Справа № 826/5835/15
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2015-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

17 червня 2015 року № 826/5835/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Іщука І.О., суддів: Погрібніченка І.М., Шулежка В.П., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особа:1. Прем'єр-міністра України Яценюка Арсенія Петровича, 2. Національного агентства України з питань державної служби, 3. Кабінету Міністрів України Міністерство енергетики та вугільної промисловості України
провизнання протиправними та скасування Доручення прем'єр-міністра України від 21.01.2015 р. № 2291/0/1-15, наказу в.о. голови Національного агентства України з питань державної служби від 22.01.2015 р. № 9, пункту 2 протоколу № 12 засідання Кабінету Міністрів України від 05.02.2015 р., визнання протиправними дій,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Прем'єр-міністра України Яценюка Арсенія Петровича, Національного агентства України з питань державної служби, Кабінету Міністрів України, третя особа: Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, в якому просить:

1. Визнати протиправним та скасувати Доручення Прем'єр-міністра України від 21.01.2015 року № 2291/0/1-15 (рішення про проведення службового розслідування в Міністерстві енергетики та вугільної промисловості України).

2. Визнати протиправним та скасувати Наказ виконуючого обов'язки голови Національного агентства України з питань державної служби Скопич О.Д. від 22.01.2015 року № 9 «Про проведення службового розслідування в Міністерстві енергетики та вугільної промисловості України».

3. Визнати протиправними дії членів комісії з проведення службового розслідування в Міністерстві енергетики та вугільної промисловості України, яке проведено відповідно до Наказу виконуючого обов'язки голови Національного агентства України з питань державної служби від 22 січня 2015 року № 9 «Про проведення службового розслідування в Міністерстві енергетики та вугільної промисловості України».

4. Визнати протиправним та скасувати пункт 2 Протоколу № 12 засідання Кабінету Міністрів України від 05.02.2015 р.

Позовні вимоги мотивовані тим, що до повноважень Прем'єр-міністра України та Національного агентства України з питань державної служби не належить прийняття рішень щодо проведення службового розслідування відносно Міністра, а, отже, оскаржувані рішення прийняті останніми з перевищенням компетенції та є протиправними.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх в повному обсязі з огляду на те, що посада Міністра енергетики та вугільної промисловості України, який є членом Кабінету Міністрів України, є політичною посадою, на яку не поширюється трудове законодавство та законодавство про державну службу. Отже, посада Міністра, яку займає позивач, не відноситься до категорії посад державних службовців, передбачених Законом України «Про державну службу», дія якого може поширюватися на них лише в частині, що не суперечитиме відповідним законом України.

Позивач зазначає, що чинне законодавство не наділяє Прем'єр-міністра України та Національне агентство України повноваженнями щодо прийняття рішень про ініціювання та призначення службового розслідування відносно Міністра. Отже, Доручення Прем'єр-міністра України від 21.01.2015 року № 2291/0/1-15 й Наказ № 9 від 22.01.2015 року виконуючого обов'язки голови Національного агентства України з питань державної служби Скопич О.Д. «Про проведення службового розслідування в Міністерстві енергетики та вугільної промисловості України» є такими, що порушують права та законні інтереси позивача.

Представник відповідача 1 в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи. Заяви про розгляд справи без його участі або клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Заперечень по суті заявлених позовних вимог не надано.

Представник відповідача 2 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила та просила суд відмовити в їх задоволенні з огляду на те, що видаючи наказ № 9 від 22.01.2015 р. Нацдержслужба діяла у межах та у спосіб, визначений законодавством. Разом з тим, в позовній заяві позивач не вказує, який саме нормативно-правовий акт порушено членами комісії, в чому саме полягає порушення, а лише викладає свою суб'єктивну думку, якими обґрунтовує свої вимоги. Отже, протиправність дій комісії є недоведеною.

Представник відповідача 3 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та просив суд відмовити в їх задоволенні, позаяк відносно позивача, який має правовий статус особи, яку уповноважено на виконання функцій держави, може бути проведено службове розслідування. При цьому, службові розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави проводить саме Нацдержслужба. Таким чином, приймаючи оспорювані Доручення від 21.01.2015 р. № 2291/0/1-15 та протокол № 12 засідання Кабінету Міністрів України від 05.02.2015 р., Прем'єр-міністр України та Кабінет Міністрів України діяли в межах наданих їм повноважень і відповідно до діючого законодавства.

