Справа № 2а-9225/10/1570     
Суддя: Потоцька Н. В.
Дата ухвалення: 2015-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2а-9225/10/1570
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Потоцької Н.В., розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Південної митниці Міндоходів про визнання незаконним та скасування наказу про поновлення на посаді, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Південної митниці Державної митної служби України, в якому просить визнати незаконним та скасувати наказ тимчасово виконуючого обов'язки начальника Південної митниці ДМСУ ОСОБА_2 від 17.09.2010 р. №704-к про звільнення його з займаної посади головного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста «Одеса-вантажний» Південної митниці ДМСУ та поновити його на роботі на посаді головного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста «Одеса-вантажний» Південної митниці ДМСУ.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що на час звільнення працював на посаді головного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста «Одеса-вантажний» Південної митниці. Працюючи в органах митного контролю з 1994 року, будь-якого наміру звільнятися з роботи у позивача не було. 17.09.2010р. після закінчення робочого дня керівництвом Південної митниці в особі тимчасово виконуючого обов'язки начальника митниці ОСОБА_2 в безапеляційній формі позивачу було запропоновано написати заяву про звільнення за згодою сторін. Враховуючи тиск особи, яка займала відносно позивача вищу посаду, він змушений був написати заяву про звільнення за згодою сторін, де не зазначив дату звільнення на яку б погодився, оскільки не мав дійсного наміру звільнятися. 20.09.2010 р. позивачем було подано заяву про відзив попередньо поданої заяви про звільнення, однак згодом отримано лист від 21.09.2010р., де зазначалось, що позивача звільнено з роботи наказом від 17.09.2010р. №704-к за згодою сторін. Вказаний наказ позивач вважає незаконним та таким, що не відповідає діючому законодавству.

Позивач у судове засідання не з'явився. Про розгляд справи був повідомлений у встановленому законом порядку, що підтверджується матеріалами справи. На електронну адресу суду 19.06.2015 року надійшло клопотання позивача про розгляд справи без його особистої присутності відповідно до ухвали ВАСУ від 12.05.2015 року № К/800/3534/13.

Представник відповідача в судове засідання з'явився. В обгрунтування заявленої правової позиції надав до суду письмові заперечення в яких, зокрема, зазначив наступне.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували те, що його примусили написати заяву про припинення трудового договору за угодою сторін.

Вищим адміністративним судом України в ухвалі від 12.05.2015 у справі №К/800/3534/13 (№ 2а-9225/10/1570) встановлено, що суди попередніх інстанцій належним чином не перевірили заяву позивача на предмет відповідності підстав припинення трудового договору відповідно до ч.1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) та дійшли передчасного висновку, що у даному конкретному випадку, у позивача не було реального наміру припинення трудових відносин.

Південна митниця вважає, що позивач був звільнений правомірно, оскільки 17.09.2010 ОСОБА_1, головний інспектор відділу митного оформлення № 1 митного поста «Одеса-вантажний» Південної митниці, подав на ім'я начальника Південної митниці заяву про звільнення з займаної посади відповідно до п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України за угодою сторін.

При цьому в заяві про звільнення від 17.09.2010 позивачем вказано дату, з якої він висловив бажання звільнитись із займаної посади, а саме - з 17.09.2012 р.

Південна митниця, як сторона трудових правовідносин, погодилась з датою припинення трудового договору з 17.09.2010, саме цією датою й видано наказ № 704-к про звільнення ОСОБА_1, проведення усіх розрахунків та здійснення всіх виплат відповідно до чинного трудового законодавства.

Отже, відповідно до положень п.1 ч. 1 ст.36 КЗпП України сторони дійшли взаємної згоди про звільнення ОСОБА_1 з посади.

Крім того, з 19.08.2013 р. в результаті реорганізації припинена Південна митниця ДМСУ, а тому судом здійснена заміна на правонаступника Південну митницю Міндоходів.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо не має перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні.

Відповідно до вимог статті 122 КАС України, адміністративна справа має бути розглянута і вирішена протягом розумного строку, але не більше місяця з дня відкриття провадження у справі, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно приписів статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справ упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, якій вирішить спір щодо його прав та обов'язків.

