Справа № 826/3425/15
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2015-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 червня 2015 року 11:38 № 826/3425/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Іщука І.О., суддів: Погрібніченка І.М., Шулежка В.П., при секретарі судового засідання Мині І.І., розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Міністерства внутрішніх справ України
провизнання протиправним та скасування наказу від 06.02.2015 р. № 193 о/с про звільнення з роботи, поновлення на роботі,

за участю представників сторін:

позивач: ОСОБА_1;

від відповідача: Калініченко Л.В.

На підставі частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 16 червня 2015 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Виготовлення постанови у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог частини другої статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України. Під час проголошення вступної та резолютивної частин постанови сторонам роз'яснено зміст судового рішення, порядок і строк його оскарження, а також порядок отримання повного тексту постанови, визначеного статтею 167 Кодексу адміністративного судочинства України.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, в якому просить:

1. Визнати протиправним та скасувати Наказ Міністра внутрішніх справ України від 06 лютого 2015 року № 193 о/с про звільнення з роботи в частині звільнення з посади заступника начальника - начальника організаційно-аналітичного відділу Управління боротьби з кіберзлочинністю МВС України.

2. Зобов'язати Міністерство внутрішніх справ України негайно поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника - начальника організаційно - аналітичного відділу Управління боротьби з кіберзлочинністю МВС України або на рівнозначній відповідно до кваліфікації.

3. Зобов'язати Міністерство внутрішніх справ України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за час перебування у відпустці та за час вимушеного прогулу, а також грошову допомогу при виході у відпустку за 2014 рік.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Міністерством внутрішніх справ України винесено протиправний наказ від 06.02.2015 р., яким позивача звільнено з посади заступника начальника - начальника організаційно-аналітичного відділу Управління боротьби з кіберзлочинністю МВС України.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх в повному обсязі. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається, що йому не було доведено доцільність та обґрунтування скорочення його посади, не було запропоновано посад для подальшого проходження служби, не нараховано грошове утримання, починаючи з грудня 2014 року, не надано відповідь на рапорт від 06.02.2015 р., не взято до уваги кваліфікацію працівника, його переважне право на залишення на роботі, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність відповідної кваліфікації, утримання двох неповнолітніх дітей - один з яких інвалід.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив та просив суд відмовити в їх задоволенні з огляду на те, що оскаржуваний наказ виданий з дотриманням вимог чинного законодавства. Наказ про зарахування позивача до розпорядження органу не видавався, тому особовий склад реорганізованого підрозділу підлягав призначенню на новостворені посади у найкоротший термін. Обставини справи свідчать про те, що позивач після скорочення посади, яку він обіймав, не мав наміру продовжувати службу в органах внутрішніх справ. За результатами розгляду документів та, враховуючи той факт, що на час написання рапорту від 05.02.2015 р., вже був підібраний кандидат на посаду старшого оперуповноваженого в ОВС відділу боротьби зі злочинами у сфері оперуповноваженого в ОВС відділу боротьби зі злочинами у сфері електронної та господарської діяльності Управління боротьби з кіберзлочинністю Департаментом кадрового забезпечення і було прийнято рішення про звільнення позивача з органів внутрішніх справ у запас за ст. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення з урахуванням рапорту позивача від 22.01.2015 р. Також представником відповідача зазначено, що виплата грошового забезпечення здійснюється лише за штатними посадами. Оскільки позивача звільнено у зв'язку із скороченням посади, відповідно видатки на виплату грошового забезпечення за скороченою посадою не передбачаються кошторисом.

Таким чином, на думку представника відповідача, проведення виплати грошового забезпечення за цією посадою буде порушенням бюджетного законодавства. З вказаних підстав і не могла бути нарахована грошова допомога на оздоровлення у зв'язку із виходом позивача у відпустку за 2014 рік.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.02.2015 р. № 193 о/с, відповідно до п. 52 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, у зв'язку з перебуванням на лікуванні з 15.12.2014 до 24.12.2014 під час чергової відпустки за 2014 рік, наданої наказом МВС від 24.12.2014 № 2689 о/с з 15 грудня 2014 року до 26 січня 2015 року, продовжено чергову відпустку за 2014 рік з 27 січня до 05 лютого 2015 року та згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з органів внутрішніх справ у Запас Збройних Сил за п. 64 «г» (через скорочення штатів) підполковника міліції ОСОБА_1 заступника начальника Управління боротьби з кіберзлочинністю - начальника організаційно - аналітичного відділу з 06 лютого 2015 року.

