Справа № 826/4902/15
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2015-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 червня 2015 року № 826/4902/15

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Гарник К.Ю., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Аркада-Житлосервіс"
до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Аркада-Житлосервіс» (далі по тексту - позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі по тексу - відповідач) в якому просить визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення - рішення від 29 вересня 2014 року № 09, № 09, № 02 та № 03.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 березня 2015 року відкрито провадження в адміністративній справі № 826/4902/15, закінчено підготовче провадження та призначено до розгляду у судовому засіданні на 06 квітня 2015 року.

В судовому засіданні 06 квітня 2015 року представник позивача підтримав адміністративний позов, просив суд задовольнити його. Представник відповідача заперечив, просив суд відмовити у задоволенні позову.

Керуючись приписами частини 4 статті 122 та частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, надавши можливість присутнім учасникам судового розгляду у повній мірі реалізувати свої процесуальні права, та враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд завершив розгляд справи в порядку письмового провадження.

Після розгляду адміністративного позову та доданих до нього матеріалів, всебічного і повного встановлення всіх фактичних обставин, на яких ґрунтується позов, об'єктивної оцінки доказів, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Державною податковою інспекцією у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві на підставі наказу від 30 січня 2014 року № 344, направлень від 28 липня 2014 року № 1614/26-55-22-03, № 1592/26-55-22-09, № 1593/26-55-22-09, № 1594/26-55-22-09, № 729/26-55-17-08, № 730/26-55-17-02, згідно з підпунктом 75.1.2, пункту 75.1 статті 75, статті 77 Податкового кодексу України, проведено планову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Аркада-Житлосервіс» () з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 квітня 2011 року по 31 грудня 2013 року, валютного та іншого законодавства за період з 01 квітня 2011 року по 31 грудня 2013 року.

За результатами перевірки складно Акт від 15 вересня 2014 року №850/26-55-22-09/35758649 (далі по тексту - Акт перевірки), в якому зазначено про порушення позивачем вимог:

підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14, пункту 198.1 пункту 198.3 статті 198 пункту, 185.1 статті 185 пункту192.1 статті 192 Податкового кодексу України, що призвело до заниження суми податку на додану вартість на загальну суму 327755,00 грн., у тому числі за серпень 2011року - 40 000 грн., за листопад 2011 року - 40 000 грн., за грудень 2011 року - 56 667 грн., за лютий 2012 року - 30 818 грн., за вересень 2012 року - 9950 грн., за лютий 2013 року - 150 320 грн.;

підпункту 135.5.4 пункту 135.5 статті 135 пункту139.1 статті 139 Податкового кодексу України, що призвело до заниження суми податку на прибуток на загальну суму 79 578 грн., у тому числі: II квартал 2011 року - 7652 грн., ІІІ квартал 2011 року - 7232 грн., IV квартал 2011 року - 6233 грн., І квартал 2012 року - 36 007 грн., ІІ квартал 2012 року - 3542 грн., ІІІ квартал 2012 року - 14028 грн., IV квартал 2012 року - 3581 грн., 2013 рік - 1303 грн.

підпункту 240.1.3 пункту 240.1 статті 240, статті 246, підпункту 250.10.3 пункту 250.10 статті 250 розділу VIII Податкового Кодексу України, що призвело до заниження податкового зобов'язання по екологічному податку за період з 01 квітня 2011 року по 31 грудня 2013 в сумі 33248,18 грн., а саме: за З квартал 2011 року - в сумі 1113,75 грн., за 4 квартал 2011 року - в сумі 2463,75 грн., за 1 квартал 2012 року - в сумі 2683,85 грн., за 2 квартал 2012 року - в сумі 4926,51 грн., за 3 квартал 2012 року - в сумі 5257,40 грн., за 4 квартал 2012 року - в сумі 7169,18 грн., за 1 квартал 2013 року - в сумі 2378,70 грн., за 2 квартал 2012 року - в сумі 3330,18 грн., за 3 квартал 2012 року - в сумі 594,68 грн., за 4 квартал 2012 року - в сумі 3330,18 грн. та встановлено неподання декларацій екологічного податку за 3,4 квартали 2011, за 1, 2,3,4 квартали 2012 року, за 1, 2,3,4 квартали 2013 року до ДГП у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м.Києві.

пункту 51.1 статті 51, підпункту 176.2 «б» пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України в результаті чого встановлено подання не в повному обсязі податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого з них податку за, II квартал 2012 року.