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки для держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 21 грудня 2006 року у справі «Мороз та інші проти України» зазначив, що розумність строку проваджень повинна оцінюватись у світлі обставин справи та з урахуванням наступних критеріїв: складність справи, поведінка заявників і відповідних органів державної влади та того, яку важливість для заявників мало питання, що розглядалося.

Отже, суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення позивача належним чином про час і місце розгляду судової справи з його участю для реалізації ним права судового захисту своїх прав та інтересів.

Крім того, суд вважає за необхідне наголосити, на тому, що саме національним судам належить функція керування провадженнями таким чином, щоб вони були швидкими та ефективними (рішення Європейського суду з прав людини від 21 грудня 2006 року справа «Мороз та інші проти України»).

З урахуванням приписів ст. 128 КАС України, зважаючи на те, що у судове засідання прибули не всі особи, які беруть участь у справі, суд вирішив розглянути справу у письмовому провадженні.

Розглянувши матеріали справи, яка повернулась з ВАСУ на новий розгляд подані представником відповідача документи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Наказом тимчасово виконуючого обов'язки начальника Південної митниці ОСОБА_2 від 17.09.2010р. №704-к відповідно до поданої письмової заяви звільнено ОСОБА_1 із займаної посади головного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста «Одеса-вантажний» Південної митниці, за угодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України.(а/с.18)

20.09.2010р. ОСОБА_1 було подано заяву на ім'я начальника Південної митниці Григорєва В.А. про відкликання заяви про звільнення від 17.09.2010р. (а/с.7).

В свою чергу ВАСУ в ухвалі від 12.05.2015 року зазначив, що «Верховний Суд України в пункті 12 постанови Пленуму № 9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" зазначив, що у справах про звільнення за статтею 38 КЗпП України суди повинні перевірити доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

На порушення вимог вищезгаданого закону та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, суди попередніх інстанції належним чином не перевірили заяву позивача на предмет відповідності підстав припинення трудового договору, відповідно до ч.1 ст. 36 КЗпП (за угодою сторін) та дійшли передчасного висновку, що у даному конкретному випадку, у позивача не було реального наміру припинення трудових відносин, оскільки тиск з боку керівництва до написання заяви про звільнення перевіряється при розгляді справ про звільнення за ст. 38 КЗпП України (розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника)».

Крім того, колегія ВАСУ зазничила, що судами попередніх інстанцій встановлені наступні обставини.

В п'ятницю 17.09.2010р. після закінчення робочого дня приблизно о 21.00 годині позивачу зателефонував заступник начальника відділу митного оформлення Ситор О.М. та повідомив, що його розшукує начальник митного поста "Одеса-вантажний" ОСОБА_3 Позивач відразу ж зателефонував ОСОБА_3, який повідомив, що його викликає до головного офісу митниці ТВО начальника Південної митниці ОСОБА_2

Приблизно о 22.20 годині позивач увійшов до службового кабінету ОСОБА_2, де у присутності ОСОБА_3, ОСОБА_2 повідомив йому про те, що у зв'язку з порушенням усного розпорядження комісії ДМСУ, керівництвом митниці прийнято рішення про звільнення його з роботи та одночасно запропонував добровільно написати заяву про звільнення з роботи за згодою сторін. У разі ж не написання такої заяви, ОСОБА_2 погрожував ініціювати службове розслідування за даним фактом та передати матеріали до прокуратури, та пообіцяв позивачу, що останній однаково буде звільнений в понеділок 20.09.2010р. але вже за "статтею".

Враховуючи тиск з боку керівника митниці та неспроможність в такий пізній час тверезо оцінити ситуацію та отримати правову допомогу, позивач близько 22.30 годині власноручно написав заяву про звільнення з роботи за угодою сторін. Однак, на наступний робочий день в понеділок, т.б. 20.09.2010р., позивач подав до Південної митниці свою письмову заяву про відкликання попередньо поданої ним заяви про звільнення, оскільки при її написанні він не мав дійсного наміру звільнятися з роботи.

Наказом тимчасово виконуючого обов'язки начальника Південної митниці ОСОБА_2 від 17.09.2010р. №704-к відповідно до поданої письмової заяви звільнено позивача із займаної посади головного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста "Одеса-вантажний" Південної митниці, за угодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України.