Підставою для звільнення став рапорт ОСОБА_1 від 22.01.2015 р., довідка про тимчасову непрацездатність особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, військовослужбовця внутрішніх військ МВС, видана Центральною поліклінікою МВС України 15.12.2014, та подання Управління боротьби з кіберзлочинністю.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 18.11.2014 р. № 1247 затверджено Перелік змін у штатах МВС та створений новий сектор - сектор аналітичного забезпечення.

Позивач, вважаючи оскаржуваний наказ неправомірним та таким, що порушує його права та законні інтереси, звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

За приписами статті 1 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року N 3723-XII (надалі - Закон № 3723-XII) державною службою в Україні є професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Правилами частини першої статті 138 КАС України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач працює в органах внутрішніх справ з серпня 1996 року за напрямком протидії кіберзлочинності понад 10 років. За напрямком своєї діяльності у 2010 році захистив кандидатську дисертацію. Представляв Управління боротьби з кіберзлочинністю на міжнародних форумах, симпозіумах або конференціях у 15 країнах світу. На посаді заступника начальника - начальника організаційно - аналітичного відділу Управління боротьби з кіберзлочинністю МВС України перебував з березня 2013 року. Позивач зазначив, що вільно володіє англійською мовою.

В судовому засіданні позивач зазначив, що 19.11.2014 року його було попереджено про скорочення посади заступника начальника - начальника організаційно-аналітичного відділу Управління боротьби з кіберзлочинністю МВС України, відповідно до наказу МВС України від 18.11.2014 р. № 1247.

ОСОБА_1 20.11.2014 р. звернувся до начальника Управління боротьби з кіберзлочинністю МВС України підполковника міліції Демедюка С.В. із питання подальшого проходження служби. Натомість ОСОБА_1 було повідомлено, що у очолюваному ним підрозділі посади для останнього немає.

У зв'язку із викладеним вище, 24.11.2014 р. позивач звернувся із рапортом на ім'я Міністра внутрішніх справ України про надання йому частини невикористаної чергової відпустки за 2013 рік з 26 листопада 2014 року у кількості 17 діб, що було погоджено Міністром. Отже, як зазначає позивач, у відпустці він перебував з 26.11.2014 р. по 12.12.2014 р.

З 15.12.2014 р. по 26.01.2015 р. позивач перебував у черговій відпустці за 2014 р. відповідно до наказу МВС від 24.12.2014 № 2689 о/с.

У зв'язку із тим, що з 15.12.2014 р. по 24.12.2014 р. позивач перебував на лікарняному, відпустку було продовжено до 05.02.2015 р.

Позивач зазначив, що протягом перебування у відпустці він неодноразово звертався до представника Департаменту кадрового забезпечення Кравченка С.І. із питань його подальшого працевлаштування, на що останнім було повідомлено, що позивач сам повинен знайти собі посаду за період знаходження у відпустці.

В останній день перебування у відпустці 05.02.2015 р., позивач звернувся до представника Департаменту кадрового забезпечення Кравченка С.І. з питання подальшого працевлаштування, а після цього подано рапорт на ім'я начальника Управління боротьби з кіберзлочинністю МВС України щодо його працевлаштування на посаді оперуповноваженого -інспектора відділу боротьби зі злочинами у сфері інформаційної безпеки Управління боротьби з кіберзлочинністю МВС України.

