Справа № П/811/735/14
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2015-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П/811/735/14

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2015 року

справа № П/811/735/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Чередниченко В.Є.,

суддів: Коршуна А.О., Панченко О.М.,

за участю секретаря судового засідання: Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську адміністративну справу за апеляційною скаргою Кіровоградської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградської області на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 12 травня 2014 року у справі № П/811/735/14 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «АТП-2004» до Кіровоградської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградської області про скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що вказані податкові повідомлення-рішення повинні бути скасовані, оскільки висновки відповідача, викладені у акті №53/11-23-22-02/32967654 від 04 вересня 2013 року (далі - акт перевірки) на підставі якого їх було прийнято є безпідставними та необґрунтованими.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 12 травня 2014 року адміністративний позов задоволено повністю.

Постанова суду мотивована тим, що відповідачем не доведена правомірність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції відповідач оскаржив її до апеляційного суду з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову якою у задоволені позову відмовити.

В апеляційній скарзі відтворює зміст акта перевірки.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що відповідачем проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «АТП-2004» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2012 року.

За результатами вказаної перевірки відповідачем складено акт № 53/11-23-22-02/32967654 від 04 вересня 2013 року в якому зроблено висновок про порушення позивачем:

- п.198.3, 198.6 ст.198 Податкового кодексу України, у зв’язку з чим завищено від’ємне значення між сумою податкового зобов’язання та сумою податкового кредиту (рядок 19 Декларації) за травень 2012 року в сумі 227070,00 грн., за червень 2012 року в сумі 46 001,00 грн., за липень 2012 року в сумі 7653753,00 грн.;

Податкове зобов’язання з бюджетного відшкодування та від’ємного значення суми податку на додану вартість (основний платіж), визначене відповідачем у зв’язку із включенням до складу податкового кредиту податку на додану вартість за господарськими операціями з ТОВ «Кернел-Трейд».

Податкове зобов’язання з податку на додану вартість (основний платіж), визначене відповідачем у зв’язку із включенням до складу податкового кредиту:

- за березень 2012 року сум ПДВ за господарськими операціями з ТОВ «Бізнесстандарт ЛТД»;

- за червень 2012 року сум ПДВ за господарськими операціями з ПП «Кіровоград-Арсенал-Плюс»;

- за квітень, вересень 2012 року сум ПДВ за господарськими операціями з ТОВ «Фара-І»;

- за травень, червень, липень, серпень та вересень 2012 року сум ПДВ за господарськими операціями з ТОВ «Кернел-Трейд»;

- за грудень 2012 року сум ПДВ за господарськими операціями з ТОВ «Полтаваавтотранссервіс».

Податкове зобов’язання з податку на прибуток (основний платіж), визначене відповідачем у зв’язку з завищенням витрат в результаті відображення в податковому обліку:

- господарських операцій з ТОВ «Фара-І», ПП «Кіровоград-Арсенал-Плюс», діяльність яких, на думку податкового органу, спрямована на надання податкової вигоди третім особам;

- господарських операцій нетипового експорту;

- господарських операцій з ремонту приміщення, які не підтверджені відповідними первинними документами;

- витрат коштів на страхування, де вигодонабувачем виступають треті особи.

На підставі акта перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 20 вересня 2013 року:

Правомірність та обґрунтованість вказаних рішень відповідача є предметом спору переданого на вирішення суду.

Вирішуючи спірні відносини між сторонами та задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірні рішення відповідача прийняті не на підставі та не у спосіб, що передбачені Податковим кодексом України.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскарженої постанови, виходить з наступного.

Згідно з пунктами 138.2, 138.4 статті 138 Податкового кодексу України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. Витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Згідно з пунктом 138.8 ст. 138 Податкового кодексу України собівартість виготовлених та реалізованих товарів складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: амортизація виробничих основних засобів та нематеріальних активів безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового Кодексу України (далі - ПК України) податковий кредит визначено як суму, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Згідно з пунктом 201.8 статті 201 ПК України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Податкова накладна, відповідно до абзацу першого п. 201.10 ст. 201 ПК України, видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 16.07.99 N 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні "господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Тобто, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач у межах господарської діяльності, уклав:

- з ТОВ «Енергогазокомплекс» договір підряду №30/11/1 від 03 грудня 2012 року, предметом якого є виконання робіт по влаштуванню покрівлі з ПВХ мембраною і пристрою обігріву зливової системи будівлі ремонтної майстерні за адресою: м. Полтава, вул. Ковпакова, 57а;

- договори поставки запасних частини до транспортних засобів з:

ТОВ «Бізнесстандарт ЛТД» №1203-2 від 12 березня 2012 року (т.3 а.с.36-37);

ТОВ «Фара-І» №227-12 від 22 березня 2012 року (т.3 а.с.33-35);

ПП «Кіровоград-Арсенал-Плюс» №37 від 01 квітня 2010 року (т.3 а.с.30-32).

