Справа № 813/5451/14
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2015-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2015 р. Справа № 876/2591/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Носа С. П.,

суддів Яворського І. О., Кухтея Р. В.;

за участю секретаря судового засідання Мартинишина Р. С.;

представника позивачів ОСОБА_1;

представника відповідача Клапчука Р. Я.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання дій неправомірними та скасування рішень, -

ВСТАНОВИВ:

04 серпня 2014 року Львівським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 18 липня 2014 року № 391-14 про відмову у визнанні біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту; визнання дій Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області незаконними в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття Державною міграційною службою України рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобовязання Державної міграційної служби України визнати громадянку Російської Федерації ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2014 року об'єднано в одне провадження позовні вимоги ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії та позовні вимоги ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення від 18 липня 2014 року № 391-14, визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що позивачі є громадянами Російської Федерації та приїхали в Україну через обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань, у зв'язку зі своїми релігійними поглядами та членством в організації «Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі», яка визнана терористичною організацією та є забороненою у Російській Федерації.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2015 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 18 липня 2014 року № 390-14 про відмову у визнанні ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 18 липня 2014 року № 391-14 про відмову у визнанні ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов'язано Державну міграційну службу України визнати громадян Російської Федерації ОСОБА_3 та ОСОБА_4 особами, які потребують додаткового захисту. В задоволенні решти позовних вимог відмовленою.

Зазначену постанову мотивовано тим, що ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_3 є особами, які потребують захисту, оскільки вони змушені прибути в Україну та залишитися в Україні внаслідок загрози свободі ОСОБА_4 в країні походження через побоювання застосування щодо нього тортур та покарання в ситуації систематичного порушення прав людини і не бажають повертатися до країни громадянської належності внаслідок зазначених побоювань.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, відповідачем Державною міграційною службою України, подано апеляційну скаргу до Львівського апеляційного адміністративного суду, в якій висловлено прохання скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що позивачами не доведено, що після повернення до країни громадянської належності вони отримають серйозну шкоду. Тому повідомлені заявниками факти не є підставою для визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Представник позивачів, у судовому засіданні, вимоги апеляційної скарги заперечив та просить відмовити в задоволенні такої.

Представник відповідача, у судовому засіданні, вимоги апеляційної скарги підтримав та просить таку задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачів та представника відповідача, проаналізувавши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Встановлено, що подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які є громадянами Російської Федерації, звернулися до ГУ ДМС України у Львівській області з заявами про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, вказавши причиною звернення переслідування ОСОБА_4 владою РФ через політичні та релігійні переконання.

У висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17 червня 2014 року, який затверджено 17 червня 2014 року, зазначено, що заява ОСОБА_4 не підлягає задоволенню, з наступних підстав: заявник не повідомляє про його переслідування за ознаками раси, національності, громадянства (підданства) або належності до певної соціальної групи; членство заявника в міжнародній ісламській політичній партії «Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі», яка визнана рішенням Верховного Суду РФ від 14 лютого 2003 року терористичною організацією з забороною її діяльності на території РФ; заявник дійсно має побоювання зазнати шкоди у разі повернення до Росії через свою заборонену діяльність, проте ризик вказаної шкоди не пов'язаний із жодною з ознак, перелічених у законодавстві України для надання статусу біженця; заявник пояснює свій переїзд до міста Львова новими обставинами, які виникли у нього в результаті анексії Криму, зокрема, можливим його переслідуванням ФСБ РФ через звернення за захистом в Україні, але жодним чином ці припущення не обґрунтував та не навів фактів недозволеного поводження щодо себе та стосовно членів своєї сім'ї; за час перебування заявника в Україні не встановлено подій для обґрунтованого побоювання щодо умов, передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»; заявником не доведено, що після повернення до країни громадянської належності він отримає серйозну шкоду.

У висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17 червня 2014 року, який затверджено 17 червня 2014 року, зазначено такі підстави, з яких заява ОСОБА_3 не підлягає задоволенню: заявник не повідомляє про його переслідування за ознаками раси, національності, громадянства (підданства) або належності до певної соціальної групи; заявник пояснює свій переїзд до міста Львова новими обставинами, які виникли у нього в результаті анексії Криму, зокрема, можливим його переслідуванням ФСБ РФ через звернення за захистом в Україні, але жодним чином ці припущення не обґрунтував та не навів фактів недозволеного поводження щодо себе та стосовно членів своєї сім'ї; за час перебування заявника в Україні не встановлено подій для обґрунтованого побоювання щодо умов, передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»; заявником не доведено, що після повернення до країни громадянської належності він отримає серйозну шкоду.

