Справа № 826/20463/14
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2015-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

18 червня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого суддіГубської О.А.
суддів Парінова А.Б., Беспалова О.О.
при секретарі судового засіданняНечай Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 7 травня 2015 року у справі за адміністративним позовом суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_5 до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі ГУ ДФС у місті Києві, в якому просив суд: визнати протиправними дії Відповідача по проведенню документальної планової виїзної перевірки СПД-ФО ОСОБА_5, за результатами якої складений акт №6021/26-58-17-01-17-НОМЕР_1 від 26.11.2014; скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача від 09.12.2014 № та №; скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві №Ф-42У від 09.12.2014 та рішення ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві № від 09.12.2014; покласти судові витрати на відповідача.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 7 травня 2015 року позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення відповідача від 09.12.2014 №, №; визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) Державної податкової інспекції у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві №Ф-42У від 09.12.2014; визнано протиправним та скасовано рішення відповідача від 09.12.2014 №. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

Позивачем подано письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких він просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду - без змін.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін у відкритому судовому засіданні без здійснення фіксування технічними засобами у відповідності до ч. 1 ст. 41 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, постанова суду - без змін з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, СПД-ФО ОСОБА_5 (ІПН НОМЕР_1) зареєстрований 18.04.2003 Солом'янською районною у м. Києві державною адміністрацією, з 24.04.2003 взятий на податковий облік та станом на дату проведення перевірки перебував на обліку в ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві. Основним видом діяльності позивача відповідно до даних із витягу з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії АБ №756897 є механічне оброблення металевих виробів.

Відповідачем у період з 06.11.2014 по 19.11.2014 проведено документальна планова виїзна перевірка діяльності суб'єкта господарської діяльності СПД-ФО ОСОБА_5 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 р. по 31.12.2013 р., за результатами якої складений Акт перевірки №6021.

Згідно з висновками даного акта відповідачем встановлено порушення позивачем:

п.2.4 Положення №88, ч.1 ст.9 Закону №996 та ст.138, пп.139.1.9 п.139.1 ст.139, п.176.1 ст.176 ПК України, в результаті чого завищено валові витрати за 2012-2013 рр., що призвело до недонарахування до бюджету податку з доходів фізичних осіб, у зв'язку із чим донараховано податку на доходи фізичних осіб у розмірі 69 675,70 грн.

п.198.6 ст.198 та ст.201 ПК України, що призвело до завищення податкового кредиту на загальну суму податку на додану вартість (надалі - ПДВ) у розмірі 105 080,00 грн.;

п.1 ч.2 ст.6, ч.8 ст.9 Закону №2464, що призвело до недонарахування та недоплати до бюджету єдиного соціального внеску на загальну суму 88 780,20 грн., в т.ч.: за 2012 р. - на суму 16 656,00 грн. та за 2013 р. - на суму 72 124,20 грн.

09.12.2014 на підставі висновків названого акта податкової перевірки №6021 відповідачем прийняті рішення:

податкове повідомлення-рішення №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем: ПДВ на загальну суму 157 620,00 грн. (з яких 105 080,00 грн. - за основним платежем та 52 540,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями);

податкове повідомлення-рішення №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем: податок з доходів фізичних осіб - СПД на загальну суму 104 513,72 грн. (з яких 69 675,81 грн. - за основним платежем та 34 837,91 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями);

рішення № про застосування штрафних санкцій у розмірі 5 271,81 грн. за донарахування територіальним органом доходів і зборів своєчасно не нарахованого єдиного внеску на загальну суму 88 780,20 грн.;

вимога №Ф-42У про сплату боргу (недоїмки), якою вимагається від Позивача сплатити суму недоїмки зі сплати єдиного внеску у розмірі 88 780,20 грн.

Позивач з такими діями щодо проведення податкової перевірки, а також прийнятими за наслідками її проведення рішеннями суб'єкта владних повноважень, не погодився, звернувшись до суду із даним позовом.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про наявність правових підстав для часткового задоволення вимог позивача, виходячи з такого.