При цьому, з врахуванням положень п.п.1,2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» судом першої інстанції досліджено питання щодо реального вчинення зазначених правочинів за наявності доказів які підтверджують обставини придбання.

Щодо правовідносин з:

а) ТОВ «Енергогазокомплекс» - це локальні кошториси (т.1 162-164, т.3 а.с.44-48), акт приймання виконаних будівельних робіт (т.1 а.с.157-159).

ТОВ «Енергогазокомплекс» виписано позивачу податкові накладні за грудень 2012 року (т.5 а.с.242-244).

Послуги по влаштуванню покрівлі з ПВХ мембраною і пристрою обігріву зливової системи будівлі ремонтної майстерні придбані позивачем у ТОВ «Енергогазокомплекс» здійсненні останнім для ремонту орендованого позивачем майна у ТОВ «Полтаваавтотранссервіс», яке використовується в господарській діяльності як ремонтна база для обслуговування транспортних засобів позивача, які здійснюють перевезення вантажів у регіоні місця розташування орендованих приміщень, на підтвердження чого до суду надано договір найму (оренди) №130 нерухомого майна та обладнання від 29 червня 2012 року (т.1 а.с.171-175), дефектні акти на ремонт залізобетонних конструкцій покрівлі та системи сніготанення ремонтної дільниці (т.1 а.с.176, 177, т.3 а.с.42, 43).

б) ТОВ «Бізнесстандарт ЛТД» - це видаткові накладні (т.3 а.с.26-29), оборотно-сальдова відомість (т.3 а.с.38).

ТОВ «Бізнесстандарт ЛТД» виписано позивачу податкові накладні за березень 2012 (т.3 а.с.28,29).

в) ТОВ «Фара-І» це видаткові накладні (т.3 а.с.8,-16), оборотно-сальдова відомість (т.3 а.с. 40, 41).

ТОВ «Фара-І» виписано позивачу податкові накладні за березень, вересень 2012 (т.3 а.с.17-25).

г) ПП «Кіровоград-Арсенал-Плюс» це видаткові накладні (т.2 а.с.163-191,217-230), оборотно-сальдова відомість (т.3 а.с. 39).

ПП «Кіровоград-Арсенал-Плюс» виписано позивачу податкові накладні за червень 2012 (т.2 а.с.192-216,231-250, т.3 а.с.1-7).

Товар придбаний у ТОВ «Бізнесстандарт ЛТД», ТОВ «Фара-І» і ПП «Кіровоград-Арсенал-Плюс» використано позивачем для ремонту транспортних засобів, які перебувають у власності та користуванні ТОВ «АТП-2004», що підтверджується копіями звітів по проводкам (т.4 а.с.121-149, т.5 а.с.134-135), актами на списання матеріальних цінностей (т.4 а.с.150-254, т.5 а.с.1-133, 136-146), договорами фінансового лізингу №255-L від 17.08.2011 р., №261-L від 29.08.2011 р. (т.3 а.с.134-149, 150-168), договором оренди автотранспортної техніки №98 від 29.06.2012 р. (т. 3а.с.169-173), свідоцтвом про реєстрацію транспортних засобів (т.3 а.с.174-252, т.4 а.с.1-109).

Таким чином, судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про реальність господарських операцій позивача з ТОВ «Енергогазокомплекс», ТОВ «Бізнесстандарт ЛТД», ТОВ «Фара-І» і ПП «Кіровоград-Арсенал-Плюс» за наслідками яких сформовано валові витрати та спірний податковий кредит.

2) Щодо доводів відповідача в акті перевірки на те, що при проведенні позивачем операцій по експорту продукції не відбулось збільшення активів або зменшення зобов’язань, що зумовили зростання власного капіталу, не відбулось збільшення економічних вигод підприємства, а єдиною підставою проведення цих господарських операцій є формування витрат та податкового кредиту з ПДВ, що в подальшому призводить до зменшення сплати поточних платежів з податку на прибуток та на додану вартість, суд апеляційної інстанції зазначає.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, та підтверджено матеріалами справи, між позивачем (покупець) та ТОВ «Кернел-Трейд» (постачальник) укладено договір №1-АТП-ОС від 27 квітня 2012 року (т.1 а.с. 99-100), предметом якого була поставка товару (олія соняшникова нерафінована).

Позивач уклав з Restomon Limited зовнішньоекономічний контракт №1112-АТЕ-R від 28 травня 2012 року (т.1 а.с.101-105). На експорт останньому реалізовано товар у кількості 5980 метричних тон на загальну суму без ПДВ – 51144009,80 грн., придбаний на підставі договору №1-АТП-ОС від 27 квітня 2012 року у ТОВ «Кернел-Трейд», що підтверджено належним чином оформленою ВМД (т.1 а.с.106).