18 липня 2014 року ДМС України прийняла рішення № 391-14, яким підтримала висновок ГУ ДМС України у Львівській області про відмову ОСОБА_4 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 вказаного Закону, відсутні.

Про вказане рішення позивача повідомлено повідомленням № 18 від 25 липня 2014 року.

18 липня 2014 року ДМС України прийняла рішення № 390-14, яким підтримала висновок ГУ ДМС України у Львівській області про відмову ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 вказаного Закону, відсутні.

Про вказане рішення позивача повідомлено повідомленням № 19 від 25 липня 2014 року.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом вказаної країни або не бажає користуватися вказаним захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (в редакції Закону № 1251-VII від 13.05.2014 року) визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та вказаного Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлений статтею 5 Закону, відповідно до частини першої якої особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 6 статті 5 Закону передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 вказаного Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з ч.2 ст.13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Відповідно до п. 195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після вказаного, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома. Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Разом із вказаним, пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої вказаної статті.

Пунктом 13 статті 1 вказаного Закону (в редакції Закону № 1251-VII від 13.05.2014 року) дано визначення особи, яка потребує додаткового захисту, зміст якого наведено у постанові вище.

ГУ ДМС України у Львівській області дійшло висновку про те, що побоювання ОСОБА_4 зазнати шкоди у разі повернення до Росії пов'язані із його діяльністю як члена міжнародної ісламської політичної партії «Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі», яка визнана рішенням Верховного Суду РФ від 14 лютого 2003 року терористичною організацією з забороною її діяльності на території РФ, за що його було засуджено. Побоювання ОСОБА_3 зазнати переслідувань у РФ пов'язані виключно з діяльністю її чоловіка, проте заявниками не доведено, що після повернення до країни громадянської належності вони отримають серйозну шкоду.

Перевіряючи обґрунтованість таких висновків відповідача, суд апеляційної інстанції не погоджується з ними з огляду на наступне.

Встановлено, що ОСОБА_4 є членом міжнародної ісламської політичної партії «Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі» (далі ХТІ), заснованої у 1953 році, метою якої є відновлення ісламського способу життя шляхом встановлення держави Халіфат, що підтверджується наданою Інформаційним офісом ХТІ довідкою № 1436/5 від 12 грудня 2014 року.

Вироком Верховного Суду Республіки Башкортостан Російської Федерації (далі - РФ) від 04 серпня 2005 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст.210 ч.1 ККРФ (створення злочинного угрупування для вчинення тяжких і особливо тяжких злочинів); 205-1 ч. 1 КК РФ (схилення осіб до участі в діяльності терористичної організації) і призначено покарання за сукупністю злочинів у вигляді 5 років позбавлення волі з відбуванням покарання у виправній колонії загального режиму.

У висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17 червня 2014 року, ГУ ДМС України у Львівській області посилається на обставини, встановлені вироком Верховного суду Республіки Башкортостан від 04 серпня 2005 року, зокрема на те, що позивач, усвідомлюючи те, що партія ХТІ визнана Верховним Судом РФ терористичною організацією і заборонена на території Росії, створив у місті Туймази злочинне угрупування - підрозділ партії для схиляння інших осіб до участі в терористичній організації та активного вербування в ряди вказаної організації, чим він активно займався з 2003 року і схилив до участі в ХТІ трьох осіб.

З приводу вищеназваних обставин, суд апеляційної інстанції звертає увагу на таке.

Згідно з рішенням Верховного Суду РФ № ГКПИ 03-116 від 14 лютого 2003 року ісламська організація «Хізб ут-Тахрір» визнана терористичною організацією.

Розпорядженням Уряду РФ від 14 липня 2006 року № 1014-р. «Российскую газету» визначено офіційним періодичним виданням, яке здійснює публікацію єдиного федерального списку організацій, в тому числі іноземних та міжнародних організацій, визнаних судами Російської Федерації терористичними.