На підставі Акту перевірки від 15 вересня 2014 року ДПІ у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві винесла податкові повідомлення - рішення:

- №09, яким збільшено суму грошового зобов'язання по податку на додану вартість у розмірі 397256,00 грн., з яких за основним платежем у сумі 317802,00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 79451,00 грн.;

- №09, яким збільшено суму грошового зобов'язання по податку на прибуток у розмірі 45965,00 грн., з яких за основним платежем у сумі 36772,00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 9193,00 грн.;

- №2, яким визначено суму грошового зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб у розмірі 510,00 грн., з яких за основним платежем у сумі 0,00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 510,00 грн.;

- №03, яким визначено суму грошового зобов'язання по екологічному податку у розмірі 43260,00 грн., з яких за основним платежем у сумі 33248,18 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 10012,05 грн.;

Не погоджуючись із зазначеним рішенням контролюючого органу Товариство з обмеженою відповідальністю «Аркада-Житлосервіс» оскаржило їх в адміністративному порядку до Головного управління ДФС у м. Києві та ДФС України.

За результатом адміністративного оскарження, податкові повідомлення - рішення від 29 вересня 2014 року № 09, № 09, № 02 та № 03- залишено без змін, скарги позивача - без задоволення (копії рішень Головного управління ДФС у місті Києві від 10 грудня 2014 року № 2000/10/26-15-10-05-15 та Державної фіскальної служби України від 18 лютого 2015 року №3196/6/99-99-10-01-02-25 міститься в матеріалах справи).

Посилаючись на безпідставність та необґрунтованість висновків податкового органу, що зумовили прийняття рішення про збільшення сум грошових зобов'язань по податку на додану вартість, податку на прибуток, екологічному податку та податку на доходи фізичних осіб, Товариство з обмеженою відповідальністю «Аркада-Житлосервіс» звернулось з відповідним позовом до суду.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог з урахуванням вищенаведеного, суд виходить з наступного.

Матеріали справи свідчать, що між ТОВ «Аркада-Житлосервіс» (продавець) та ТОВ «Оздоббумеханізація» (покупець) укладено попередній договір від 27 серпня 2010 року, відповідно до якого сторони зобов'язуються в майбутньому, в строк, обумовлений пунктом 6.1 цього договору укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу нерухомого майна на умовах і в порядку, визначених цим Договором.

Розрахунки між ТОВ «Аркада-Житлосервіс» та ТОВ «Оздоббумеханізація» згідно попереднього договору від 27 серпня 2010 року №б/н проводились в безготівковій формі.

Так, відповідно до платіжного доручення від 27 серпня 2010 року №304, ТОВ «Оздоббумеханізація» на адресу ТОВ «Аркада-Житлосервіс» було перераховано грошові кошти у сумі 1721920,90 грн., які у свою чергу, були повернуті частинами, що підтверджується копіями платіжних доручень, наявних в матеріалах справи, оскільки основний договір між сторонами так і не уклався.

Відповідно до наданих до перевірки документів ТОВ «Аркада-Житлосервіс» не підтверджено включення до складу валового доходу 4 кварталу 2011 року та послідуючих звітних періодів суми отриманої попередньої оплати від ТОВ «Оздоббумеханізація».

З огляду на зазначене податковий орган дійшов висновку про те, що фактично за змістом господарської операції, позивачем використано протягом перевіряємого періоду грошові кошти ТОВ «Оздоббумеханізація», які в подальшому були повернуті останньому, що підтверджується копіями платіжних доручень наявних в матеріалах справи, в якості отриманої поворотної фінансової допомоги.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Частиною першою статті 43 Господарського кодексу України встановлено, що підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Статтею 44 Господарського кодексу України визначено, що підприємництво здійснюється на основі: вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності; самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону; вільного найму підприємцем працівників; комерційного розрахунку та власного комерційного ризику; вільного розпорядження прибутком, що залишається у підприємця після сплати податків, зборів та інших платежів, передбачених законом; самостійного здійснення підприємцем зовнішньоекономічної діяльності, використання підприємцем належної йому частки валютної виручки на свій розсуд.

Таким чином, підприємство самостійно вирішує який товар, в який період, по яких цінах та в кого купувати, а органи державної влади та їх посадові особи не можуть втручатися в господарську діяльність підприємця.

Відповідно до підпункту 14.1.257 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України фінансова допомога - фінансова допомога, надана на безповоротній або поворотній основі. Поворотна фінансова допомога - сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов'язковою до повернення.

