисленні (з яких не менше 20 років становить вислуга у календарному обчисленні) і звільнені в запас або у відставку відповідно до законодавства України або колишнього Союзу РСР чи держав СНД.

Бездоганність служби позивача за період з 14 грудня 1992 року по 22 квітня 2014 року підтверджується службовою характеристикою наданою позивач 06.05.2015 року. Крім того із пояснень представника відповідача встановлено, що при розгляді заяви позивача про надання йому оспорюваного статусу жодних сумнівів у бездоганності його служби не виникало.

Згідно витягу із Наказу Управління МВС України в Вінницькій області від 22.04.2014 року № 59 о/с позивача звільнено у запас Збройних сил за п. 64 «а» (за віком).

Проте, у відповідача виникли сумніви щодо існування у позивача необхідної вислуги в органах внутрішніх справ (25 і більше років у календарному або 30 та більше років у пільговому обчисленні (з яких не менше 20 років становить вислуга у календарному обчисленні) у зв'язку із не зарахуванням до строку служби частини періоду навчання.

Суд критично оцінює доводи відповідача, що час навчання позивача у Вінницькому державному педагогічному інституті ім. М.Островського (01 рік 10 місяців 29 днів) включається лише до періоду часу, який зараховується до вислуги років для призначення пенсії, а тому не може бути зарахований до часу проходження служби в органах внутрішніх справ виходячи з наступного.

Закон України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист», застосовуючи поняття «календарна» та «пільгова» вислуга років, не визначає їх зміст та порядок обчислення.

За таких умов вказані поняття мають застосовуватися у значенні, що визначені іншими законами України, що регулюють спільну сферу правовідносин - соціальний захист громадян, що звільнені, зокрема, з органів внутрішніх справ.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» до вислуги років особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України при призначенні пенсії на умовах цього Закону додатково зараховується час їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних вищих навчальних закладах, а також в інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України або призначення на відповідну посаду в межах до п'яти років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби.

Водночас відповідач, зіславшись на норми Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» констатував, що період навчання може зараховуватися особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ до вислуги років виключно в цілях призначення пенсії.

Суд не погоджується із таким висновком, оскільки вказаний Закон передбачаючи зарахування періоду навчання до вислуги років при призначенні пенсії, не містить норм, які б забороняли враховувати особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ до вислуги років період навчання в інших цілях.

Тому застосовуючи аналогію Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» відповідач міг поширити передбачені Законом правила обчислення вислуги років на інші правовідносини (в тому числі ті, які виникають при визначенні вислуги років ветеранам органів внутрішніх справ), а не робити висновок про те, що період навчання не може зараховуватися особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ до вислуги років в цілях надання статусу «ветеран органів внутрішніх справ».

Також, протиправний характер оскаржуваної відмови відповідача підтверджується наступним.

Так, згідно ч. 1-2 ст. 10 «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист», ветеранам органів внутрішніх справ вручаються посвідчення та нагрудні знаки.

Зразки посвідчень, нагрудних знаків та порядок їх виготовлення і вручення визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран органів внутрішніх справ» № 742 від 01.06.2002 р. дію «Порядку видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999р. № 1601, поширено на видачу посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран органів внутрішніх справ».

Відповідно до п. 3 «Порядку видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 р. №1601, підставою для видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби» є один з таких документів:

- наказ про звільнення з військової служби в запас або у відставку;

- довідка медико-соціальної експертної комісії про встановлення інвалідності I чи II групи, яка настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов'язаних з виконанням обов'язків військової служби;

- посвідчення про нагородження медаллю «Ветеран Вооруженных Сил СССР».

Тому, в контексті підстав звернення позивача з метою оформлення статусу «Ветеран органів внутрішніх справ», достатньою підставою для надання такого статусу є наказ про звільнення з військової служби в запас або у відставку (висновок узгоджується із практикою Вищого адміністративного суду України зокрема у справі № К/800/56389/14 ухвала від 26.03.2015 року).

При цьому як зазначалося, згідно наданого позивачем витяг із наказу УМВС України в Вінницькій області від 22.04.2014 року № 59 о/с, вислуга років ОСОБА_1 у календарному обчисленні становить більше 25 років, а у пільговому обчисленні становить більше 30 років. Зазначений наказ є чинним.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тому, відповідно до вказаного Порядку № 1601 відповідач зобов'язаний надати позивачу статус «Ветеран органів внутрішніх справ» на підставі наказу УМВС України в Вінницькій області від 22.04.2014 року № 59 о/с, в якому чітко визначено строк служби позивача, який в силу п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» є достатнім для набуття оспорюваного статусу.

Визначаючись щодо способів захисту порушених прав позивача, суд зазначає, що позивач у позовній заяві просив визнати незаконним рішення Управління МВС України у Вінницькій області № 11/515 від 22.04.2015 року про відмову в задоволенні заяви про визнання позивача ветераном органів внутрішніх справ України.

Проте, доведений до відома позивача лист про відмову у задоволенні заяви про визнання позивача ветераном органів внутрішніх справ № 11/515 від 22.04.2015 року за своєю правовою природою не є рішенням суб'єкта владних повноважень.

В обґрунтування висновку необхідно зазначити, що Закон України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» не передбачає прийняття рішень за наслідками розгляду заяв про надання, в тому числі, статусу Ветеран органів внутрішніх справ України. Так, із змісту ст. 10 вказаного Закону та норм Порядку видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 р. № 1601 (дію якого поширено на порядок видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран органів внутрішніх справ») випливає, що факт визнання особи ветераном органів внутрішніх справ полягає у видачі посвідчення яке підтверджує набутий статус, а не прийнятті рішень.

З огляду на вказане, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправною відмови відповідача від 22 квітня 2015 року № 11/515 у наданні ОСОБА_1 статусу ветерана органів внутрішніх справ та зобов'язання відповідача визнати ОСОБА_1 ветераном органів внутрішніх справ на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

При цьому необхідно зазначити, що підставою для зобов'язання відповідача визнати ОСОБА_1 ветераном органів внутрішніх справ на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону стало те, що судом на основі досліджених письмових доказів та пояснень представників сторін виключено існування будь яких інших перешкод у наданні позивачу оспорюваного статусу, а позивач у свою чергу, відповідає усім передбаченим п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону вимогам.

Враховуючи встановлені обставини справи та вищезазначені положення чинного законодавства України, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, відповідають дійсним обставинам та матеріалам справи, а тому підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною відмову Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області від 22 квітня 2015 року № 11/515 у наданні ОСОБА_1 статусу ветерана органів внутрішніх справ.

Зобов'язати Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області визнати ОСОБА_1 ветераном органів внутрішніх справ на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист".

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Богоніс Михайло Богданович