У федеральному випуску «Российской газеты» № 4130 від 28 липня 2006 року (http//www.rg.ru/2006/07/28/terror-organizacii/html) опубліковано список організацій, визнаних Верховним Судом Російської Федерації терористичними, діяльність яких заборонена на території Росії, під № 17 у якому значиться «Партія ісламського визволення» («Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі»).

Водночас, згідно з інформацією з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США діяльність ХТІ не відноситься до терористичної та/або екстремістської.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, так само як і не існує заборони на діяльність партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» на території України.

Управління СБУ у Львівській області за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких позивачі не можуть бути визнані біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, тобто членство у ісламській партії не є перешкодою при прийнятті відповідного рішення.

При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що органи ДМС України не наділені повноваженнями щодо віднесення тієї чи іншої організації до терористичної чи екстремістської.

Щодо доводів ОСОБА_4 про економічну дискримінацію з боку РФ, яка полягає із занесенням його прізвища у федеральний список осіб, котрі фінансують терористичну діяльність, що блокує йому доступ до фінансових операцій і господарської діяльності суд зазначає наступне.

Державною Думою Російської Федерації прийнято Федеральний закон «Про протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, і фінансуванню тероризму» від 07 серпня 2001 року № 115-ФЗ (далі - Федеральний закон №115-ФЗ ).

Відповідно до частини 2 статті 6 Федерального закону №115-ФЗ, операції з грошовими коштами чи іншим майном підлягають обов'язковому контролю у разі, якщо хоча б однією із сторін є організація чи фізична особа, відносно яких наявні одержані в установленому згідно з даним Федеральним законом порядку відомості про їх причетність до екстремістської діяльності чи тероризму.

Відповідно до підпункту 1 пункту 2.4. частини 2 статті 6 Федерального закону №115-ФЗ, фізичні особи, включені до переліку організацій та фізичних осіб, стосовно яких є дані про їх причетність до екстремістської діяльності чи тероризму, на підставі підпунктів 2, 4 і 5 пункту 2.1. частини 2 статті 6, з метою забезпечення своєї життєдіяльності, а також життєдіяльності членів сім'ї, котрі проживають разом із ним і не мають самостійних джерел доходу, вправі здійснювати операції з грошовими коштами чи іншим майном, спрямовані на одержання та витрату заробітної плати в розмірі, що не перевищує 10 000 рублів протягом календарного місяця з розрахунку на кожного вказаного члена сім'ї.

Згідно з Переліком організацій та фізичних осіб, стосовно яких є дані про їх причетність до екстремістської діяльності чи тероризму від 06 липня 2011 року, ОСОБА_4 значиться у цьому Переліку під № 405 (http//www.memo.ru/hr/hothjints/caucas1/msg/2011/07/m256431.htm).

Системний аналіз вказаних норм Федерального закону № 115-ФЗ за наявності таких обставин як визнання ОСОБА_4 винним та засудження його вироком судів РФ за ст.210 КК РФ, який набрав законної сили, включення його до Переліку організацій та фізичних осіб, стосовно яких є дані про їх причетність до екстремістської діяльності чи тероризму від 06 липня 2011 року, наявність рішення Верховного Суду РФ № ГКПИ 03-116 від 14 лютого 2003 року, яке набрало законної сили, підтверджують доводи про продовження його переслідування з боку РФ шляхом економічної дискримінації.

Щодо обґрунтованості побоювань позивачів зазнати переслідувань з причин звернення за захистом в Україні та проживання в Криму, пов'язаних із анексією півострова Російською Федерацією та ситуація з правами людини в Російській Федерації - країні громадянської належності позивачів, суд зазначає наступне.

Вперше ОСОБА_4 звертався до ДМС України з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 31 березня 2012 року у ГУ ДМС України у АРК.

За результатами розгляду вказаної заяви рішенням ДМС України від 06 лютого 2013 року № 58-13 ОСОБА_4 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту в Україні», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1,13 частини першої статті 1 вказаного Закону, відсутні.

Постановою Окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим від 02 липня 2013 року у справі 801/3954/13-а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позову.

Ухвалою Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 08 версеня 2013року у справі № 801/3954/13-а постанова Окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим від 02 липня 2013 року у справі 801/3954/13-а залишена без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11 грудня 2013 року у справі № К/800/51264/13 касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишено без задоволення, а постанова Окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим від 02 липня 2013 року у справі 801/3954/13-а та ухвала Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2013 року у справі № 801/3954/13-а залишені без змін.