Представник третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги підтримав.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

У зв'язку з тим, що відсутні перешкоди для розгляду справи у судовому засіданні, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, а також зважаючи на відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, вважає, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 02.12.2014 р. № 9-VIII «Про формування складу Кабінету Міністрів України» ОСОБА_1 02.12.2014 р. був призначений Верховною Радою України на посаду Міністра енергетики та вугільної промисловості України.

Дорученням Прем'єр-міністра України від 21.01.2015 р. № 2291/0/1-15 Національному агентству України з питань державної служби (Нацдержслужба) доручено провести у десятиденний строк службове розслідування фактів неналежного виконання своїх посадових обов'язків посадовими особами Міненерговугілля України і керівництвом державних підприємств під час погодження умов контракту щодо імпорту електричної енергії з Російської федерації та її постачання на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим.

На виконання Доручення Прем'єр-міністра України від 21.01.2015 р. № 2291/0/1-15 виконуючим обов'язки голови Національного агентства України з питань державної служби Скопич О.Д. прийнято Наказ від 22.01.2015 р. № 9 «Про проведення службового розслідування в Міністерстві енергетики та вугільної промисловості України».

Пунктом 1 Наказу від 22.01.2015 р. № 9 затверджено склад комісії з проведення службового розслідування (далі - Комісія) в Міністерстві енергетики та вугільної промисловості України (далі - Міненерговугілля) фактів неналежного виконання своїх обов'язків посадовими особами Міненерговугілля і керівництвом державних підприємств під час погодження умов контрактів щодо імпорту електричної енергії з Російської Федерації та її постачання на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим.

Пунктом 2 наказу від 22.01.2015 р. № 9 зобов'язано комісію провести в період з 22 по 31 січня 2015 року службове розслідування та за його результатами підготувати акт в установленому порядку.

Пунктом 2 Протоколу № 12 від 05.02.2015 р. визначено, що інформацію про роботу комісії з проведення службового розслідування, пов'язаного з діяльністю посадових осіб Міненерговугілля і керівництва окремих державних підприємств під час підписання контрактів щодо імпорту електричної енергії з Російською Федерацією та її постачання на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим, взяти до відома.

Секретаріату Кабінету Міністрів передати матеріали службового розслідування до МВС, Генеральної прокуратури України та СБУ.

Міністрові енергетики та вугільної промисловості ОСОБА_1 невідкладно розглянути питання щодо звільнення із займаної посади заступника директора з перспективного розвитку державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» Андрієнка В.М. та про результати поінформувати в одноденний строк Кабінет Міністрів.

Позивач, вважаючи Доручення Прем'єр-міністра України від 21.01.2015 р. № 2291/0/1-15, наказ від 22.01.2015 р. № 9, а також пункт 2 Протоколу № 12 засідання Кабінету Міністрів України від 05.02.2015 р. протиправними, звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до п. 12 ст. 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить призначення за поданням Президента України Прем'єр-міністра України, Міністра оборони України, Міністра закордонних справ України, призначення за поданням Прем'єр-міністра України інших членів Кабінету Міністрів України, Голови Антимонопольного комітету України, Голови Державного комітету телебачення і радіомовлення України, Голови Фонду державного майна України, звільнення зазначених осіб з посад, вирішення питання про відставку Прем'єр-міністра України, членів Кабінету Міністрів України.

Статтею 113 Конституції України визначено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України і Верховною Радою України, підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених цією Конституцією.

Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

До складу Кабінету Міністрів України входять Прем'єр-міністр України, Перший віце-прем'єр-міністр, віце-прем'єр-міністри, міністри (ст. 114 Конституції України).

Організацію, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України визначено Законом України «Про Кабінет Міністрів України» від 27 лютого 2014 року N 794-VII (надалі - Закон N 794-VII).

Частинами першою та другою названого Закону визначено, що Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.

Статтею 6 Закону N 794-VII визначено склад Кабінету Міністрів України та статус його членів.

До складу Кабінету Міністрів України входять Прем'єр-міністр України, Перший віце-прем'єр-міністр України, віце-прем'єр-міністри та міністри України (ч. 1 цієї статті).

