Справа № 826/20822/14
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2015-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2015 року № 826/20822/14

Окружний адміністративний суд міста Києва за адресою: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 81-а у складі колегії суддів: головуючого Бояринцевої М.А., суддів Добрянської Я.І. Мазур А.С. , розглянувши в порядку письмового провадження справу

за позовом ОСОБА_1
до Міністерства юстиції України

проскасування наказу,
В С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги заявлені про відміну Порядку організації надання засудженим доступу до глобальної мережі Інтернет, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 01.08.14 р. №1275/5 (позовні вимоги в редакції заяви від 30.01.15 р.)

Позивач - ОСОБА_1 вважає вказаний Порядок незаконним та просить його скасувати з таких підстав.

Згідно Порядку засудженим заборонене вільне користування мережею Інтернет в режимі комп'ютерного зв'язку, при чому, доступ до окремих сайтів взагалі заборонено. Позивач зазначає, що така прив'язка до ст. 110 Кримінально-виконавчого кодексу України щодо осіб, засуджених до довічного ув'язнення, незаконна, оскільки правовий статус осіб, засуджених до довічного ув'язнення, визначений окремо гл. 22 Кодексу.

На підставі вказаних положень Кримінально-виконавчого кодексу України позивач зазначає, що засуджені до довічного позбавлення волі користуються правом доступу до Інтернету без будь-яких обмежень як окрема категорія засуджених.

Вказане підтверджується судовим рішенням у справі №739/17451/13-к від 12.02.14 р. Апеляційного суду м. Києва.

Відповідач - Міністерство юстиції України - проти задоволення позовних вимог заперечив з таких підстав.

Відповідач зазначає, що Порядок організації надання засудженим доступу до глобальної мережі Інтернет, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 01.08.14 р. №1275/5, прийнятий Міністерством юстиції України з дотриманням положень чинного законодавства.

По суті позовних вимог відповідач зазначив, що право вільного доступу до мережі Інтернет засуджених обмежене ст. 107 Кримінально-виконавчого кодексу України, оскільки це право здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом і нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України. На виконання вказаної відсильної норми і прийнято оскаржуваний наказ.

Водночас, на осіб, які відбувають довічне позбавлення волі, поширюються права і обов'язки засуджених до позбавлення волі, передбачені ст. 107 Кримінально-виконавчого кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких грунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до статей 107 та 110 Кримінально-виконавчого кодексу України щодо врегулювання порядку надання засудженим до позбавлення волі доступу до користування глобальною мережею Інтернет наказом Міністерства юстиції України прийнято наказ від 01.08.14 р. №1275/5 "Про затвердження Порядку організації надання засудженим до позбавлення волі доступу до глобальної мережі Інтернет".

Згідно ч. 2 ст. 171 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Оскільки ОСОБА_1 засуджений до довічного позбавлення волі, у зв'язку з чим був направлений для відбуття покарання до Новгород-Сіверської установи виконання покарань управління Державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області №31 з максимальним рівнем безпеки, то позивача безпосередньо стосується зміст оскаржуваного нормативно-правового акту, і він є належним позивачем у справі.

Згідно ст. 107 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, мають право в порядку, встановленому цим Кодексом і нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України: здійснювати листування з особами, які знаходяться за межами колоній, вести з ними телефонні розмови, у тому числі у мережах рухомого (мобільного) зв'язку, користуватися глобальною мережею Інтернет.

Згідно ч. 5 ст. 110 Кримінально-виконавчого кодексу України засудженим надається, в тому числі й під час перебування в стаціонарних закладах охорони здоров'я, право на телефонні розмови (у тому числі у мережах рухомого (мобільного) зв'язку) без обмеження їх кількості під контролем адміністрації, а також користуватися глобальною мережею Інтернет. Телефонні розмови оплачуються з особистих коштів засуджених. Телефонні розмови між засудженими, які перебувають у місцях позбавлення волі, забороняються. Телефонні розмови та користування у глобальній мережі Інтернет оплачуються з особистих коштів засуджених.

Саме на виконання ст. 107 Кримінально-виконавчого кодексу України і було розроблено та прийнято відповідний Порядок організації надання засудженим доступу до глобальної мережі Інтернет, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 01.08.14 р. №1275/5.

Позивач, вважаючи оскаржуваний Порядок незаконним, посилається на те, що він протиправно поширений на всі категорії засуджених, в тому числі, і на засуджених до довічного ув'язнення, що суперечить положенням Кодексу.

Суд не може погодитися з вказаним висновком з таких підстав.