Приписами п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України (далі по тексту - ПК України) встановлено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з п. 198.2 ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з приписами п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Пунктом 201.8 статті 201 Податкового кодексу України встановлено, що право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Поряд із цим, відповідно до пункту 164.1 статті 164 Податкового кодексу України базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Базою оподаткування для доходів, отриманих від провадження господарської або незалежної професійної діяльності, є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається відповідно до п.177.2 ст.177 та п.178.3 ст.178 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 177.2 статті 177 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Відповідно до пункту 177.1 статті 177 Податкового кодексу України доходи фізичних осіб-підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

В силу положень пункту 167.1 статті 167 Податкового кодексу України ставка податку становить 15 відсотків бази оподаткування щодо доходів, одержаних (крім випадків, визначених у п.167.2-п.167.4 цієї статті), у тому числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які виплачуються (надаються) платнику у зв'язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами; виграшу у державну та недержавну грошову лотерею, виграшу гравця (учасника), отриманого від організатора азартної гри.

Відповідно до пункту 177.4 статті 177 Податкового України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

За визначенням підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України, в чинній на час прийняття спірних рішень редакції, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із:

витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України визначено, що витрати операційної діяльності включають, зокрема, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням п.138.2, п.138.11 цієї статті, п.140.2-п.140.5 ст.140, ст.ст.142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

За змістом пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до пункту 138.8 статті 138 Податкового кодексу України собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Згідно з підпунктом 14.1.228 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг для цілей розділу III цього Кодексу - витрати, що прямо пов'язані з виробництвом та/або придбанням реалізованих протягом звітного податкового періоду товарів, виконаних робіт, наданих послуг, які визначаються відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку, що застосовуються в частині, яка не суперечить положенням цього розділу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

З наведених законодавчих положень випливає, що умовами реалізації права платника на податковий кредит, а також на зменшення оподатковуваного доходу на суму понесених витрат є фактичне придбання товарів (робіт, послуг) та наявність первинних документів (зокрема, податкових накладних), оформлених у відповідності з вимогами чинного законодавства.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку передбачені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 8 липня 2010 року № 2464-VI (далі по тексту Закон №2464).

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону №2464 платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Згідно із пунктом 1 частини 2 статті 6 цього Закону платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Крім того, пунктом 2 частини 1 статті 7 Закону №2464 передбачено, що єдиний внесок нараховується, зокрема, для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та п.5 ч.1 ст.4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Відповідно до частини 3 статті 7 Закону нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом.

Максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - максимальна сума доходу застрахованої особи, що дорівнює сімнадцяти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, на яку нараховується єдиний внесок. Мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця; (пункти 4 та 5 частини 1 статті 1 Закону).

Згідно із частиною 11 статті 8 Закону №2464 єдиний внесок для платників, зазначених у п.4 та п.5 ч.1 ст.4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної п.2 та п.3 ч.1 ст.7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

З огляду на наявні в матеріалах справи звіти СПД-ФО ОСОБА_5 про суми нарахованого єдиного внеску судом першої інстанції встановлено, що за 2012 рік задекларована Позивачем загальна сума чистого доходу становить 52 354,61 грн. (в т.ч. за жовтень - 14 357,81 грн., за листопад - 28 784,98 грн., за грудень - 9 211,82 грн.); загальна сума доходу, на яку нараховується єдиний внесок (з урахуванням максимальна величина бази нарахування єдиного внеску), складає 42 575,63 грн. (в т.ч. за жовтень - 14 357,81 грн., за листопад - 19 006,00 грн., за грудень - 9 211,82 грн.); загальна сума нарахованого єдиного внеску (у розмірі 34,7%) - 14 773,74 грн.

Також з матеріалів вбачається, що за 2013 рік задекларована Позивачем загальна сума чистого доходу становить 27 344,29 грн. (в т.ч. за січень, лютий - 3 514,07 грн. та за березень-листопад - 1 147,00 грн., за грудень - 9 993,15 грн.); загальна сума доходу, на яку нараховується єдиний внесок (з урахуванням мінімальної величина бази нарахування єдиного внеску), складає 27 344,29 грн. (в т.ч. за січень, лютий - 3 514,07 грн. та за березень-листопад - 1 147,00 грн., за грудень - 9 993,15 грн.); загальна сума нарахованого єдиного внеску (у розмірі 34,7%) - 9 488,47 грн.

