Справа № 813/1825/15
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2015-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2015 року №813/1825/15

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сасевича О.М.,

за участю секретаря судового засідання Чижук М.М.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держземагентства у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся Львівського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій просив:

-«визнати дії Головного управління Держземагенства у Львівській області щодо відмови №31-13-0.5-6298/2-15 від 27.03.2015 року у наданні дозволу ОСОБА_2 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Двірцівської сільської ради Сокальського району Львівської області протиправними»;

-«зобов'язати Головне управління Держземагенства у Львівській області надати дозвіл ОСОБА_2 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Двірцівської сільської ради Сокальського району Львівської області».

Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 16.04.2015 року дану позовну заяву було залишено без руху, а позивачу надано строк для усунення її недоліків.

24 квітня 2015 року представник позивача усунув недоліки позовної заяви, яку було залишено без руху ухвалою судді від 16.04.2015 року, а також уточнив позовні вимоги.

Згідно ухвал судді від 27.04.2015 року, в адміністративній справі відкрито провадження, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні 15.06.2015 року представником позивача подано заяву про уточнення позовних вимог, які викладені у наступній редакції:

-«визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Держземагенства у Львівській області №31-13-0.5-6298/2-15 від 27.03.2015 року»;

-«зобов'язати Головне управління Держземагенства у Львівській області надати дозвіл ОСОБА_2 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Двірцівської сільської ради Сокальського району Львівської області».

Судом дана заява в судовому засіданні 15.06.2015 року прийнята до уваги.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що він 25.02.2015 року звернувся до ГУ Держземагентства у Львівській області із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га, на території Двірцівської сільської ради за межами населеного пункту.

За результатами розгляду такого клопотання відповідач відмовив у його задоволенні, а відповідне рішення ГУ Держземагентства у Львівській області було викладене в листі №31-13-0.5-6298/2-15 від 27.03.2015 року. Своє рішення відповідач мотивував тим, що земельна ділянка, яка вказана у клопотанні, знаходиться на землях, які відповідно до проекту роздержавлення і приватизації території Двірцівської сільської ради передбачені для ведення фермерського господарства, при цьому, посилаючись лише на п.7 ст.118 Земельного кодексу України.

Проте, як стверджує позивач, ст.118 Земельного кодексу України містить вичерпний перелік підстав для надання відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою й, на переконання позивача, наведені відповідачем підстави не відповідають указаній нормі закону.

Таким чином, позивач вважає відмову ГУ Держземагентства у Львівській області в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність безпідставною, наданою всупереч нормам чинного законодавства, відповідно, таке рішення відповідача є протиправним та підлягає скасуванню.

Окрім того, позивач вважає, що на даний час єдиним способом захистити свої права та відновити їх є зобов'язання відповідача надати дозвіл ОСОБА_2 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Двірцівської сільської ради Сокальського району Львівської області.

У свою чергу, відповідачем 03.06.2015 року було подано до суду письмові заперечення на адміністративний позов.

У судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та уточненнях до неї, просив суд позов задовольнити повністю.

Відповідач явку уповноваженого представника у судове засідання із невідомих суду причин не забезпечив, хоча своєчасно та належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення - судової повістки.

Таким чином, судом, із врахуванням письмових заперечень проти позову та наданих у судовому засіданні 03.06.2015 року представником відповідача усних пояснень по суті спору, було ухвалено здійснювати розгляд справи у відсутності представника відповідача та на підставі наявних доказів.

Розглянувши і дослідивши доводи сторін, подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення із виходом за межі позовних вимог, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25.02.2015 року ОСОБА_2 звернувся до ГУ Держземагентства у Львівській області із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га, на території Двірцівської сільської ради за межами населеного пункту. Указане клопотання було отримано відповідачем 03.03.2015 року.

Як з'ясовано судом, ГУ Держземагентства у Львівській області клопотання позивача було розглянуто та надано на нього відповідь №31-13-0.5-6298/2-15 від 27.03.2015 року. Зазначеною відповіддю ОСОБА_2 було відмовлено в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Як випливає зі змісту листа №31-13-0.5-6298/2-15 від 27.03.2015 року, ГУ Держземагентства у Львівській області свою відмову мотивує тим та вказує на те, що запропонована до відведення земельна ділянка знаходиться на землях, які відповідно до проекту роздержавлення і приватизації території Двірцівської сільської ради, котрі передбачені для ведення фермерського господарства. Відмовляючи в наданні дозволу на розроблення проекту відведення, відповідач у рішенні-відмові посилається на норму п.7 ст.118 Земельного кодексу України, як на правову підставу такої відмови.

Вирішуючи спір, суд виходив із таких міркувань.

Згідно з ч.2 ст.14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Як передбачено статтею 33 Земельного кодексу України, громадяни України можуть мати на праві власності та орендувати земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, використання земель особистого селянського господарства здійснюється відповідно до закону.