Однак, начальником Управління боротьби з кіберзлочинністю МВС України Демедюком С.В. було повідомлено, що зазначена посада заповнена, та в присутності представників Управління боротьби з кіберзлочинністю МВС України (Дубка Г.В., Заворотнього О.Д., Рибачука М.В.) позивачу запропоновано іншу посаду - посаду старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби зі злочинами у сфері електронної комерції та господарської діяльності Управління боротьби з кіберзлочинністю МВС України.

Позивач в судовому засіданні зазначив, що погодився на пропозицію начальника Управління боротьби з кіберзлочинністю МВС України, про що написав рапорт і передав його Демедюку С.В., який, в свою чергу, повідомив про необхідність погодження поданого рапорту у заступника Міністра - керівника апарату Чеботаря С.І.

За таких обставин, 06.02.20215 р. ОСОБА_1 вийшов на роботу до Управління боротьби із кіберзлочинністю МВС України, де начальник відділу боротьби зі злочинами у сфері електронної комерції та господарської діяльності Управління боротьби із кіберзлочинністю МВС України та господарської діяльності Управління з кіберзлочинністю МВС України Заворотній О.Д. повідомив позивача про те, що зі слів начальника Управління Демедюка С.В., позивач може бути вільним до підписання наказу про його призначення на посаду.

В свою чергу, позивач 06.02.2015 р. звернувся із рапортом про призначення його на будь-яку посаду у межах Київського гарнізону до Міністра внутрішніх справ України Авакова А.Б. (вх. номер рапорту 5802 від 06.02.2015 р.).

Однак, 09.02.2015 р. представником Департаменту кадрового забезпечення МВС України Кравченком С.І. було вручено позивачу наказ про звільнення.

Представник відповідача, обґрунтовуючи правомірність дій відповідача, посилається на те, що в період перебування позивача у відпустці, проходження амбулаторного лікування в Центральній поліклініці МВС України з 15.12.2014 по 24.12.2014, а саме: 20.01.2015 р. позивачу у телефонній розмові було запропоновано подати рапорт щодо призначення його на посаду головного оперуповноваженого - інспектора відділу боротьби зі злочинами у сфері інформаційної безпеки УБК МВС України, що, на його думку, не суперечить пп. 42, 45 Положення, однак позивач не погодився.

Факт пропонування позивачу вказаної посади та його відмови від неї підтверджується рапортом від 06.02.2015 р.

У зв'язку із відмовою позивача про призначення на запропоновану посаду комісією у складі начальника УКБ Демедюка С.В. та його заступників Гринчака О.В. та Дубка Г.В. було складено акт від 20.01.2015 р.

Листом УКБ від 22.01.2015 р. № 37/160 на адресу Департаменту кадрового забезпечення був скерований складений акт та подання про звільнення позивача з органів внутрішніх справ від 21.01.2015 р. у запас за ст. 64 «г» (через скорочення штатів).

Також представник відповідача зазначив, що позивач після його попередження про скорочення посади звільнив займаний службовий кабінет та самовільно вивіз у невідомому напрямку ввірену йому оргтехніку, що свідчить про відсутність у позивача наміру продовжувати службу в органах внутрішніх справ.

Ознайомившись із матеріалами справи у їх сукупному взаємозв'язку, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Порядок проходження служби особовим складом міліції регламентується Законом України «Про міліцію» № 565-ХІІ від 20.12.1990 року (надалі - Закон № 565-ХІІ), Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» від 22 лютого 2006 року № 3460-IV (надалі - Дисциплінарний статут), Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (надалі - Положення № 114).

Статтями 2 та 3 Закону № 565-ХІІ встановлені основні завдання та принципи діяльності міліції. Відповідно до ч. 1 ст. 18 цього Закону порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

У розділі VІІ зазначеного Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України викладено умови звільнення зі служби.

Так, відповідно до п. 64 «г» зазначеного Положення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі. При цьому, обов'язковою умовою звільнення зі служби в органах внутрішніх справ України за зазначеним положенням є відсутність можливості подальшого використання на службі.