Проте, як вбачається з акту перевірки №6021, за результатами проведеної перевірки податковий орган прийшов до висновку про недонарахування та недоплатою СПД-ФО ОСОБА_5 до бюджету єдиного внеску на загальну суму 88 780,20 грн.

Згідно з актом перевірки, за період з 01.01.2012 по 31.12.2013 СПД-ФО ОСОБА_5 задекларовано податкового кредиту по ПДВ на загальну суму 669 688,00 грн., проте перевіркою повноти його визначення податковим органом встановлено завищення задекларованих позивачем даних на 105 080,00 грн., що призвело до заниження суми ПДВ на 105 080,00 грн. Також податковим органом встановлено що СПД-ФО ОСОБА_5 включено до складу валових витрат понесені від контрагентів-постачальників витрати на загальну суму 428 480,40 грн., а саме: від ТОВ "Катрейд" - на загальну суму 48 000,00 грн. за 2012 р.; від ТОВ "Бізнес Консалт Плюс" - на загальну суму 27 900,00 грн. за 2013 р.; від ТОВ "Айті-Трейд" - на загальну суму 308 160,40 грн. за 2013 р.; від ТОВ "Трейд Мастер-ЛТД" - на загальну суму 44 420,00 грн. за 2013 р.

Водночас, за результатами здійснення відповідачем перевірки правильності ведення СПД-ФО ОСОБА_5 розрахунку податку на доходи фізичних осіб за 2012-2013 рр., що підлягає сплаті до бюджету встановлено його заниження на загальну суму 69 675,81 грн., у зв'язку із тим, що позивачем занижено задекларований показник чистого оподатковуваного доходу на 428 480,00 грн., що спричинило завищення останнім валових витрат на загальну суму 428 480,40 грн., понесених від контрагентів-постачальників ТОВ "Катрейд", ТОВ "Бізнес Консалт Плюс", ТОВ "Айті-Трейд" та ТОВ "Трейд Мастер-ЛТД".

Згідно з актом, враховуючи заниження позивачем задекларованого показника чистого оподатковуваного доходу на 428 480,00 грн., спричинене завищенням останнім валових витрат на загальну суму 428 480,40 грн., податковий орган прийшов до висновку про недонарахування та недоплатою СПД-ФО ОСОБА_5 до бюджету єдиного внеску на загальну суму 88 780,20 грн.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач у період з 01.01.2012 по 31.12.2013, перебуваючи на загальній системі оподаткування, здійснював підприємницьку діяльність, пов'язану з механічним обробленням металевих виробів та з виробництвом інших готових металевих виробів на підставі укладених із контрагентами аналогічних за змістом договорів поставки на придбання металевих виробів, металоконструкцій, механічних вузлів та деталей (товар), згідно із якими замовник (СПД-ФО ОСОБА_5) доручає, а постачальники (контрагенти за відповідними договорами) приймають на себе зобов'язання на виготовлення та поставку замовнику вказаного товару за погодженими сторонами специфікаціями.

Крім того, сторони погодили, що ціни на продукцію погоджуються відповідними специфікаціями (2.1), розрахунки здійснюються у безготівковій формі (3.1), умова оплати - по факту поставки товару (3.2.1), термін поставки обумовлюється при узгодженні специфікації (4.1).

Суд першої інстанції вірно встановив, що позивачем зокрема було укладено такі договори з:

ТОВ "Катрейд" - Договір №216 від 19.10.2012 р. разом із Специфікаціями №1 та №2: на поставку товару, загальна вартість якого становить 85 161,60 грн. (в т.ч. ПДВ - 14 193,60 грн.);

ТОВ "Бізнес Консалт Плюс" - Договір №219 від 08.01.2013 р. разом із Специфікаціями №1-№3: на поставку товару, загальна вартість якого становить 93 420,00 грн. (в т.ч. ПДВ - 15 570,00 грн.);

ТОВ "Айті-Трейд" - Договір №225 від 18.02.2013 р. разом із Специфікаціями №1-№11: на поставку товару, загальна вартість якого становить 398 592,48 грн. (в т.ч. ПДВ - 66 432,08 грн.);

ТОВ "Трейд Мастер-ЛТД" - Договір №234 від 01.10.2013 р. разом із Специфікацією №1: на поставку товару, загальна вартість якого становить 53 304,00 грн. (в т.ч. ПДВ - 8 884,00 грн.).