Особливості правового статусу осіб, засуджених до довічного ув'язнення, врегульовано розділом IV Кримінально-виконавчого кодексу України "Виконання покарання у вигляді довічного позбавлення волі".

Згідно загального правила ч. 2 ст. 151 Кримінально-виконавчого кодексу України на осіб, які відбувають довічне позбавлення волі, поширюються права і обов'язки засуджених до позбавлення волі, передбачені статтею 107 цього Кодексу.

Відповідно, на цю категорію засуджених поширюється і Порядок організації надання засудженим доступу до глобальної мережі Інтернет, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 01.08.14 р. №1275/5, прийнятий на виконання ст. 107 Кодексу.

В той же час, згідно змісту р. IV Кримінально-виконавчого кодексу України не передбачено жодних особливостей користування мережею Інтернет засудженими до довічного ув'язнення.

Також суд зазначає, що висновки, викладені в ухвалі Апеляційного суду м. Києва від 12.02.14 р. у справі №739/1745/13-а, на яку посилається позивач, стосуються розповсюдження дії ст. 93 Кримінально-виконавчого кодексу України на визначення місця відбування покарання лише засуджених до позбавлення волі на певний строк, оскільки ст. 150 Кодексу містить спеціальну норму щодо місця відбування покарання особами, засудженими до позбавлення волі довічно.

Вказані положення Кримінально-виконавчого кодексу України відношення до права користування засудженими мережею Інтернет не мають і не підлягають до застосування у спірних правовідносинах.

Відповідно до положень частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень, та у спосіб, що передбаченні Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 1 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 № 395/2011 (далі - Положення), Міністерство юстиції України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Мін'юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, зокрема, з формування та забезпечення реалізації державної правової політики, а також у сфері виконання кримінальних покарань.

Відповідно до пункту 9 Положення Міністерство юстиції у межах повноважень, на основі та на виконання Конституції та законів України, актів і доручень Президента України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, організовує і контролює їх виконання.

У своїй діяльності щодо реєстрації нормативно-правових актів Мін'юст керується Положенням про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 № 731, та Порядком подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2055 року « 34/55 (далі - Порядок).

Так, відповідно до пункту 1 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, державна реєстрація нормативно-правового актів полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколом до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та acquis communautaire, а також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.

Водночас, згідно з висновком Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини від 28.07.2014 зазначений нормативно-правовий акт відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та протоколів до неї, а також практиці європейського суду з прав людини.

Крім того, пунктом 13 Порядку передбачено підстави відмови у державній реєстрації, а саме:

а) не відповідає Конституції та законам України, іншим актам законодавства Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї. Міжнародним договорам України, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та acquis communautaire;

б) видано з порушенням вимог законодавства або без урахування практики Європейського суду з прав людини, зокрема акт:

порушує чи обмежує встановлені законом права, свободи й законні інтереси громадян, підприємств, установ та організацій або покладає на них не передбачені законодавством обов'язки; виходить за межі компетенції органу, що його видав; містить норми, що сприяють або можуть сприяти вчиненню корупційних правопорушень; не відповідає вимогам законодавства про мови; суперечить установленому порядку ведення діловодства;

видано за наявності будь-якої з обставин, визначених у частині першій статті 25 закону України «про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» 9на підставі повідомлення Держпідприємства);

в) не узгоджено із заінтересованими органами або не повідомлено про позицію уповноваженого представника від всеукраїнських об'єднань організацій роботодавців щодо нормативно-правового акта, прийнятого міністерством та іншим центральним органом виконавчої влади з питань. Що стосується соціально-трудової сфери, та проведену роботу з врахуванням їх зауважень і пропозиції

г) викладено з порушенням правил правопису та нормопроектувальної техніки;

д) не узгоджується з дорученням, даним органу, що видав акт.

Таким чином, у Міністерстві юстиції були відсутні підстави як для відмови у державній реєстрації нормативно-правових актів, так і для подальшого її скасування.

Виходячи з наведеного, оскаржуваний наказ зареєстровано Міністерством юстиції України від 210.08.2014 № 1365/5 та внесено до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів у спосіб та у межах повноважень, що передбаченні Конституцією та законами України.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано; безсторонньо; добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно.

В даному випадку оскаржуваний нормативно-правовий акт прийнято з врахуванням вказаних принципів, тому підстави для визнання його незаконним та скасування відсутні.

Керуючись статтями 98, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий М.А. Бояринцева

Судді Я.І. Добрянська

А.С. Мазур