Посади членів Кабінету Міністрів України належать до політичних посад, на які не поширюється трудове законодавство та законодавство про державну службу. Статус членів Кабінету Міністрів України визначається Конституцією України, цим та іншими законами України (ч. ч. 3, 4 цієї ж статті).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону N 794-VII члени Кабінету Міністрів України, крім Прем'єр-міністра України, Міністра оборони України і Міністра закордонних справ України, призначаються на посаду Верховною Радою України за поданням Прем'єр-міністра України.

Статтею 20 Закону N 794-VII визначено перелік основних повноважень Кабінету Міністрів України.

Згідно ст. 44 Закону N 794-VII Міністр є членом Кабінету Міністрів України.

Указом Президента України від 14 квітня 2000 року № 599/2000 «Стратегія реформування системи державної служби в Україні» з метою удосконалення класифікації посад державних службовців, зокрема, на основі класифікації посад в органах державної влади за змістом і характером діяльності, способами призначення та надання повноважень законодавчо визначено такі типи посад: політичні; адміністративні; патронатні.

До політичних посад мають бути віднесені посади Прем'єр-міністра України, інших членів Кабінету Міністрів України та деякі інші посади, статус яких як політичних буде визначено законами України. Особи, які займатимуть політичні посади, повинні зосередитися на визначенні урядової політики, розв'язанні стратегічних проблем економічного і соціального розвитку суспільства та відповідної сфери управління і з цією метою мають бути звільненими від щоденних адміністративних справ та управління персоналом. Ці посади не повинні відноситися до категорій посад державних службовців, передбачених Законом України "Про державну службу", дія якого має поширюватися на них у частині, що не суперечитиме відповідним законам України.

Виконання функцій з організації та впровадження рішень міністра, прийнятих у межах законодавства, прийняття управлінських рішень щодо завдань, покладених на апарат міністерства, а також управління персоналом повинен здійснювати державний секретар міністерства. Ця посада має відноситися до адміністративних посад і бути вищою серед посад державних службовців міністерства.

Аналіз вищенаведених правових норм свідчить про те, що посада Міністра енергетики та вугільної промисловості України, який є членом Кабінету Міністрів України, є політичною посадою, на яку не поширюється трудове законодавство та законодавство про державну службу.

Отже, посада Міністра не відноситься до категорії посад державних службовців, передбачених Законом України «Про державну службу», дія якого може поширюватися на них лише в частині, що не суперечитиме відповідним законам України.

Так, особливості правового регулювання статусу державних службовців державних органів та їх апарату регламентовано статтею 9 Закону України «Про державну службу», відповідно до якої правовий статус Президента України, Голови Верховної Ради України та його заступників, голів постійних комісій Верховної Ради України та їх заступників, народних депутатів України, Прем'єр-міністра України, членів Кабінету Міністрів України, Голови та членів Конституційного Суду України, Голови та суддів Верховного Суду України, Голови та суддів вищого спеціалізованого суду України, Генерального прокурора України та його заступників регулюється Конституцією та спеціальними законами України.

Статтею 3 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що адміністративний позов - звернення до адміністративного суду про захист прав, свобод та інтересів або на виконання повноважень у публічно-правових відносинах.

Відповідно до пункту 15 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, що посада Міністра є політичною, спрямованою на виконання функцій держави, а, відтак, відноситься до публічної служби.

Відповідно до статті 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Положеннями ч. ч. 1, 2, 3 ст. 3 Закону N 794-VII визначено, що діяльність Кабінету Міністрів України ґрунтується на принципах верховенства права, законності, поділу державної влади, безперервності, колегіальності, солідарної відповідальності, відкритості та прозорості.

Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кабінет Міністрів України є колегіальним органом. Кабінет Міністрів України приймає рішення після обговорення питань на його засіданнях.

В силу ч. 2, ч. 3 ст. 4 цього ж Закону організація, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України.

Кабінет Міністрів України відповідно до Конституції України та цього Закону затверджує Регламент Кабінету Міністрів України, який визначає порядок проведення засідань Кабінету Міністрів України, підготовки та прийняття рішень, інші процедурні питання його діяльності.

Діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, а також Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України, вирішення питань державного управління у сфері економіки та фінансів, соціальної політики, праці та зайнятості, охорони здоров'я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища, екологічної безпеки, природокористування, правової політики, законності, забезпечення прав і свобод людини та громадянина, запобігання і протидії корупції, розв'язання інших завдань внутрішньої і зовнішньої політики, цивільного захисту, національної безпеки та обороноздатності.