На підтвердження обставин реального руху активів в процесі здійснення господарських операцій на виконання умов названих договорів, позивачем надано копії документів, зокрема, первинного бухгалтерського обліку: рахунків-фактур, видаткових та податкових накладних до кожного із вказаних Договорів. Розрахунки СПД-ФО ОСОБА_5 зі постачальниками здійснені у безготівковій формі, що підтверджується банківськими виписками.

Також, між СПД-ФО ОСОБА_5 (Боржник), ТОВ "Катрейд" (Цедент) та ТОВ "Бізнес Альянс Трейд" (Цесіонарій) укладено договір про відступлення права вимоги (цесії) від 29.10.2012, в межах якого Цесіонарій стає Кридитором Боржника за Договором поставки №216 від 19.10.2012 р. між Цедентом та Боржником, сума заборгованості складає 27 561,60 грн. та засвідчується видатковою накладною №181 від 29.10.2012.

Згідно з поясненнями позивача механічна обробка металу здійснюється СПД-ФО ОСОБА_5 на власному металообробному обладнанні (токарні, фрезерні, шліфувальні та інші верстати) шляхом металообробки покупної сировини (металопрокату) та виготовлення з нього механічних деталей, вузлів та конструкцій.

При цьому, судом встановлено, що позивач орендує виробничі та складські приміщення (що підтверджується договором оренди від 01.01.2012), має власний транспорт для перевезення сировини або готової продукції та має водія-експедитора в штаті (що підтверджується договором купівлі-продажу, рахунком-фактурою, податковою накладною, замовленням-нарядом, випискою з банку), має парк металообробного обладнання та найманих працівників, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази.

Крім того, надано копії аркушів книг обліку доходів і витрат, податкові декларації з ПДВ з додатком Д5 за жовтень та листопад 2012 року, січень-червень та жовтень 2013, а також відповідні банківські виписки.

Апеляційний суд враховує, що зазначені вище документи надавалися позивачем до перевірки, що вбачається в тому числі зі змісту акта перевірки (том 1 а.с. 17).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що сама по собі наявність належним чином оформлених первинних документів не може бути єдиною і достатньою підставою для підтвердження правомірності формування валових витрат підприємства чи правомірність включення сум сплаченого податку на додану вартість у складі ціни за придбаний товар (роботи, послуги) до складу податкового кредиту, якщо податковий орган доведе, що відомості в таких документах не відповідають дійсності, наприклад, у випадку, коли не проводилися самі операції.

Колегія суддів вважає, що первинні документи, копії яких містяться в матеріалах справи не мають дефектів форми, змісту або походження чи інших недоліків, повністю відповідають вимогам до первинних документів, які встановлено наведеними вище положеннями Закону.

При цьому, перевіркою не встановлено і в акті не зазначено про відсутність документів первинного бухгалтерського і податкового обліку, необхідних для підтвердження нарахування ПДВ по операціям із ТОВ "Катрейд", ТОВ "Бізнес Консалт Плюс", ТОВ "Айті-Трейд", ТОВ "Трейд Мастер-ЛТД" за період стосовно якого здійснювалася перевірка позивача, обов'язок ведення і зберігання яких покладено на позивача. Також, перевіркою не встановлено порушень в оформленні наданих фінансово-господарських документів вимогам чинного законодавства.

Поряд з цим, судом встановлено, що на момент складання податкових накладних, контрагенти Позивача - ТОВ "Катрейд", ТОВ "Бізнес Консалт Плюс", ТОВ "Айті-Трейд" та ТОВ "Трейд Мастер-ЛТД" були зареєстровані як платники ПДВ у встановленому законодавством порядку, що також не спростовується Відповідачем.

Крім того, відповідачем не заперечується, що зміст господарських зобов'язань що виникають з наведеного вище договору не суперечить вимогам національного законодавства, а складені на його виконання фінансово-господарські документи містять необхідні дані, що підтверджують об'єкт і базу оподаткування ПДВ та відповідають вимогам ст. 9 Закону України від 16.07.1999 №996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". В свою чергу податкові накладні відповідають вимогам п. 201.1 ст. 201 ПК.

Належність, допустимість і достатність наданих позивачем доказів, відповідач жодним чином не спростував, у зв'язку з чим відсутні достатні підстави для відхилення наданих позивачем доказів.