Cтаттею 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином, однією з основних ознак поворотної фінансової допомоги є те, що надання відповідних грошових коштів здійснюється саме у користування згідно відповідно договору, у той час, як умовами договору купівлі - продажу передбачено не надання коштів у користування, а передання їх у власність, як оплату за отриманий товар.

З аналізу попереднього договору від 27 серпня 2010 року №б/н вбачається, що він за своєю суттю є договором купівлі - продажу, а факт виникнення у позивача обов'язку щодо повернення отриманих за ним коштів зумовлюється, тим, що сторонами вирішено не укладати основний договір.

Щодо посилань відповідача на факт відсутності документів на підтвердження факту здійснена операції купівлі - продажу за договором від 27 серпня 2010 року №б/н, то суд звертає увагу на той факт, що відповідних документів і не можу бути у позивача оскільки подальше укладання основного договору купівлі-продажу між позивачем та ТОВ «Оздоббумеханізація» не відбулось.

Крім того, сам по собі факт відстрочення повернення отриманих позивачем коштів з огляду на положення Господарського кодексу України не може бути прийнятий судом у якості належного обґрунтування на підтвердження факту отримання позивачем за договором від 27 серпня 2010 року №б/н поворотної фінансової допомоги.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 16.04.2014 року у справі № 826/16121/13-а.

У свою чергу, як зазначено позивачем та не спростовано відповідачем, суму передоплати за договором від 27 серпня 2010 року № б/н було включено до податкового зобов'язання з податку на додану вартість за серпень 2011 року, та в подальшому у зв'язку з поверненням грошових коштів на користь ТОВ «Оздоббумеханізація» в 2011 та 2013 роках здійснено коригування показників податкового зобов'язання з податку на додану вартість відповідних періодах.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість посилань відповідача на той факт, що кошти отримані за договором від 27 серпня 2010 року №б/н є поворотною фінансовою допомогою, а отже і відсутність у позивача відповідно до положення підпункту 135.5.5 пункту 135.5 статті 135 Податкового кодексу України обов'язку щодо декларування зазначених коштів, у складі оподатковуваного доходу.

Основним нормативно-правовим актом, що врегульовує спірні правовідносини є Податковий кодекс України від 02.12.2010р. №2755-VI з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - ПК України).

Згідно підпункту 14.1.36 названої статті господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Пунктом 138.1 статті 138 Податкового кодексу України встановлено, що витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті, інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу, крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Під час проведення перевірки, контролюючим органом встановлено завищення податкового кредиту з податку на додану вартість на загальну суму 30818,00 грн. відповідно до договору укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю «Нові будівельні матеріали».

Згідно підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті Податкового кодексу України податковим кредитом є сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з пунктом 198.3. статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1. статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6. статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11. статті 201 цього Кодексу.

Платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України) (пункт 201.1. статті 14 Податкового кодексу України).

Форма та порядок заповнення податкової накладної затверджуються центральним органом державної податкової служби.

Згідно з пунктом 201.7 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Наступним пунктом названої статті встановлено, що право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.10. статті 201 Податкового кодексу України, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до частини 2 статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999р. №996-XIV з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - Закон України від 16.07.1999р. №996-XIV), який визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

В розумінні названого Закону первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з частою 1 статті 9 Закону України від 16.07.1999р. №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина 2 зазначеної статті).

Відповідно до пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 5 червня 1995 року за №168/704 з наступними змінами та доповненнями в редакції на момент виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - Положення № 88), яке встановлює порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об'єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності (підприємства), установ та організацій, основна діяльність яких фінансується за рахунок коштів бюджету (установи), первинні документи це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Господарські операції це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо (пункт 2.2 названого Положення).

В силу пункту 2.4. Положення №88 первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо.

Усі первинні документи, облікові регістри і бухгалтерська звітність повинні складатись українською мовою. Поряд з українською мовою може застосовуватися інша мова у порядку, визначеному статтею 11 Закону України "Про мови в Україні" (пункт 1.3. Положення №88).

Отже, наведені правові норми дозволяють платнику податку формувати валові витрати у зв'язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності що, в першу чергу, має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Документи, які не мають статус первинних, самі по собі не можуть підтверджувати реальність здійснення господарської операції та, відповідно, валові витрати. При цьому неодмінною характерною рисою господарської діяльності в рамках податкових відносин є її направлення на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах.