16 березня 2014 року у Автономній Республіці Крим відбувся нелегітимний референдум щодо статусу АР Крим, на якому було поставлено два питання: про відновлення конституції Криму 1992 року і про входження Криму до складу Росії.

За Конституцією та законами України цей референдум є нелегітимним («Українська правда» від 2 березня 2014 року).

Генеральна Асамблея Організації Об'єднаних Націй ухвалила резолюцію A/68L.39 «Територіальна цілісність України», яка не визнає проведений 16 березня 2014 року референдум у Криму про відокремлення від України та подальшу анексію півострова Росією (http://www.unian.ua/politics/901327-genasambleya-oon-ne-viznala-referendum-u-krimu-ta-yogo-aneksiyu.html).

Згідно з Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» територія Кримського півострова внаслідок російської окупації вважається тимчасово окупованою територією.

Оскільки у зв'язку із анексією відбулося приєднання Кримської автономії та м.Севастополя до Російської Федерації на правах суб'єкта Російської Федерації, то Крим підпадає під юрисдикцію федерального законодавства РФ.

На переконання суду, окупація півострову і перехід його під юрисдикцію РФ є достатніми підставами вважати, що матеріали особової справи за розглядом першої заяви, яка зберігалася у ГУ ДМС України у АР Крим, потрапили до правоохоронних органів РФ.

В листопаді 2013 року вступив в силу Федеральний Закон від 02 листопада 2013 № 302-Ф3 «Про внесення змін до окремих законодавчих актів Російської Федерації», який передбачає, зокрема, введення кримінальної відповідальності за організацію чи участь в діяльності організації, визнаної терористичною відповідно до законодавства РФ (ст. 205-5 КК РФ). Санкція за організацію діяльності забороненої судом терористичної організації (ст.205-5 ч.1) передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 15 до 20 років, за участь в діяльності (ст. 205-5 ч.2) - позбавлення волі на строк від 5 до 10 років.

В травні 2014 року вступив в силу Федеральний Закон від 05 травня 2014 № 130-Ф3 «Про внесення змін до окремих законодавчих актів Російської Федерації», який передбачає, зокрема, посилення відповідальності за ст.205-5 ч.1 КК, яка згідно з новою редакцією, може включати довічне ув'язнення. Також посилена відповідальність за ст.282-2 і ст.205-1 КК, які застосовувалися раніше у справах про ХТІ. Тим самим законом до осіб, які вчинили злочин за ст.205-5 КК і деяких інших, не застосовуються строки давності і не може бути обрано покарання нижче нижнього покарання, передбаченого вказаними статтями.

Все викладене свідчить про те, що ситуація з правами мусульман, в тому числі і членів ХТІ, в Криму після анексії півострову Російською Федерацією, рівно як і в країні громадянської належності позивача після її залишення ОСОБА_3 та ОСОБА_8 влітку 2012 року, погіршилася.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими побоювання позивачів зазнати переслідувань з причин звернення за захистом в Україні та проживання в Криму з вересня 2012 року по березень 2014 року, де вони вперше звернулися до територіальних органів ДМС України з заявою про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Оцінюючи фактичні обставини справи, які були встановлені на підставі системного аналізу нормативно-правових документів та судових рішень Російської Федерації, суд дійшов висновку, що позивачами наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності позивачі зазнавали переслідувань через своє активне членство у ХТІ. Оскільки загальна ситуація з правами людини в Російській Федерації після залишення її позивачем не покращилася, а кримінальна відповідальність за злочини, за якими раніше засуджували ОСОБА_4, посилилась, то суд вважає цілком обґрунтованими побоювання позивачів зазнати переслідувань у разі їх повернення до Росії.

Враховуючи встановлені судом фактичні обставини та виходячи із наданих у пунктах 4 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» понять «додаткового захисту» та «особи, яка потребує додаткового захисту», суд дійшов переконання, що ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_3 є особами, які потребують захисту, оскільки вони змушені прибути в Україну та залишитися в Україні внаслідок загрози свободі ОСОБА_4 в країні походження через побоювання застосування щодо нього тортур та покарання в ситуації систематичного порушення прав людини і не бажає повернутися до країни громадянської належності внаслідок зазначених побоювань.