Колегією суддів враховується, що необґрунтованість податкової вигоди можуть також свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема, про наявність таких обставин: неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності; відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності у зв'язку з відсутністю управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов'язані з виникненням податкової вигоди, якщо для такого виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій;здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку; відсутність первинних документів обліку.

Доказів на підтвердження того, що контрагент позивача не мав адміністративно-господарських можливостей на виконання господарських зобов'язань по спірним операціям, та доказів відсутності фактичних дій, спрямованих на виконання взятих зобов'язань, відповідачем до суду не надано.

В даному випадку податковий орган, в основу обґрунтування власних доводів посилався на власну базу даних, у якій містяться відомості про ати податкових перевірок ТОВ "Катрейд", ТОВ "Бізнес Консалт Плюс", ТОВ "Айті-Трейд", ТОВ "Трейд Мастер-ЛТД", згідно з якими зазначені підприємства здійснювали діяльність, пов'язану з наданням податкової вигоди третім особам, вчинені ними правочини є нікчемними, порушують публічний порядок, суперечать інтересам держави та суспільства, вчинені удавано, з метою ухилення від сплати податків третіх осіб.

Зокрема відповідач зазначає про акт ДПІ у Солом'янському районі ГУ Міндоходів у м. Києві №1095/22.8-17/38185978 від 30.05.2013 р. "Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ "Катрейд", №308/26-58-22-05-11/38213989 від 18.03.2014 р. та №279/26-58-22-05-11/38213989 від 14.03.2014 р. "Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ "Айті-Трейд"; акт ДПІ у Будьоннівському районі м. Донецька ГУ Міндоходів у Донецькій області №112/05-61-22-01/38262250 від 15.04.2014 р. "Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ "Бізнес Консалт Плюс"; акт ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві №1772/26-55-22-08/38810601 від 25.06.2014 р. "Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ "Трейд Мастер-ЛТД"), якими встановлено відсутність об'єктів оподаткування по операціях з придбання контрагентами товарів (послуг) у підприємств-постачальників, відсутність фактичного місцезнаходження контрагентів, а також виявлено відсутність виробничих потужностей, складських приміщень, автомобільного чи іншого транспорту, а також устаткування, що необхідне для здійснення фінансово-господарської діяльності.

У зв'язку із цим відповідач дійшов висновку, що фінансово-господарські взаємовідносини між СПД-ФО ОСОБА_5 та вказаними контрагентами мають ознаки відсутності реальності їх здійснення, та такими, що вчинено без наміру створення правових наслідків.

З цього приводу судова колегія зазначає, що нереальність господарських операцій з придбання платником податку товару, укладення покупцем товару договору з метою безпідставного формування податкового кредиту з податку на додану вартість та валових витрат з понесених витрат за придбання товару має підтверджуватися належними та допустимими доказами і не може ґрунтуватися на припущеннях.

Неможливість підтвердити відображення контрагентами сум податку на додану вартість у складі податкових зобов'язань згідно даних актів перевірок інших суб'єктів господарювання, порушення кримінальної справи щодо посадової особи контрагента не є підставою для позбавлення позивача права на формування податкового кредиту з податку на додану вартість, оскільки невиконання свого зобов'язання однією із сторін господарських відносин не може вважатись підтвердженням наявності мети ухилення від сплати податків та отримання податкової вигоди іншою стороною у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Такий висновок відповідає позиції Верховного Суду України, викладеній у його постановах від 22.10.2010 у справі № 21-3а10, від 01.06.2010 у справі № 21-573во10, від 31.01.2011 у справі 21-47а10.

Судова колегія звертає увагу на те, що відповідно до статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, тому позивач не може нести відповідальності за можливі протиправні дії інших юридичних осіб.

Доводи податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування валових витрат та податкового кредиту.

Відповідачем під час розгляду адміністративної справи не наведено об'єктивних доводів щодо наявності в діях позивача ознак неправомірності чи недотримання принципу належної обачності при виборі контрагентів, як і не доведено правомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, хоча в силу вимог частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України саме на суб'єкта владних повноважень покладено обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, судова колегія виходить з того, що посилання ДПІ на імовірні, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, порушення контрагентом позивача вимог податкового законодавства не є достатньо вагомим доказом, який би беззаперечно спростовував реальність господарських операцій між позивачем та його контрагентами у період, який підлягав перевірці.