Згідно з пунктом 1.2. ст.1 Податкового кодексу України правила оподаткування товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначаються цим Кодексом, окрім оподаткування ввізним (імпортним) митом або вивізним (експортним) митом, які встановлюються Митним кодексом України та іншими законами з питань митної справи.

Статтею 82 Митного кодексу України передбачено, що експорт (остаточне вивезення) - це митний режим, відповідно до якого українські товари випускаються для вільного обігу за межами митної території України без зобов'язань щодо їх зворотного ввезення.

Згідно з статті 185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є операції платників податків з вивезення товарів у митному режимі експорту.

Відповідно до пп. 195.1.1 «а» п. 195.1 ст. 195 Податкового кодексу України за нульовою ставкою оподатковуються операції з вивезення товарів за межі митної території України у митному режимі експорту.

Товари вважаються вивезеними за межі митної території України, якщо таке вивезення підтверджене в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, митною декларацією, оформленою відповідно до вимог Митного кодексу України.

Отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що належно оформлена вантажна митна декларація є допустимим доказом вивезення (експортування) товару за межі митної території України, а відтак і єдиною підставою для застосування платником податку на додану вартість нульової ставки при визначенні податкових зобов'язань з цього податку за експортними поставками.

Суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими твердження податкового органу щодо включення суми податку на додану вартість до складу витрат по операціях з придбання олії соняшникової нерафінованої у ТОВ «Кернел-Трейд», та в зв'язку з цим збитковість подальших операцій з експорту вказаного товару.

Так, відповідно до п.п. 139.1.6 п. 139.1 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат суми податку на прибуток, а також податків, установлених пунктом 153.3 статті 153 та статтею 160 цього Кодексу; податку на додану вартість, включеного до ціни товару (роботи, послуги), що придбаваються платником податку для виробничого або невиробничого використання, податків на доходи фізичних осіб, які відраховуються із сум виплат таких доходів згідно з розділом IV цього Кодексу.

Таким чином, відповідачем безпідставно враховано у складі собівартості товару суми податку на додану вартість, сплаченого постачальнику, що призвело до безпідставного висновку про збитковість операції з продажу такого товару на експорт.

Також слід зазначити, що за господарськими операціями з ТОВ «Кернел-Трейд»і Restomon Limited, з вирахуванням витрат на збут у розмірі 409016,98 грн. (т.1 а.с.122), позивачем отримано прибуток у розмірі 129242,82 грн.

Не може вважатись обґрунтованим і посилання відповідача на те, що позивач намагався отримати прибуток не за рахунок своєї господарської діяльності, а розраховував отримати державні кошти шляхом повернення ПДВ з державного бюджету.

Такий висновок податкового органу не ґрунтується ні на положеннях чинного законодавства (яким прямою нормою визначено базу оподаткування щодо операцій з вивезення товарів за межі митної території України у митному режимі експорту за нульовою ставкою), ні на встановлених обставинах у справі щодо наявності факту декларування позивачем до бюджетного відшкодування податку на додану вартість, підтверджених належними та допустимими доказами.

Отже колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що спірна сума податкового кредиту сформована позивачем у зв'язку із придбанням товарів, виходячи з договірної вартості товарів, з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку та підтверджена податковими накладними, оформленими з дотриманням вимог ст.201 ПКУ, зауваження до яких у відповідача також відсутні, правові підстави для твердження про заниження позивачем податку на прибуток та на додану вартість зазначені в акті перевірки відсутні.

3) Щодо доводів відповідача в акті перевірки про те, що визначальною ознакою для віднесення витрат на страхування транспортування продукції є те, що застрахована підприємством продукція (вантаж) повинна бути продукцією цього платника, тобто перебувати у його власності, а тому ТОВ «АТП-2004» мав би право включити до втрат суми страхових платежів за договорами страхування продукції (вантажів), якщо б товариство на дату укладання договору страхування мало б або отримало право власності на цю продукцію, що перевозилась, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, між позивачем (страхувальник) та ПрАТ Страхова компанія «Залізничні шляхи» (страховик) укладено договори добровільного страхування:

- вантажів та багажу (вантажобагажу) №К/1128 від 30 серпня 2012, предметом якого є страхування майнових інтересів, пов’язаних з матеріальними збитками, які завдані йому при перевезенні, перевантаженні і зберіганні вантажів та багажу (вантажобагажу), а саме: цукор у мішках (т.1 а.с.128-131);

- вантажів та багажу (вантажобагажу) №К/1130 від 19 вересня 2012 року, предметом якого є страхування майнових інтересів, пов’язаних з матеріальними збитками, які завдані йому при перевезенні, перевантаженні і зберіганні вантажів та багажу(вантажобагажу), а саме: цукор у мішках (т.1 а.с.132-135);

- наземного транспорту №К/1009 від 31 червня 2012 року, предметом якого є страхування майнових інтересів пов’язаних з володінням, користуванням, розпорядженням засобами наземного транспорту.

Суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими твердження податкового органу щодо неправомірного віднесення позивачем витрат на страхування, транспортування продукції, оскільки застрахована продукція (вантаж) не є продукцією позивача.

Так, як вбачається з матеріалів справи позивач (перевізник) уклав з:

- ТОВ «Пальмірацукор» (замовник) договір про надання послуг по перевезенню вантажів №168 від 23 серпня 2012 року (т.1 а.с. 136-137) та додаткові угоди до нього від 23 серпня 2012 року та від 04 серпня 2012 року (т.1 а.с.138-139), предметом якого є перевезення вантажу (цукор в мішках).

- ТОВ «Оржицький цукровий завод» (замовник) договір про надання послуг по перевезенню вантажів №184 від 19 версеня 2012 року (т.1 а.с. 140) та додаткову угоду до нього (т.1 а.с. 141), предметом якого є перевезення вантажу (цукор в мішках).

Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції, страхування вантажів за вищевказаними договорами здійснювалося позивачем з метою страхування ризиків, пов’язаних із здійсненням господарської діяльності щодо перевезення вантажів та з метою захисту майнових інтересів від непередбачуваних збитків у разі настання страхових випадків, визначених укладеними договорами.

У відповідності до пп.140.1.6 п.140.1 ст.140 Податкового кодексу України при визначенні об’єкта оподаткування враховуються такі витрати подвійного призначення: будь-які витрати із страхування ризиків загибелі врожаю, транспортування продукції платника податку; цивільної відповідальності, пов’язаної з експлуатацією транспортних засобів, що перебувають у складі основних засобів платника податку; будь-які витрати із страхування ризиків, пов’язаних із виробництвом національних фільмів (у розмірі не більше 10 відсотків вартості виробництва національного фільму); екологічної та ядерної шкоди, що може бути завдана платником податку іншим особам; майна платника податку; об’єкта фінансового лізингу, а також оперативного лізингу, концесії державного чи комунального майна за умови, якщо це передбачено договором; фінансових, кредитних та інших ризиків платника податку, пов’язаних із провадженням ним господарської діяльності, в межах звичайної ціни страхового тарифу відповідного виду страхування, що діє на момент укладення такого страхового договору, за винятком страхування життя, здоров’я або інших ризиків, пов’язаних з діяльністю фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з платником податку, обов’язковість якого не передбачена законодавством, або будь-яких витрат із страхування сторонніх фізичних чи юридичних осіб.

З огляду на зміст п.138.5 ст.138 Податкового кодексу України такі витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені, згідно з правилами ведення бухгалтерського обліку.

Таким чином, до складу витрат враховуються, зокрема, витрати пов’язані із страхуванням ризиків платника податку, за умови, якщо такі ризики пов’язані з господарською діяльністю платника та сума страхового тарифу відповідає рівню звичайної ціни. При цьому Податковим кодексом України не обмежено право віднесення до складу витрат відповідних страхових платежів, якщо вигодонабувачами за договором страхування є треті особи.

Згідно з пп.14.1.71 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України звичайна ціна – ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

Податковим органом не доведено, що страхові платежі за договорами добровільного страхування вантажів та багажу №К/1128 від 30 серпня 2012 року та №К/1130 19 вересня 2012 року не відповідають рівню звичайної ціни страхового тарифу відповідного виду страхування.

Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо правомірного страхування позивачем ризиків пошкодження, загибелі чи втрати вантажів, переданих йому на перевезення за договорами, укладеними з ТОВ «Пальмірацукор» і ТОВ «Оржицький цукровий завод», оскільки це безпосередньо пов’язано з його господарською діяльністю .

Також безпідставним є і посилання податкового органу щодо неправомірного віднесення до складу витрат страхових платежів за договором страхування №К/1009 від 21 червня 2012 року, яке обґрунтовано тим, що застраховані транспортні засоби не перебувають у власності позивача.

Оскільки, як вбачається з свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів, застраховане договором №К/1009 від 21 червня 2012 року майно (транспортні засоби зазначені у додатку №1) перебуває у власності ТОВ «АТП-2004» (т.5 а.с.194-241).

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що відповідачем в акті перевірки, який став підставою для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень, не наведено тих обставин, які б свідчили про порушення позивачем вимог Податкового кодексу України.

Згідно з частиною 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Між тим відповідач зазначеного обов'язку не виконав.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об'єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому постанову суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 198, статтями 205, 206 КАС України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Кіровоградської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградської області - залишити без задоволення, а постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 12 травня 2014 року у справі № П/811/735/14 - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлений 19 червня 2015 року.

Головуючий: В.Є. Чередниченко

Суддя: А.О. Коршун

Суддя: О.М. Панченко