Суть спірних правовідносин полягає у правомірності прийняття вищевказаного наказу від 17.09.2010р. №704-к.

Задовольняючи позовні вимоги суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що оскаржуваний наказ є незаконним та підлягає скасуванню, виходячи з того, що у позивача, у даному конкретному випадку, не було реального наміру припинення трудових відносин, а його волевиявлення, викладене у заяві від 17.09.2010р., не було вільним і не відповідало його внутрішній волі.

З урахування вказаного, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Позивач до судового засідання не з'явився, свого представника не направив, надав клопотання про розгляд справи без його особистої участі та просив розглянути справу відповідно до ухвали ВАСУ від 12.05.2015 р.

В свою чергу, колегія ВАСУ направляючи справу на новий розгляд зазначила, що суду необхідно з'ясувати відповідність підстав припинення трудового договору приписам ч. 1 ст. 36 КЗпП (за угодою сторін); наявність або відсутність у позивача реального наміру припинення трудових відносин; наявність тиску з боку керівництва до написання заяви про звільнення.

Для з'ясування вказаних питань суду необхідно отримати пояснення від позивача та належні докази.

Слід відмітити, оскільки до суду першим звертається позивач, то саме він має доказувати наявність порушеного чи оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу. Тому позивач має насамперед право на звернення до суду, яке супроводжується обов'язком доказування. В ст. 49 КАС України трансформовано конституційний принцип, закріплений ст. 129 Конституції України: свобода в наданні суду доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Крім того, слід зазначити, що адміністративне процесуальне законодавство надає сторонам широкі процесуальні права і покладає на них відповідні обов'язки. Крім тих, що зазначені в ст. 49 КАС України, сторони наділяються особливими правами, що дають їм можливість розпоряджатися матеріальним правом, спір з приводу якого розглядає суд, і які передбачені ст. 51 КАС України.

Згідно з цією статтею позивач має право протягом всього часу розгляду справи по суті змінити підставу або предмет адміністративного позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог або відмовитись від адміністративного позову.

Зазначеними статтями законодавець встановив основні права осіб, які беруть участь у справі, які можна розглядати як змагальні процесуальні права та диспозитивні процесуальні права.

Отже, позивач не прибувши в судове засідання та не скориставшись своїми правами позбавив суд можливості з'ясувати визначені ВАСУ обставини у справі, які не були досліджені раніше судами дослідивши, як доводи однієї так і другої сторони у спірних правовідносинах.

В свою чергу, представник відповідача надав до суду належні письмові докази, які вказують, що позивач був звільнений з посади правомірно, а саме:

17.09.2010 ОСОБА_1, головний інспектор відділу митного оформлення № 1 митного поста «Одеса - вантажний» Південної митниці, подав на ім'я начальника Південної митниці заяву про звільнення з займаної посади відповідно до п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України за угодою сторін.

При цьому в заяві про звільнення від 17.09.2010 р. ОСОБА_1, вказано дату, з якої він висловив бажання звільнитись із займаної посади - з 17.09.2012 р.

Південна митниця, як сторона трудових правовідносин, погодилась з датою припинення трудового договору з 17.09.2010 р. , саме цією датою й видано наказ № 704-к про звільнення позивача, проведення усіх розрахунків та здійснення всіх виплат відповідно до чинного трудового законодавства.

Отже, відповідно до положень п.1 ч. 1 ст.36 КЗпП України сторони дійшли взаємної згоди про звільнення ОСОБА_1 з посади головного інспектора відділу митного оформлення № 1 ВМО № 1 м/п «Одеса-вантажний» Південної митниці, де волевиявлення позивача щодо звільнення викладено у написаній ним заяві від 17.09.2010 р., а згода адміністрації митниці викладена у формі наказу від 17.09.2010 № 704-к, яким й визначено дату звільнення.

Пунктами 8, 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП).

По справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що сторонами у спірних правовідносинах було досягнуто домовленості на припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП.

Відповідно до частини 1 статті 69, частини 1, 2 статті 71 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач в свою чергу надав всі наявні в нього належні докази з приводу правомірності прийняття ним оскаржуваного наказу.

Керуючись ст. ст. 6-8, 71, 86, 128, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції.

Суддя Потоцька Н.В.