Справа № 668/7381/14-а
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2015-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" червня 2015 р. м. Київ К/800/14082/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі :

Пасічник С.С.,

Кочана В.М.,

Швеця В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м.Херсоні на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в м.Херсоні про зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

В травні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м.Херсоні (яке вступило в справу на підставі ухвали Суворовського районного суду м.Херсона від 31.07.2014р. про заміну неналежного відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області) про зобов'язання відповідача поновити позивачу, як громадянину України, виплату пенсії з 01.01.2014р. та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по виплаті пенсії, починаючи з 01.10.1997р. по 02.01.2014р.

Постановою Суворовського районного суду м.Херсона від 11.09.2014р. в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.02.2015р. рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення, яким позов задоволено частково: зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в м.Херсоні поновити ОСОБА_4 виплату пенсії з 01.01.2014р.; стягнуто з Управління Пенсійного фонду України в м.Херсоні на користь ОСОБА_4 заборгованість по виплаті пенсії за період з 30.11.2013р. по дату набрання чинності даної постанови; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення вказаним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши за матеріалами справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що 30.04.1996р. Відділом соціального захисту населення Суворовської у м.Херсоні ради позивачу було видано пенсійне посвідчення, відповідно до якого йому призначено пенсію за віком.

23.09.1997р. позивач виїхав на постійне місце проживання до держави Ізраїль, у зв'язку з чим пенсійні виплати йому були припинені.

10.05.2010р. позивач звернувся до Пенсійного фонду України з заявою про відновлення виплати йому пенсії у зв'язку з прийняттям Конституційним Судом України Рішення №25-рп/2009 від 07.10.2009р., яким визнано неконституційними положення п.2 ч.1, ст.49 та другого речення ст.51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003р. №1058-IV (далі - Закон №1058).

Проте, листом №14225/С-и від 25.05.2010р. Пенсійний фонд України повідомив позивача про те, що вищевказані положення законодавства є неконституційними саме з дати прийняття Конституційним Судом України відповідного Рішення та розповсюджуються на осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон вже після його прийняття, тобто після 07.10.2009р.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності у відповідача обов'язку по відновленню виплати позивачу пенсії за віком, з огляду на припинення її виплати на підставі ст.92 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991р. №1788-XII (далі - Закон №1788), положення якої є чинними та неконституційними не визнавались.

Суд же апеляційної інстанції, керуючись приписами ч.1 ст.5 та п.16 Прикінцевих положень Закону №1058, прийшов до висновку про пріоритетність норм саме вказаного Закону над приписами Закону №1788, а отже й про застосування до спірних у даній справі правовідносин висновків Конституційного Суду України, викладених останнім в Рішенні №25-рп/2009 від 07.10.2009р., та, відповідно, про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України, здійснивши касаційний перегляд справи, вказує на таке.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону №1058 виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням №25-рп/2009 від 07.10.2009р. пункт 2 частини 1 статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058 щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Зазначені положення Закону №1058 втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 07.10.2009р.

Як вказано в Рішенні №25-рп/2009 від 07.10.2009р., оспорюваними нормами Закону №1058 держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014р., у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006р. №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Таким чином, з дня набрання чинності Рішенням №25-рп/2009 від 07.10.2009р. щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49 та другого речення статті 51 Закону №1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону й з цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 19.05.2015р. у справі №21-168а15.

Проте, вказані положення судом першої інстанції при вирішенні спору у даній справі взяті до уваги не були.

Суд же апеляційної інстанції, в цілому дійшовши висновку про виникнення підстав для відновлення позивачу виплати пенсії, не обґрунтував з правової точки зору своєї позиції щодо захисту прав позивача у такий спосіб як стягнення заборгованості по виплаті пенсії, до того ж, без зазначення конкретної суми, та одночасного зобов'язання органу Пенсійного фонду поновити таку виплату, але, при цьому, з іншої (ніж визначена для стягнення) дати.

Відповідно до вимог статті 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З викладеного вбачається, що рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам наведеної статті.

Касаційний же суд, в силу положень ст.220 КАС України, позбавлений можливості самостійно встановлювати відповідні обставини.

Зазначене є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції та направлення справи на новий розгляд до цього ж суду у відповідності до вимог ч.2 ст.227 КАС України, згідно з якою підставою для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м.Херсоні задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2015 року скасувати, а справу направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Пасічник С.С.

Кочан В.М.

Швець В.В.