Щодо доводів відповідача ДМС України про те, що при оскарженні позивачами рішення ДМС України від 06 лютого 2013 року № 58-13 про відмову у визнанні ОСОБА_4 біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, суд не встановив наявність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Підставою повторного звернення позивачів за захистом до ГУ ДМС України у Львівській області стали побоювання заявників зазнати переслідувань з причин звернення за захистом в Україні та проживання в Криму до анексії півострова РФ.

З часу першого звернення позивача з заявою про захист у вересні 2012 року і до повторного звернення у березні 2014 року пройшло багато часу, протягом якого відбулися зміни як у країні громадянської належності позивачів (посилення кримінальної відповідальності за злочини, у вчиненні яких обвинувачувався і засуджувався позивач, погіршення ситуації з правами людини в Росії), так і в Україні (анексія Криму і перехід півострова під юрисдикцію Російської Федерації), які не могли не вплинути на обґрунтованість побоювань шукача притулку зазнати переслідувань у країні громадянської належності.

Крім вказаного, відбулися зміни в законодавстві України, яке регулює спірні правовідносини.

Так, Законом № 1251-VII від 13 травня 2014 року пункти 4 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» викладені в новій редакції, якою розширено коло обставин, за наявності яких особа потребує додаткового захисту згідно із законодавством України.

Сукупність вказаних змін не існувала на час оскарження позивачем рішення ДМС України від 24 лютого 2013 року № 98-13, тому обставини, встановлені судовими рішеннями при розгляді такого, не є у цій справі доказами в розумінні частини першої статті 72 КАС України, а тому судом до уваги не беруться.

Перевіривши оскаржені позивачами рішення ДМС України від 18 липня 2014 року №390-14 та №391-14 про відмову у визнанні ОСОБА_4 та ОСОБА_3 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, суд дійшов висновку, що вони прийняті ДМС України без урахування вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», та з порушенням передбачених статтею 2 КАС України принципів, тому суд першої інстанції вірно визнав їх протиправними і скасував, задовольнивши в цій частині позовні вимоги.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання ДМС України визнати громадян Російської Федерації біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до принципу розподілу влади суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З наведених у мотивувальній частині постанови мотивів суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність достатніх підстав для визнання позивачів особами, які потребують додаткового захисту, що зумовило визнання протиправними рішень ДМС України від 18 липня 2014 року № 390-14 та № 391-14 про відмову у визнанні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту та скасування вказаних рішень.

Щодо позовної вимоги про визнання незаконними дій ГУ ДМС України у Львівській області в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття ДМС України рішення про відмову у визнанні позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, то така є безпідставною і задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Порядок повідомлення особи про прийняте ДМС України рішення про відмову у визнанні особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, регулюється Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими Наказом МВС України від 07 вересня 2011 року № 649 та зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 05 жовтня 2011 року за № 1146/19884 (далі - Правила).

Частиною 13 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа вказаного центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Вказана норма кореспондується із підпунктом "а" пункту 6.9. Правил, відповідно до якого при отриманні рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби протягом семи робочих днів з дня отримання рішення надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 29), з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення, про що заносяться відповідні відомості до журналу реєстрації видачі повідомлень.

Судом не встановлено порушень вимог Закону та Правил при оформленні та врученні ГУ ДМС України у Львівській області повідомлень № №18, 19 від 25 липня 2014 року про відмову у визнанні позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, які відповідають формі, встановленій додатком 29 Правил.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції вірно відмовлено у задоволенні позовної вимоги позивачів про визнання незаконними дій ГУ ДМС України у Львівській області в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття ДМС України рішення про відмову у визнанні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Узагальнюючи викладене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний звязок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції визнає, що судом першої інстанції, при вирішенні даного публічно-правового спору, правильно встановлено обставини справи та ухвалено законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, обєктивно і всебічно зясованих обставинах, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 158-160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2015 року в справі № 813/5451/14 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України, протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у випадку коли, відповідно до частин 3 та 7 ст. 160 КАС України, складення ухвали в повному обсязі відкладено з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя: С. П. Нос

Судді: І. О. Яворський

Р. В. Кухтей

Ухвалу складено в повному обсязі 08 червня 2015 року.