Водночас, позивачем обґрунтовано наявність господарської мети та економічної доцільності при укладанні зазначених вище Договорів поставки із ТОВ "Катрейд", ТОВ "Бізнес Консалт Плюс", ТОВ "Айті-Трейд" та ТОВ "Трейд Мастер-ЛТД", підтверджено рух активів у процесі здійснення спірних господарський операцій, що дало суду можливість встановити зв'язок між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, реалізацією товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю СПД-ФО ОСОБА_5

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення № та № від 09.12.2014 прийняті відповідачем протиправно, за відсутності для цього правових підстав.

Крім того, оскільки висновки відповідача щодо недонарахування та недоплатою СПД-ФО ОСОБА_5 до бюджету єдиного внеску на загальну суму 88 780,20 грн. ґрунтуються на заниженні позивачем задекларованого показника чистого оподатковуваного доходу на 428 480,00 грн., що спричинене завищенням останнім валових витрат на загальну суму 428 480,40 грн. у зв'язку із віднесенням понесених витрат від ТОВ "Катрейд", ТОВ "Бізнес Консалт Плюс", ТОВ "Айті-Трейд" та ТОВ "Трейд Мастер-ЛТД", як наслідок, згідно із встановленими вище обставинами суд першої інстанції вірно зазначив про безпідставність таких висновків контролюючого органу та неправомірність у зв'язку із цим оскаржуваних рішення № та вимоги №Ф-42У від 09.12.2014.

Отже, оскільки відповідачем, як суб'єктом владних повноважень не доведено правомірності прийнятих ним рішень, в свою чергу позивачем підтверджено правомірність визначення сум податку на доходи фізичних осіб та ПДВ, а також здійснення нарахування та сплати до бюджету єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування із додержанням норм законодавства, позаяк підтверджується бухгалтерськими та первинними документами, а тому відсутні підстави для нарахування податковим органом сум грошових зобов'язань та штрафних санкцій. У зв'язку з цим судова колегія погоджується з висновком Окружного адміністративного суду міста Києва, про наявність правових підстав для задоволення позову у частині визнання протиправними та скасування спірних податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату недоїмки та рішення про застосування штрафних санкцій.

Поряд з цим, колегія суддів погоджується також і з висновком про відмову у задоволенні вимог позивача у частині визнання протиправними дій відповідача по проведенню документальної планової виїзної перевірки СПД-ФО ОСОБА_5, за результатами якої складений Акт перевірки №6021.

З матеріалів справи вбачається, що податковим органом в даному випадку проведено планову виїзну перевірку позивача.

Судова колегія Київського апеляційного адміністративного суду враховує, що пунктом 81.1 статті 81 Податкового кодексу України платникові надано право не допускати контролюючий орган до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки, у разі непред'явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред'явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням встановлених названим пунктом вимог.

Відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) від допуску до перевірки на інших підставах, ніж визначені в абзаці п'ятому цього пункту, не дозволяється.

Як визначив Верховний Суд України, платник податків, який вважає порушеним порядок та підстави призначення податкової перевірки щодо нього, має захищати свої права шляхом не допуску посадових осіб контролюючого органу до такої перевірки. Якщо ж допуск до проведення перевірки відбувся, в подальшому предметом розгляду в суді має бути лише суть виявлених порушень податкового та іншого законодавства, дотримання якого контролюється контролюючими органами.

Тобто, згідно з правовою позицією Верховного Суду України, допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні та/або проведенні податкової перевірки.

Отже, в даному випадку, дії відповідача щодо здійснення ним податкового контролю, що дістало вияв у проведенні ним виїзної перевірки позивача, не можуть бути визнані протиправними.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.

Оцінивши докази, які є у справі, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, оскаржувана постанова, якою вимоги позивача задоволено частково, прийнята судом відповідно до норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в справі, підтвердженими доказами, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то колегія суддів апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 7 травня 2015 року у справі за адміністративним позовом суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_5 до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування рішень - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 7 травня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя

Судді

Повний текст ухвали виготовлено 22 червня 2015 року

Головуючий суддя Губська О.А.

Судді: Беспалов О.О.

Парінов А.Б.