Кабінет Міністрів України здійснює постійний контроль за виконанням органами виконавчої влади Конституції України та інших актів законодавства України, вживає заходів щодо усунення недоліків у роботі зазначених органів (ст. 19 Закону N 794-VII).

Відповідно до положень ч. ч. 1-4 ст. 21 Закону N 794-VII Кабінет Міністрів України спрямовує і координує роботу міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які забезпечують проведення державної політики у відповідних сферах суспільного і державного життя, виконання Конституції та законів України, актів Президента України, додержання прав і свобод людини та громадянина.

Міністерства та інші центральні органи виконавчої влади відповідальні перед Кабінетом Міністрів України, підзвітні та підконтрольні йому.

Питання діяльності міністерств у Кабінеті Міністрів України представляють відповідні міністри.

Діяльність центральних органів виконавчої влади, керівники яких не входять до складу Кабінету Міністрів України, спрямовується і координується міністрами. Питання діяльності таких центральних органів виконавчої влади представляють відповідні міністри, до сфери спрямування і координації яких належать ці органи.

Статтею 42 Закону N 794-VII визначені повноваження Прем'єр-міністра України, зокрема п. 2 вказаної статті визначено, що Прем'єр-міністр України спрямовує, координує та контролює діяльність членів Кабінету Міністрів України, керівників інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, дає з цією метою доручення, обов'язкові до виконання зазначеними органами та посадовими особами.

Слід зазначити, що перелік повноважень Прем'єр-міністра України не є вичерпним.

Аналіз вищенаведених норм права у їх системному взаємозв'язку свідчить про те, що з метою контролю за виконання завдань Кабінету Міністрів України, визначених ст. 2 Закону N 794-VII, зокрема, діяльності членів Кабінету Міністрів України, керівників інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, Прем'єр-міністр України має право одноособово видавати доручення, обов'язкові до виконання зазначеними органами та посадовими особами.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.01.2015 р. Прем'єр-міністром України Яценюком А.П. видано Доручення № 2291/0/1-15 про проведення у десятиденний строк службового розслідування фактів неналежного виконання своїх посадови обов'язків посадовими особами Міненерговугілля і керівництвом державних підприємств під час погодження умов контрактів щодо імпорту електричної енергії з Російської Федерації та її постачання на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим.

На виконання доручення Прем'єр-міністра України від 21.01.2015 р. № 2291/0/1-15, відповідно до Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.06.2000 № 950, наказу Нацдержслужби України від 22.01.2015 р. № 9 «Про проведення службового розслідування в Міністерстві енергетики та вугільної промисловості України», комісією з проведення службового розслідування у складі: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, у період з 22 по 31 січня 2015 року проведено службове розслідування у Міністерстві енергетики та вугільної промисловості України стосовно неналежного виконання своїх обов'язків посадовими особами Міненерговугілля, керівництвом державних підприємств під час погодження умов контрактів щодо імпорту електричної енергії з Російської Федерації та її постачання на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим.

Як вбачається з акту службового розслідування ОСОБА_1 відмовився від дачі пояснень на тій підставі, що він не є державним службовцем, а, відтак, відносно нього не може бути проведено службове розслідування.

За результатами проведеного службового розслідування складено акт службового розслідування від 31.01.2015 р., який підписаний всіма членами комісії без зауважень.

Крім того, позивач вважає, що відносно нього неправомірно було проведено службове розслідування з огляду на те, що згідно ч. 3 ст. 6 Закону N 794-VII посади членів Кабінету Міністрів України належать до політичних посад, на які не поширюються норми трудового законодавства та законодавства про державну службу.

Разом з тим, відповідно до положень Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 червня 2000 р. N 950 (надалі - Порядок N 950) стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може бути проведено службове розслідування.

Пунктом 1 Порядку N 950 визначено, що службове розслідування може бути проведено у разі:

- невиконання або неналежного виконання ними службових обов'язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або заподіяло значну матеріальну чи моральну шкоду громадянинові, державі, підприємству, установі, організації чи об'єднанню громадян;

- у разі недодержання ними законодавства про державну службу, службу в органах місцевого самоврядування, антикорупційного законодавства;

- на вимогу особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, з метою зняття безпідставних, на її думку, звинувачень або підозри;

- з метою виявлення причин та умов, що призвели до вчинення корупційного або пов'язаного з корупцією правопорушення чи невиконання вимог Закону України "Про запобігання корупції" в інший спосіб, за поданням спеціально уповноваженого суб'єкта у сфері протидії корупції або приписом Національного агентства з питань запобігання корупції за рішенням керівника органу, в якому працює особа, яка вчинила таке правопорушення.