У відповідності до п.«б» ч.1 ст.81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

При цьому, з огляду на зміст п.«в» ч.3 ст.116 Земельного кодексу України, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

На підставі п.«б» ч.1 ст.121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Відповідно до ч.ч.1, 7 ст.5 Закону України «Про особисте селянське господарство» від 15.05.2003 року №742-IV, для ведення особистого селянського господарства використовують земельні ділянки розміром не більше 2,0 гектара, передані фізичним особам у власність або оренду в порядку, встановленому законом. Громадяни України, які реалізували своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства в розмірі менше 2,0 гектара, мають право на збільшення земельної ділянки в межах норм, установлених статтею 121 Земельного кодексу України для ведення особистого селянського господарства.

Згідно з ч.4 ст.122 Земельного кодексу України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Загалом, статтею 118 Земельного кодексу України регламентується порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Так, ч.6 згаданої статті передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 Земельного кодексу України. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 Земельного кодексу України, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Оскільки в даному випадку позивач був зацікавлений в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки поза межами населеного пункту для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, то, відповідно до ч.4 ст.122 Земельного кодексу України, клопотання для вирішення питання щодо надання ділянки у власність подається центральному орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальним органам.

Згідно з п.4.32 Положення про Головне управління Держземагентства в області, затвердженого Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України №258 від 10.05.2012 року, Головне управління Держземагентства в області передає відповідно до закону земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або в користування для всіх потреб в межах області.

Таким чином, повноважним органом державної влади на розпорядження земельною ділянкою, яку бажав отримати у власність позивач є ГУ Держземагентства у Львівській області, до якого позивач і звернувся із клопотанням від 25.02.2015 року. Відтак, на ГУ Держземагентства у Львівській області в цьому контексті поширюються вимоги чинного законодавства України щодо порядку дій при вирішенні питання про надання громадянам земельних ділянок у власність, оскільки такий територіальний орган державної влади є належною особою для його вирішення.

У відповідності до абз.1 ч.7 ст.118 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 Земельного кодексу України, у місячний строк розглядає клопотання громадян, зацікавлених в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної приватизації, та дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, виходячи зі змісту ч.7 ст.118 Земельного кодексу України, початковим етапом надання земельної ділянки у власність громадянам у межах норм безоплатної приватизації є розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, дозвіл на розроблення якого приймається відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування (у даному випадку - ГУ Держземагентства у Львівській області). При цьому, в абз.1 ч.7 ст.118 Земельного кодексу України встановлено конкретний і вичерпний перелік підстав для відмови в задоволенні відповідного клопотання громадянина та, відповідно, для ненадання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

У той же час, на переконання суду, рішення ГУ Держземагентства у Львівській області про відмову в наданні ОСОБА_2 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яке викладене в листі №31-13-0.5-6298/2-15 від 27.03.2015 року, не відповідає згаданим вище приписам ст.118 Земельного кодексу України.

Так, відмовляючи позивачу в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, відповідач у листі №31-13-0.5-6298/2-15 від 27.03.2015 року посилається лише на норму ст.118 Земельного кодексу України, яка сама по собі не містить заборон чи обмежень у наданні ОСОБА_2 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а лише регламентує порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Натомість єдиною підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у розмірі 2,00 га для ведення особистого селянського господарства стало посилання лише на проект роздержавлення та приватизації земель селянських спілок.

Таким чином, зазначене посилання відповідача на цю норму чинного законодавства не можна вважати належним мотивуванням відмови з підстав невідповідності місця розташування об'єкта вимогам законів, позаяк, із наведеної ГУ Держземагентства у Львівській області норми закону не вбачається така невідповідність запитуваної позивачем ділянки.

Більш того, як вбачається із роздруківки відповідача, 12.06.2014 року та 31.12.2013 року відповідачем було видано накази про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою іншим громадянам (а саме - ОСОБА_4 і ОСОБА_5), якими надано останнім дозволи на виготовлення проектів землеустрою на суміжних земельних ділянках цього ж масиву.

Принагідно суд зазначає, що відмовляючи позивачеві у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у розмірі 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, відповідач не з'ясував кількості вільних земель запасу (резерву) на території Двірцівської сільської ради Сокальського району Львівської області та безпідставно не взяв до уваги висновку Двірцівської сільської ради Сокальського району Львівської області №44/02-21 від 24.02.2015 року щодо відсутності заперечень проти надання ОСОБА_2 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Двірцівської сільської ради.