В свою чергу, переміщення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу з вищих посад на нижчі провадиться у випадках, визначених пунктом 45 Положення № 114 а саме: а) при скороченні штатів; б) за станом здоров'я згідно з висновком військово-лікарської комісії; в) за особистим проханням; г) за службовою невідповідністю, виходячи з професійних моральних і особистих якостей; д) у порядку дисциплінарного стягнення відповідно до Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ або за клопотанням товариського суду честі середнього і старшого начальницького складу.

У разі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший або при його перепрофілюванні звільнення з публічної служби, зміна її істотних умов можуть мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності чи штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями тощо. Саме по собі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату не може бути підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження. Скорочення штату встановлюється шляхом порівняння штатних розписів цієї юридичної особи до і після її реорганізації.

Частиною 2 п. 45 Положення № 114 визначено, що переміщення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу на нижчі посади при скороченні штатів і за станом здоров'я провадиться прямими начальниками в межах наданих їм прав за умови, якщо немає можливості для призначення на рівнозначну посаду.

При цьому, відповідно до норм Положення № 114 рішення про відсутність або наявність можливості подальшого використання на службі в органах внутрішніх справ приймається після всебічного оцінювання особистості працівника міліції, його моральних, ділових, професійних якостей, стану здоров'я та результатів роботи, з урахуванням некомплекту кадрів у підрозділах та необхідності комплектування окремих служб. Відсутність можливості подальшого використання на службі визначається в кожному конкретному випадку окремо в залежності від ряду об'єктивних факторів. При цьому перш за все з'ясовується наявність бажання (наміру) особи проходити службу в органах внутрішніх справ, але на іншій вакантній посаді або в іншому підрозділі органів внутрішніх справ. При відсутності зазначеного вище волевиявлення у особи (відмова, ігнорування пропозицій, відсутність на службі, тощо) начальник, якому надано право звільняти з органів внутрішніх справ за визначеною номенклатурою посад, приймає рішення про неможливість подальшого використання на службі, про що видається наказ. У разі якщо особа має намір подальшого проходження служби в органах справ та погоджується на запропоновану посаду - нею подається письмовий рапорт про призначення. Вказаний рапорт підлягає розгляду, за наслідками якого видається наказ по особовому складу. При відмові від запропонованих посад або при ігноруванні особою певних пропозицій, керівником приймається рішення про неможливість подальшого використання даного працівника в органах внутрішніх справ.

Разом з тим, як встановлено судом під час судового розгляду справи, відповідачем в порушення вищезазначених вимог Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України не було вчинено будь-яких дій з метою з'ясування можливості використання ОСОБА_1 щодо подальшого проходження служби в органах внутрішніх справ, не взято до уваги кваліфікацію працівника, його досвід роботи, його переважне право на залишення на роботі, а саме: відсутність дисциплінарних стягнень, наявності відповідної кваліфікації, утримання двох неповнолітніх дітей - один з яких є інвалід.

Крім того, відповідачем не взято до уваги, що позивач звертався до Міністра внутрішніх справ України із рапортом про призначення його на будь-яку іншу посаду в Київському гарнізоні.

Також відповідачем не було враховано, що ОСОБА_1 має високу кваліфікацію до тривалий досвід роботи. Так, позивач перебував у закордонних відрядженнях у Великобританії, Індії, Болгарії, Франції, Республіці Сенегал, м. Пісбурзі, Королівстві Нідерланди, США.

Як вбачається з матеріалів справи, скорочення відбулося з метою вдосконалення діяльності Управління боротьби з кіберзлочинністю Міністерства внутрішніх справ. Згідно переліку змін у штатах МВС, затвердженого наказом МВС від 18.11.2014 р. № 1247 було проведено реорганізацію організаційно - аналітичного відділу та створено сектор аналітичного забезпечення. Штатна чисельність до змін становила 4 особи, після змін - 3 особи. Скорочення відбулося внаслідок змін назви посад та скорочення однієї посади.