Дія цього Порядку не поширюється на уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування осіб, права та обов'язки яких в частині додержання службової дисципліни, види заохочення та дисциплінарні стягнення і порядок їх застосування встановлюються дисциплінарними статутами (абз. 7 п. 1 цього Порядку).

Отже, службове розслідування може бути проведено у разі невиконання або неналежного виконання особами, уповноваженими на виконання функцій держави своїх службових обов'язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або заподіяло значну матеріальну шкоду громадянинові, державі, підприємству, установі, організації чи об'єднанню громадян.

Відповідно до п. 2 Порядку N 950 рішення щодо проведення службового розслідування приймається вищими посадовими особами України, Першим віце-прем'єр-міністром України, керівником державного органу (посадовою особою), що призначив на посаду особу, уповноважену на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, стосовно якої планується проводитися службове розслідування, керівником органу, в якому працює зазначена особа.

Рішенням щодо проведення службового розслідування визначається голова комісії з проведення службового розслідування, інші члени комісії, мета і дата початку та закінчення службового розслідування. Термін службового розслідування не може перевищувати двох місяців (п. 3 вказаного Порядку).

Відповідно до абз. 3 п. 3 Порядку N 950 у разі коли рішення щодо проведення службового розслідування прийнято вищими посадовими особами України, Першим віце-прем'єр-міністром України, склад комісії з проведення службового розслідування, мета і дата початку та закінчення службового розслідування визначаються керівником органу державної влади, якому доручено проведення службового розслідування. Службове розслідування у цьому випадку повинне бути проведено у термін, визначений посадовою особою, яка прийняла рішення про його проведення.

Відповідно до п. 8 Порядку N 950 за результатами службового розслідування члени комісії складають акт.

Акт службового розслідування підписується членами комісії та подається на розгляд керівника органу державної влади (посадової особи), який прийняв рішення щодо проведення службового розслідування, в одному примірнику.

Перед поданням на розгляд з актом службового розслідування ознайомлюються особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, стосовно якої проведено службове розслідування, та керівник органу, в якому вона працює (п. 9 цього Порядку).

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що службове розслідування може бути проведено стосовно особи, уповноваженої на виконання функцій держави, тобто відносно позивача. Рішення щодо проведення службового розслідування приймається, зокрема, вищою посадовою особою України.

Так, посаду Прем'єр-міністра України віднесено до категорії вищі посадові особи органів державної виконавчої влади (група 1120.1 національного класифікатора України «Класифікатор професій»).

Таким чином, наведені правові норми наділяють Прем'єр-міністра України повноваженнями давати відповідні доручення і виключають необхідність колегіального вирішення Кабінетом Міністрів питання проведення службового розслідування, пов'язаного з діяльністю посадових осіб Міненерговугілля і керівництва окремих державних підприємств.

Разом з тим, ч. 4 ст. 6 Закону N 794-VII визначено, що статус членів Кабінету Міністрів України визначається Конституцією України, цим та іншими законами України.

Згідно пп. а п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про запобігання та протидії корупції» (в редакції, яка діяла на момент прийняття спірного наказу Нацдержслужби від 22.01.2015 р. № 9) міністри віднесені до осіб, які уповноважені на виконання функцій держави.

З аналізу вищенаведених норм права, суд приходить до висновку, що при прийнятті оспорюваних Доручення Прем'єр-міністра України від 21.01.2015 р. № 2291/0/1-15 та протоколу № 12 засідання Кабінету Міністрів України від 05.02.2015 р. Прем'єр-міністр України та Кабінет Міністрів України діяли у межах наданих їх повноважень і відповідно до діючого законодавства.

Щодо повноважень Нацдержслужби проводити службові розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави, суд зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України затверджено Положення про Національне агентство України з питань державної служби, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. N 500 (надалі - Положення N 500).

Відповідно до вказаного Положення, Національне агентство України з питань державної служби (Нацдержслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України та який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, здійснює функціональне управління державною службою.

Нацдержслужба у своїй діяльності керується Конституцією і законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції України та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Основними завданнями Нацдержслужби є:

1) забезпечення формування і реалізація державної політики у сфері державної служби;

2) участь у формуванні державної політики у сфері служби в органах місцевого самоврядування;

3) здійснення функціонального управління державною службою.