Водночас, суд, приймаючи до уваги доводи позивача/його представника та критично оцінюючи письмові обґрунтування ГУ Держземагентства у Львівській області, вважає безпідставним посилання відповідача як на підставу його відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою - на проект роздержавлення і приватизації території Двірцівської сільської ради щодо того, що саме ця земельна ділянка, передбачена для ведення фермерського господарства, оскільки відповідач, помилково ототожнюючи поняття «нормативно-правовий документ» та «проект роздержавлення і приватизації», відносить останнє до нормативно-правового акту (який визначений ч.6 ст.118 Земельного кодексу України), що встановлює невідповідність місця розташування об'єкта, а також наголошує на тому, що законодавець не розмежовує землі для ведення особистого селянського господарства та землі для ведення фермерського господарств, а навпаки, на законодавчому рівні закріплено (ст.19 Земельного кодексу України), що ці землі відносяться до єдиної категорії - земель сільськогосподарського призначення.

Вирішуючи дану справу, суд також вважає за необхідне взяти до уваги норми Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також практику Європейського суду з прав людини, як частину національного законодавства України.

Так, згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. При цьому, як відзначив Європейський суд з прав людини у п.21 рішення у справі «Федоренко проти України», відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. А виходячи зі змісту п.п.32-35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Стретч проти Сполученого Королівства», потрібно ствердити, що майном у значенні ст.1 Першого протоколу до Конвенції необхідно вважати й законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право. Відповідно, очікування ОСОБА_2 отримати майно, а саме, приватизувати земельну ділянку в межах норм безоплатної приватизації, зважаючи на те, що він своє право на таку приватизацію не використав, право на що гарантоване чинним законодавством України, слід визнати законним й обґрунтованим. А отже, до такого законного та обґрунтованого очікування й розрахунку набути майно застосовуються норми Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, зокрема, приписи щодо можливості позбавлення особи такого права виключно на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, чого в даному випадку, як уже суд дійшов висновку вище, органом публічної влади здійснено не було.

Таким чином, ураховуючи все наведене вище, суд приходить до обґрунтованого висновку, що відповідач, вирішуючи питання про надання позивачеві дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, діяв у порушення приписів чинного законодавства України, необґрунтовано відмовив йому в наданні такого дозволу та прийняв рішення, яке є протиправним і підлягає скасуванню. Тож, відповідна позовна вимога про визнання протиправним і скасування рішення ГУ Держземагентства у Львівській області підлягає до задоволення.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання ГУ Держземагентства у Львівській області надати йому дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, то суд відзначає наступне.

Вирішення питань щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою належить до виключної компетенції відповідача та не належить до компетенції адміністративного суду, а відтак суд не повноважний перебирати на себе функції іншого суб'єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб'єкта та зобов'язувати його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не може втручатися у дискрецію суб'єкта владних повноважень в межах такої перевірки.

У відповідності з Рекомендаціями №R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 21.05.2013 року №21-87а13, а згідно із статтею 244-2 КАС України, суд зобов'язаний привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Враховуючи вищезазначене, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині зобов'язання надати дозвіл на розробку проекту землеустрою.

Відповідно до частини 2 статті 11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб'єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права, без його практичного застосування.

Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Враховуючи вищеописане, суд прийшов до висновку, що належним захистом порушеного права позивача є зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 25.02.2015 року, оскільки саме по собі судове рішення про визнання відмови у наданні дозволу протиправною не відновлює порушеного права позивача на прийняття останнім вмотивованого рішення щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. При цьому, у відповідності до позиції Європейського суду з прав людини, висловленої в п.53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом». У той же час, наведені ГУ Держземагентства у Львівській області аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що могли би підтверджувати відповідність рішення суб'єкта владних повноважень про відмову в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки конкретному та вичерпному переліку підстав, з яких громадянину, зацікавленому в одержанні земельної ділянки у власність, може бути відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а також могли би вказувати на достатню правову мотивацію такого рішення суб'єкта владних повноважень, як це визначає закон.

Таким чином, аналізуючи чинне законодавство та обставини справи, суд у підсумку приходить до висновку, що суб'єкт владних повноважень - ГУ Держземагентства у Львівській області - прийнявши оскаржуване рішення про відмову ОСОБА_2 в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства не дотримався принципу верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, вимог чинного законодавства України, міжнародних договорів та передбачених ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України принципів.

Відтак, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення та із виходом за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.3 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст.ст.2, 7-14, 18, 19, 69-72, 86, 87, 94, 128, 143, 158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Держземагентства у Львівській області, викладене в листі №31-13-0.5-6298/2-15 від 27.03.2015 року, про відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га, на території Двірцівської сільської ради Сокальського району Львівської області.

Зобов'язати Головне управління Держземагентства у Львівській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_2 від 25.02.2015 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га на території Двірцівської сільської ради Сокальського району Львівської області.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 частину витрат по сплаті судового збору у розмірі 36 (тридцять шість) грн. 54 коп.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі у відповідності до ч.3 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Сасевич О.М.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 22 червня 2015 року.