Зважаючи на викладене вище, суд приходить до висновку, що оскаржуваний наказ Міністра внутрішніх справ України від 06 лютого 2015 року № 193 о/с про звільнення з роботи в частині звільнення з посади заступника начальника - начальника організаційно-аналітичного відділу Управління боротьби з кіберзлочинністю МВС України був виданий відповідачем без з'ясування можливості подальшого використання ОСОБА_1 на службі в органах внутрішніх справ ГУ МВС України, тобто без дотримання процедури звільнення за скороченням штатів, а тому звільнення позивача за скороченням штатів суд визнає незаконним.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Згідно зі ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, оцінюючи у сукупності надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що відповідачем у судовому засіданні не доведено обґрунтованості та правомірності Наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06.02.2015 р. № 193 о/с, яким підполковника міліції ОСОБА_1 заступника начальника Управління боротьби з кіберзлочинністю - начальника організаційно - аналітичного відділу звільнено з органів внутрішніх справ у Запас Збройних Сил за п. 64 «г» (через скорочення штатів) з 06 лютого 2015 року, його відповідності вимогам статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки він винесений не у відповідності та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; необґрунтовано, тобто без урахування фактичних обставин, що мають значення для прийняття рішення; непропорційно, тобто без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для позивача та цілями, на досягнення яких було спрямоване це рішення, а тому зазначений наказ в оскаржуваній частині є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги позивача в цій частині задоволенню.

За нормами п. 24 «Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ»", затвердженого постановою КМ УРСР від 29.07.1991 № 114 у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Зважаючи на викладене вище, у суду наявні підстави зобов'язати Міністерство внутрішніх справ України поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника - начальника організаційно - аналітичного відділу Управління боротьби з кіберзлочинністю МВС України з 07 лютого 2015 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року N 504/96-ВР (надалі - Закон N 504/96-ВР) в кореспонденції зі ст. 74 Кодексу законів про працю України визначено, що право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом.

Отже, чинне законодавство гарантує надання громадянам відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом.

Враховуючи, що судом задоволено позовні вимоги в частині поновлення позивача на посаді, відповідно в силу положень ч. 3 ст. 2 Закону N 504/96-ВР наявні підстави для задоволення позовних вимог в частині зобов'язання Міністерства внутрішніх справ України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за час перебування у відпустці в період з 15.12.2014 р. до 05.02.2015 р.

Щодо позовної вимоги в частині нарахування та виплати грошової допомоги при виході у відпустку за 2014 рік, відповідно до наказу № 2689 о/с від 24.12.2014 р., а також середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 07 лютого 2015 року по час поновлення на посаді, остання підлягає також задоволенню з огляду на те, що наказом № 2689 о/с від 24.12.2014 р. «По особовому складу» позивачу надано чергову відпустку за 2014 рік з 15 грудня 2014 року по 26 січня 2015 року, з виплатою матеріальної допомоги для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення. Натомість доказів такої виплати відповідачем не надано.

Отже, відповідачем не доведено правомірність оскаржуваного наказу, а тому позовні вимоги суд вважає обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Враховуючи наведене, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, керуючись статтями 69-71, 94, 160-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України від 06 лютого 2015 року № 193 о/с про звільнення з роботи в частині звільнення з посади заступника начальника - начальника організаційно-аналітичного відділу Управління боротьби з кіберзлочинністю МВС України.

3. Зобов'язати Міністерство внутрішніх справ України поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника - начальника організаційно - аналітичного відділу Управління боротьби з кіберзлочинністю МВС України з 07 лютого 2015 року.

4. Зобов'язати Міністерство внутрішніх справ України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за час перебування у відпустці в період з 15.12.2014 р. до 05.02.2015 р., грошову допомогу при виході у відпустку за 2014 рік відповідно до наказу № 2689 о/с від 24.12.2014 р., а також середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 07 лютого 2015 року по час поновлення на посаді.

5. Допустити негайне виконання постанови в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника - начальника організаційно - аналітичного відділу Управління боротьби з кіберзлочинністю МВС України та виплати йому заробітної плати за час перебування у вимушеному прогулі в межах суми стягнення за один місяць.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її отримання особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.О. Іщук

Судді: І.М. Погрібніченко

В.П. Шулежко

Повний текст постанови виготовлено 19.06.2015 р.