При цьому у листі Вищого адміністративного суду України від 02 червня 2011 року №742/11/13-11 зазначається, що за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Сама по собі наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції, про що також було зазначено в листі Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2011 року №1936/11/13-11.

Матеріали справи свідчать, що між позивачем (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нові будівельні технології» (підрядник) укладено договір від 06 січня 2012 року № 06/01-12, відповідно до умов якого, підрядник зобов'язується своїми та залученими силами і засобами, механізмами та автотранспортом, на свій ризик по замоленню замовника, у відповідності до вказівок замовника виконати та здати замовнику підрядні роботи по об'єктах: Блоки соціально - побутового обслуговування по вул. Анни Ахматової, 14а, 16а, вул. Мишуги Олександра, 3в, 7а, 9а, передбачені договірними цінами, а замовник зобов'язується прийняти і своєчасно оплатити ці роботи, а саме:

ремонт балконів блоків соціально - побутового обслуговування по вул. Анни Ахматової, 14а, вул. Анни Ахматової, 16а;

ремонт фасаду блоку соціально - побутового обслуговування по вул. Мишуги Олександра, 3в, вул. Мишуги Олександра, 7а, вул. Мишуги Олександра, 9а;

фарбування металоконструкцій блоку соціально - побутового обслуговування по вул. Мишуги Олександра, 3в, вул. Мишуги Олександра, 9а.

На підтвердження виконання умов вказаного договору, позивачем надано копії договору від 06 січня 2012 року № 06/01-12, довідки про ціну виконаних будівельних робіт за лютий 2012 року, акту приймання виконаних будівельних робіт за лютий 2012 року, акту приймання-передачі векселів від 06 червня 2012 року, акту пред'явлення векселя до платежу від 15 вересня 2014 року, акту прийму-передачі погашеного векселя від 15 вересня 2014 року, акт прийому-передачі векселів до акту пред'явлення векселя до платежу від 08 грудня 2014 року, платіжних доручень від 08 грудня 2014 року № 2929, від 15 вересня 2014 року №2450, 15 вересня 2014 року №2451.

Також, на обґрунтування ділової доцільності взаємовідносин із товариством з обмеженою відповідальністю «Нові будівельні технології» та підтвердження реальності господарських операцій позивачем вказано на листві від власників та орендарів нежилих приміщень по вул. Анни Ахматової, 14а, вул. Анни Ахматової, 16а, по вул. Мишуги Олександра, 3в, вул. Мишуги Олександра, 9а, про те, що в їх приміщенні ремонтні роботи не проводились.

Також позивачем надано відповідні договори з власниками та орендарями приміщень за вказаними адресами про участь у витратах на експлуатацію, технічне обслуговування і утримання нежитлового будинку та нежилих приміщень.

За результатами дослідження вище перелічених первинних і розрахункових документів суд дійшов висновку, що вони оформлені у відповідності до вимог Закону України від 16.07.1999р. № 996-ХІV та Положення № 88. Також, наявні в матеріалах справи податкові накладні, що були виписані ТОВ «Нові будівельні технології» на ім'я позивача за результатами виконання відповідних договорів, за своїм змістом цілком відповідають вимогам пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України.

У свою чергу, під час розгляду справи відповідачем не надано доказів відсутності у контрагентів позивача спеціальної податкової правосуб'єктності на момент укладення і виконання вищевказаних правочинів, зокрема того, що вказані підприємства не були зареєстровані в якості платників податку на додану вартість або того, що їх реєстрація платниками податку на додану вартість була анульована в період виконання спірних правочинів. Відтак, наявні в матеріалах справи копії податкових накладних, на підставі яких позивач сформував податковий кредит за спірний період, відповідають вимогам, встановленим статтею 201 Податкового кодексу України.

В ході розгляду даної справи відповідачем не було надано суду будь-яких належних доказів нікчемності правочинів, укладених між позивачем та його контрагентом, а також жодних достовірних документальних доказів на підтвердження фактів підписання документів щодо цих правочинів не уповноваженими на те особами.

З урахуванням того, що по справі було встановлено реальне здійснення господарських операцій та їх зв'язок з господарською діяльністю позивача та наявність належним чином оформлених первинних документів, суд приходить до висновку про протиправність спірного податкового повідомлення-рішення від 29.09.2014 №09.

Крім того, під час проведення перевірки, контролюючим органом встановлено порушення позивачем вимог Податкового кодексу України, що призвело до заниження податкового зобов'язання по екологічному податку, а також встановлено неподання декларацій екологічного податку за 3,4 квартали 2011, за 1, 2,3,4 квартали 2012 року, за 1, 2,3,4 квартали 2013 року до ДПІ у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві.

