Справа № 2а-2265/12,213/12
Суддя: Левицька Наталія Георгіївна
Дата ухвалення: 2015-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2015р. Справа № 876/506/13

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Левицької Н.Г.,

судді Обрізка І.М.,

судді Сапіги В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові

апеляційну скаргу ОСОБА_1, м.Тернопіль

на постанову Зборівського районного суду Тернопільської області від 13.12.2012р. у справі №1907/2265/2012, 2а/1907/213/2012

за позовом ОСОБА_1, м.Тернопіль

до Сільського голови Малашовецької сільської ради Зборівського району Тернопільської області ОСОБА_2, с.Іванківці Зборівського району Тернопільської області

про визнання дій неправомірними, -

ВСТАНОВИВ:

14.11.2012р. позивач: ОСОБА_1 звернулась до Зборівського районного суду Тернопільської області з позовом до Сільського голови Малашовецької сільської ради Зборівського району Тернопільської області ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними, просила визнати дії сільського голови Малашовецької сільської ради Зборівського району Тернопільської області ОСОБА_2 щодо надання їй в оренду строком на 10 років земельної ділянки площею 0,35га, згідно з рішенням сесії Малашовецької сільської ради №4 від 31.01.1998р., та заключити новий договір у зв'язку із закінченням договору оренди - незаконними; визнати дії сільського голови Малашовецької сільської ради Зборівського району Тернопільської області ОСОБА_2 щодо надання їй в оренду в 2012р. земельної ділянки площею 0,20га для обслуговування магазину в селі Іванківцях Зборівського району та вручення їй зобов'язання про нарахування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 орендної плати за землю за 2012р. в сумі 2613,00грн. - незаконними.

Постановою Зборівського районного суду Тернопільської області від 13.12.2012р. у справі №1907/2265/2012, 2а/1907/213/2012 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 сільського голови Малашовецької сільської ради Зборівського району Тернопільської області ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, його оскаржив позивач у справі: ОСОБА_1, яка у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на те, що при винесенні даного рішення судом неповністю з'ясовано обставини, які мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та порушено норми матеріального права, просила скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задоволити.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання для розгляду апеляційної скарги не прибули, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, тому колегія суддів, у відповідності до вимог ст.197 КАС України, вважає можливим розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки таку може бути вирішено на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши доповідь судді-доповідача у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегією суддів апеляційного суду встановлено наступне:

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, рішенням Малашівецької сільської ради Зборівського району Тернопільської області №4 від 31.01.1998р. "Про надання в орендне користування з правом викупу приміщення бувшої школи с.Іванківці ОСОБА_1", ОСОБА_1 надано в оренду строком на 10 років приміщення бувшої школи в с.Іванківці для створення приватного малого підприємства, яке буде займатись наданням послуг населенню. Крім цього, надано ОСОБА_1 в користування земельну ділянку, яка розміщується біля школи, в розмірі 0,35га, а також складське приміщення, яке є на даній території (а.с.7).

Вказане приміщення школи в с.Іванківці ОСОБА_1 приватизувала в березні 1998р., що підтверджується реєстраційним посвідченням Зборівського районного бюро технічної інвентаризації (а.с.8).

З листа Малашовецької сільської ради Зборівського району Тернопільської області від 10.02.2012р. №38 за підписом сільського голови ОСОБА_2 вбачається, що згідно з рішенням Малашовецької сільської ради №4 від 31.01.1998р. земельна ділянка розміром 0,30га була надана в тимчасове користування ОСОБА_1 терміном на 10 років. В зв'язку з тим, що даний термін закінчився, зобов'язано ОСОБА_1 заключити договір оренди на дану земельну ділянку (а.с.9).

Крім цього, ОСОБА_1 було вручено лист за підписом сільського голови ОСОБА_2 з вимогою сплатити 2613,00грн. орендної плати (а.с.10).

Колегія суддів апеляційного адміністративного суду зазначає, що саме ці дії сільського голови Малашовецької сільської ради Зборівського району Тернопільської області ОСОБА_2 оскаржує позивач, та при вирішенні вказаного спору виходить з наступних міркувань:

Відповідно до вимог ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р. (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12.10.1978р. вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Розглядаючи справу, суд першої інстанцій виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. На думку колегії суддів Львівського апеляційного адміністративного суду, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права з огляду на нижченаведене:

Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.17 КАС України (у редакції, чинній на час звернення ОСОБА_4 до суду з позовом), юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Статтею 80 Земельного кодексу України (далі - ЗК) встановлено, що суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

За змістом ст.ст.2 та 5 ЗК, рада при здійсненні повноважень власника землі є рівноправним суб'єктом земельних відносин.

Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини Рішення від 16.04.2009р. №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що у відносинах, які склалися між сторонами, відповідач як власник землі вільний у виборі суб'єкта щодо надання йому права власності (оренди) на земельну ділянку в порядку, встановленому законом, при цьому він не здійснював владних управлінських функцій.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, може бути розглянуто за правилами КАС України.

Таким чином, колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду прийшла до висновку про те, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації), подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Суд апеляційної інстанції враховує те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Вказана позиція апеляційного суду узгоджується з рішеннями Верховного Суду України, зокрема, з постановами від 11.11.2014р. у справі №21-405а14, від 11.11.2014р. у справі №21-493а14 та від 16.12.2014р. у справі №21-544а14.

Відповідно до вимог ч.1 ст.244-2 КАС України, рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України.

Згідно із вимогами ч.1 ст.203 КАС України, постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

За вимогами п.1 ст.157 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного адміністративного суду приходить до висновку про те, що постанову Зборівського районного суду Тернопільської області від 13.12.2012р. у справі №1907/2265/2012, 2а/1907/213/2012 слід скасувати та закрити провадження у справі.

Керуючись вимогами ст.ст.157, 160, 195, 197, 198, 203, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Зборівського районного суду Тернопільської області від 13.12.2012р. у справі №1907/2265/2012, 2а/1907/213/2012 за позовом ОСОБА_1 до Сільського голови Малашовецької сільської ради Зборівського району Тернопільської області ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними, - задоволити частково.

2. Постанову Зборівського районного суду Тернопільської області від 13.12.2012р. у справі №1907/2265/2012, 2а/1907/213/2012, - скасувати та закрити провадження у справі.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, що беруть участь у справі, та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Н.Г. Левицька

Суддя І.М. Обрізко

Суддя В.П. Сапіга