Справа № 821/3496/14
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2015-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2015 року м. Київ К/800/67954/14

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

Олендера І.Я. (доповідача), Карася О.В., Кошіля В.В.,

провівши в порядку касаційного провадження попередній розгляд адміністративної справи за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України в Херсонській області про визнання протиправними дій та скасування рішення, провадження в якій відкрито за касаційною скаргою Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 2 грудня 2014 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2014 року ОСОБА_4 (далі позивач) звернувся до суду першої інстанції з позовом, у якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області (далі відповідач, ДМС) від 11.08.2014 року № 70-6 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні; зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2014 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_4 не надано доказів, які свідчили про наявність підстав для надання статусу біженця, документи, які характеризують загальне положення в країні походження позивача, не містять відомостей про його утиски, переслідування за ознакою політичний переконань, а тому рішення відповідача про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 11.08.2014 року № 70-Б є законним та обґрунтованим.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 2 грудня 2014 року апеляційну скаргу позивача задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нову постанову про задоволення позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, мотивував своє рішення тим, що відповідачем належним чином не було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника та інші обставини необхідні для прийняття оскаржуваного рішення; у позивача наявні обґрунтовані підстави для побоювань стати жертвою переслідувань за політичними поглядами на території країни походження.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить про його скасування, як такого, що ухвалене із порушенням норм матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції залишити в силі, як скасованого помилково. У доводах касаційної скарги зазначає, що відсутні підстави для визнання позивача біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, оскільки у позивача відсутні як субєктивні так і обєктивні підстави побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Касаційний розгляд справи проведено в попередньому судовому засіданні, відповідно до ст. 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Судами попередніх інстанцій встановлено наступні обставини.

ОСОБА_4 є громадянином Російської Федерації. 25.10.2013 року позивач прибув на територію України з приватною метою, а саме, для оформлення дозволу на імміграцію та отримання посвідки на постійне проживання в Україні.

23.07.2014 року ОСОБА_4 звернувся до відповідача із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки може зазнати у Російській Федерації переслідувань за ознакою політичних переконань.

За результатами попереднього розгляду заяви ОСОБА_4 11.08.2014 року відповідачем складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом відповідача від 11.08.2014 року № 70-б прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки заява є необґрунтованою та не містить умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Спеціальним законом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Відповідно до положень п. 1 ч. 1. ст. 1 Закону, біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року (далі - Конвенція 1951 року) та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол 1967 року).

Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29.04.2009 року «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається», яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у заяві позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту зазначено про наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань через політичні погляди, з огляду на ситуацію в країні походження.

Зокрема, ОСОБА_4 прибув до України з Російської Федерації в листопаді 2013 року. Не маючи наміру в подальшому проживати на території своєї країни він звернувся до Управління Державної міграційної служби Херсонської області за консультацією в отриманні громадянства України та отримав відповідь, що він має право на отримання громадянства. Процес підготовки документів на отримання громадянства України затягнувся так як у позивача виникли труднощі з отриманням довідок в посольстві Російської Федерації.

Перебуваючи на території України, як представник опозиційної політичної партії України «УДАР», позивач з грудня 2013 року по травень 2014 року знаходився в м. Києві на майдані Незалежності. Будучи громадянином Російської Федерації, приймав участь у мирних зібраннях на майдані Незалежності у м. Києві та подальших сутичках з силовими підрозділами; був учасником багатьох репортажів, які транслювались на території Російської Федерації, після чого позивачу було направлено з країни походження багато погроз життю, а коментарі також містили висловлювання принижуючі його честь та гідність, що зумовлює неможливість його нормального подальшого проживання у країні походження.

Крім того, у судовому засіданні суду апеляційної інстанції були досліджені роздрукування з мережі Інтернет з відповідними погрозами та коментарями, щодо позиції позивача та його дій (а.с. 101-115); відомості щодо переслідування та затримання в Російській Федерації осіб, які приймали участь у зібраннях на майдані Незалежності у м. Києві на початку 2014 року та чинили опір владі, а також осіб, які підтримували позицію цих громадян України (а.с. 116-117, 121-138). Тобто, виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування у позивача склалось під час його знаходження в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження.

Відповідно до ч. 11 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що висновок ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим (а.с. 37), оскільки відповідачем не було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника та інші обставини необхідні для прийняття такого.

Отже, висновок суду апеляційної інстанції, що відповідачем протиправно відмовлено позивачу у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, а наказ відповідача від 11.08.2014 року № 70-6 підлягає скасуванню, є правильним.

Доводи касаційної скарги спростовуються викладеними вище нормами права та установленими обставинами справи, у зв'язку з чим відсутні підстави для її задоволення та скасування оскаржуваного судового рішення.

За змістом ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 3 ст. 220-1 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 220, 220-1, 230, 231 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Херсонській області відхилити, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 2 грудня 2014 року у справі № 821/3496/14 без змін.

Ухвала набирає законної сили протягом п'яти днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута в порядку передбаченому ст.ст. 235 244-2 КАС України.

Судді: І.Я. Олендер

О.В. Карась

В.В. Кошіль