Надаючи правову оцінки таким твердженням відповідача, суд зазначає, що згідно підпункту 240.1.3 Податкового кодексу України (в редакції станом на момент вчинення спірних правопорушень) платниками екологічного податку є суб'єкти господарювання, юридичні особи, що не провадять господарську (підприємницьку) діяльність, бюджетні установи, громадські та інші підприємства, установи та організації, постійні представництва нерезидентів, включаючи тих, які виконують агентські (представницькі) функції стосовно таких нерезидентів або їх засновників, під час провадження діяльності яких на території України і в межах її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони здійснюється, зокрема, розміщення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи на об'єктах, крім розміщення окремих видів відходів як вторинної сировини.

При цьому, розміщенням відходів, згідно підпункту 14.1.223 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначається зберігання (тимчасове розміщення до утилізації чи видалення) та захоронення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи об'єктах (місцях розміщення відходів, сховищах, полігонах, комплексах, спорудах, ділянках надр тощо), на використання яких отримано дозвіл спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у сфері поводження з відходами.

Отже, спеціально відведеним місцем для зберігання відходів є лише те місце чи об'єкт, на використання якого отримано дозвіл спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у сфері поводження з відходами.

Контролюючим органом під час розгляду справи не надано доказів того, що позивач має спеціально відведенні місця/об'єкти для зберігання відходів, на які отримані відповідні дозволи, в розумінні підпункту 14.1.223, підпункту 240.1.3 Податкового кодексу України та, як наслідок, не надано доказів того, що позивач являється платником екологічного податку.

В Узагальнюючій податковій консультації щодо сплати екологічного податку, що справляється за розміщення побутових відходів, затвердженій наказом ДПС України від 16.12.2011 №258, зазначено, що платниками екологічного податку за розміщення побутових відходів є лише ті суб'єкти господарювання, що розміщують їх у спеціально відведених для цього місцях чи об'єктах, на використання яких отримано відповідний дозвіл спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища або його органів на місцях.

В цій консультації зазначено, що «місця тимчасового зберігання відходів, наприклад для тимчасового зберігання небезпечних відходів перед передачею на знешкодження або утилізацію спеціалізованим організаціям, контейнери або урни для збирання побутових відходів не є місцями їх остаточного видалення і не відносяться до спеціально відведених місць чи об'єктів».

Аналогічної позиції притримується Міністерство екології та природних ресурсів України (листи від 04 серпня 2011 року № 14364/07/10-11, від 05 вересня 2011 року № 16687/07/10-11).

Законом України від 24.05.2012 «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо удосконалення деяких податкових норм» було внесено зміни, зокрема, в підпункти 14.1.223 та 240.1.3 Податкового кодексу України.

Відповідно до нової редакції підпункту 14.1.223 Податкового кодексу України, яка набрала чинності 01.07.2012, розміщення відходів - постійне (остаточне) перебування або захоронення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи об'єктах (місцях розміщення відходів, сховищах, полігонах, комплексах, спорудах, ділянках надр тощо), на використання яких отримано дозволи уповноважених органів.

Отже, ні за первинною, ні за новою редакцією підпунктів 14.1.22 та 240.1.3 Податкового кодексу України позивач не є платником екологічного податку, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю «Аркада-Житлосервіс» не здійснювало розміщення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи об'єктах.

Крім того, позивачем надано договори, укладені із спеціалізованими організаціями укладеного із вивезення та подальшої утилізації відходів:

- Договір про надання послуг по вилученню відходів від 24 вересня 2014 року № 10-70/24/09/14-1 до переліку яких відносяться відпрацьовані люмінесцентні лампи;

- Договір на здійснення комплексного обслуговування у сфері поводження з небезпечними відходами від 04 липня 2014 року № 04/07 Д на вивезення відпрацьованих мастил.

Так, згідно акту приймання-здачі послуг від 29 вересня 2014 року № 0065 за договором про надання послуг по вилученню відходів від 24 вересня 2014 року № 10-70/24/09/14-1, передано люмінесцентні лампи в кількості 177 штук та акту здачі-приймання робіт (надання послуг) від № ОУ-0000288 за договором на здійснення комплексного обслуговування у сфері поводження з небезпечними відходами від 04 липня 2014 року № 04/07 Д, передано люмінесцентні лампи в кількості 300 штук.