Нацдержслужба проводить службові розслідування за дорученням вищих посадових осіб України та Першого віце-прем'єр-міністра України, а у разі безпосереднього звернення до Нацдержслужби особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, з метою зняття безпідставних, на її думку, звинувачень або підозри рішення щодо проведення службового розслідування приймається керівником Нацдержслужби (абз. 4 п. 2 Порядку N 950).

Таким чином, твердження позивача щодо відсутності у Нацдержслужби повноважень проводити службові розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави є необґрунтованими та безпідставними.

Суд також враховує той факт, що із змісту листів Нацдержслужби і Голови комісії від 23.01.2015 р., які є додатками до акта та наявні в матеріалах справи, вбачається, що комісією ще на початку службового розслідування, на підставі вивчення повноважень та функціональних обов'язків службових осіб Міненерговугілля, були визначені посадові особи Міненерговугілля, щодо яких проводилось службове розслідування і саме цим особам запропоновано надати письмові пояснення щодо предмету службового розслідування. Так, особами, відносно яких було розпочато проведення службового розслідування є: Міністр енергетики та вугільної промисловості України ОСОБА_1, перший заступник Міністра енергетики та вугільної промисловості України Зюков Ю.Є., заступники Міністра енергетики та вугільної промисловості України Светелік О.Д. та Діденко І.М.

Таким чином, посилання позивача на те, що Нацдержслужби не було визначено осіб щодо яких розпочато службове розслідування, суд вважає необґрунтованим.

Із змісту протоколів № 2 від 27.01.2015 р., № 3 від 31.01.2015 р., № 4 від 02.02.2015 р., № 5 від 03.02.2015 р. вбачається, що комісією, на виконання пунктів 7 та 9 Порядку № 950, були додержані права осіб стосовно яких проводилось службове розслідування.

Вирішуючи дану справу суд виходить також із наступного.

В постанові Верховного Суду України від 10.04.2012 р. (номер справи в Єдиному державному реєстрі судових рішень 21-1115во10) роз'яснено наступне :

Відповідно до ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів поширюється, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень.

Згідно з частиною першою ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Із наведених положень вбачається, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цим рішенням.

В постанові Верховного Суду України від 26.03.2013р. (номер справи в Єдиному державному реєстрі судових рішень 21-438а12) також наголошено, що відповідно до частини першої статті 2, пунктів 6, 8 частини першої статті 3, частини першої статті 6 КАС України предметом захисту в адміністративному судочинстві є саме порушені рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, їхніх посадових чи службових осіб права та інтереси.

Отже, при розгляді адміністративного позову суди повинні встановити, якими саме рішеннями чи діями суб'єкта владних повноважень порушено законні права та інтереси позивача.

Так, предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов'язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.

Суд зазначає, що правовий акт - це акт волевиявлення (рішення) уповноваженого суб'єкта права, що регулює суспільні відносини за допомогою встановлення (зміни, скасування, зміни сфери дії) правових норм, а також визначення (зміни, припинення) на основі цих норм прав і обов'язків учасників конкретних правовідносин.

Обов'язковою ознакою рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, як предмета адміністративного спору, є прямий (безпосередній) вплив рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень на правовий статус фізичної чи юридичної особи, тобто обмеження її прав, свобод, покладення на неї обов'язків.

У свою чергу Доручення прем'єр-міністра України від 21.01.2015 р. № 2291/0/1-15 не є рішенням органу владних повноважень, а відтак не породжує для позивача настання будь - яких юридичних наслідків та не впливає на його права, обов'язки та законні інтереси, що у свою чергу виключає можливість такого платника податків, з урахуванням ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України, на їх оскарження у судовому порядку.

Таким чином, Доручення Прем'єр-міністра України від 21.01.2015 р. № 2291/0/1-15 не є рішенням суб'єкта владних повноважень у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 17 КАС України, а тому не може бути предметом спору в адміністративній справі, оскільки винесення останнього жодним чином не вплинули на права та обов'язки позивача.

Відповідно до статей 69, 70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає позовні вимоги необґрунтованими, а позов таким, що не підлягає задоволенню.

Враховуючи наведене, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, керуючись статтями 69-71, 94, 160-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У позові ОСОБА_1 відмовити.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її отримання особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.О. Іщук

Судді І.М. Погрібніченко

В.П. Шулежко