Як зазначено позивачем та не спростовано відповідачем, загальна кількість ламп, переданих на розміщення складає 477 штук, так дана кількість включає в себе загальну кількість списаних ламп за первіряємий період, а саме 357 штук.

Враховуючи зазначене, позивач, в розумінні пункту 240.1 Податкового кодексу України, не є платником екологічного податку, внаслідок чого податкове повідомлення-рішення від 29 вересня 2014 року № 03 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

У свою чергу, під час проведення перевірки, контролюючим органом встановлено порушення позивачем вимог пункту 1.2, пункту 3.3 Наказу ДПА України від 24.12.2010 за № 1020 «Про затвердження форми Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (форма N 1ДФ) та Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку», пункту 51.1 статті 51 Податкового кодексу України та підпункту «б» пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України.

Так, відповідно до пункту 51.1 статті 51 Податкового кодексу України, Податковий агент зобов'язаний подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків, а також сум нарахованого та утриманого з них податку органу державної податкової служби за місцем свого обліку.

Підпунктом «б» пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України передбачено, що особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов'язані: подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до органу державної податкової служби за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду. Запровадження інших форм звітності з зазначених питань не допускається.

У разі якщо відокремлений підрозділ юридичної особи не уповноважений нараховувати, утримувати і сплачувати (перераховувати) податок до бюджету, податковий розрахунок у вигляді окремого витягу за такий підрозділ подає юридична особа до органу державної податкової служби за своїм місцезнаходженням та надсилає копію такого розрахунку до органу державної податкової служби за місцезнаходженням такого відокремленого підрозділу в установленому порядку.

Відповідно до пункту 1.2 Наказу ДПА України від 24.12.2010 за № 1020 «Про затвердження форми Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (форма N 1ДФ) та Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку», дія цього Порядку поширюється на податкових агентів, а саме: юридичних осіб (їх філії, відділення, інші відокремлені підрозділи), самозайнятих осіб, представництва нерезидентів - юридичних осіб, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) нараховують (виплачують, надають) доходи фізичній особі та/або зобов'язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі.

У графі 3 "Сума виплаченого доходу" відображається сума фактично виплаченого доходу платнику податку податковим агентом (пункт 33 Наказу ДПА України від 24.12.2010 за № 1020).

Таким чином, з аналізу норм чинного законодавства, вбачається, що вимога щодо подання податкового розрахунку закріплена саме за податковим агентом.

Так, підпунктом 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, передбачено, що податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов'язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.

Разом з тим, питання оподаткування доходу фізичної особи-підприємця визначено пунктом 177.8 статті 177 Податкового кодексу України, згідно якого під час нарахування (виплати) фізичній особі - підприємцю доходу від здійснення нею підприємницької діяльності, суб'єкт господарювання та/або самозайнята особа, які нараховують (виплачують) такий дохід, не утримують податок на доходи у джерела виплати, якщо фізичною особою - підприємцем, яка отримує такий дохід, надано копію документу, що підтверджує її державну реєстрацію відповідно до закону як суб'єкта підприємницької діяльності. Це правило не застосовується в разі нарахування (виплати) доходу за виконання певної роботи та/або надання послуги згідно з цивільно-правовим договором, коли буде встановлено, що відносини за таким договором фактично є трудовими, а сторони договору можуть бути прирівняні до працівника чи роботодавця відповідно до підпунктів 14.1.195 та 14.1.222 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу.

Так, позивачем, я в якості доказу, на спростування висновків контролюючого органу надано копію свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, а тому, за таких обставин, позивач не зобов'язаний утримувати та сплачувати податок на доходи фізичних осіб з доходу, виплаченого фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1

З урахуванням зазначеного, суд вважає, що висновки акта перевірки про порушення позивачем норм Податкового кодексу України є помилковими, а податкові повідомлення-рішення від 29 вересня 2014 року № 09, № 09, № 02 та № 03, винесені на підставі акту від 15 вересня 2014 року №850/26-55-22-09/35758649 -протиправними.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Аркада-Житлосервіс» є обґрунтованими та доведеними, а тому оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 29 вересня 2014 року № 09, № 09, № 02 та № 031 є протиправними та підлягають скасуванню.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доказів, які б спростовували доводи позивача, відповідач суду не надав.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає позовні вимоги обґрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 128, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1.Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Аркада-Житлосервіс» задовольнити повністю.

2.Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 29 вересня 2014 року №09, №09, №02 та №03.

3. Присудити з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Аркада-Житлосервіс» () понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.Ю. Гарник