Справа № 826/27/14
Суддя: Черпак Ю.К.
Дата ухвалення: 2015-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" червня 2015 р. м. Київ К/800/61207/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Черпака Ю.К. (головує в судовому засіданні),
Головчук С.В.,
Ліпського Д.В.,
секретаря Горбатюка В.С.,

за участю представника позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державної виконавчої служби України (далі ДВС України) на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 січня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 4 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ДВС України, треті особи: Національний банк України в особі Управління Національного банку України в Харківській області (далі УНБУ в Харківській області), Публічне акціонерне товариство Земельний банк (далі ПАТ Земельний банк), про визнання протиправною та скасування постанови,

встановив:

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ДВС України про визнання протиправною і скасування постанови відділу примусового виконання рішень ДВС України від 27.11.2013 р. ВП № 34182467 про стягнення виконавчого збору.

В обґрунтування позову зазначив, що у вересні 2012 року він отримав постанову державного виконавця від 06.08.2012 р. про відкриття виконавчого провадження № 34182467 за виконавчим листом, виданим 08.05.2012 р. Макарівським районним судом Київської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 05.01.2010 р. № 15/5 земельну ділянку площею 6,2771 га, кадастровий № НОМЕР_1 шляхом її продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження з метою задоволення вимог УНБУ в Харківській області за кредитним договором від 06.11.2008 р. № 15. У вказаній постанові йому як боржнику був наданий семиденний строк для самостійного виконання рішення суду. Проте, з огляду на приписи чинного законодавства, дії щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів здійснюються виключно за ініціативою та участю державного виконавця, тому самостійно виконати рішення суду боржник не міг, хоча здійснив для цього усі можливі дії (звертався до виконавчої служби з проханням розяснити порядок добровільного виконання та з повідомленням про готовність вчиняти дії для виконання рішення суду у найкоротші строки). У звязку з цим позивач вважав незаконною постанову про стягнення з нього виконавчого збору, який до того ж визначений в розмірі 10% суми основного зобовязання, тоді як він є майновим поручителем за зобовязаннями ПАТ Земельний банк і несе відповідальність перед іпотекодержателем (НБУ) за невиконання ПАТ Земельний банк основного зобовязання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Крім того, в межах іншого виконавчого провадження № 34181903 за цим же кредитним договором з нього також стягнуто виконавчий збір в розмірі 10% суми основного зобовязання, тобто двічі притягнуто до відповідальності майнового характеру щодо одного і того ж кредитного договору з тієї самої суми.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 січня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 4 вересня 2014 року, позов задоволено повністю.

У касаційній скарзі ДВС України, посилаючись на порушення судами норм матеріального права і неправильну оцінку обставин справи, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Зазначає, що боржник міг самостійно виконати рішення шляхом сплати грошових коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, а неможливість самостійного виконання в частині звернення стягнення на заставлене майно в будь-якому випадку не звільняє боржника від обовязку сплати виконавчого збору за невиконання рішення у встановлений для добровільного виконання строк.

В запереченні на касаційну скаргу представник позивача ОСОБА_5 просить залишити судові рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДВС України від 06.08.2012 р. відкрито виконавче провадження № 34182467 за виконавчим листом № 1016/98/12 від 07.03.2012 р., виданим 08.05.2012 р. Макарівським районним судом Київської області, відповідно до якого з метою задоволення вимог позивача за кредитним договором від 06.11.2008 р. № 15 в розмірі 50000000,00 грн за основним боргом, прострочених відсотків за користування кредитом в сумі 3569972,01 грн та пені у сумі 58110,73 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 05.01.2010 р. № 15/5, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавінда Н.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 18, - земельну ділянку, що розташована за адресою: с. Марянівна, Макарівського району, Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1, загальною площею 6,2771 га, що оцінена (на дату укладення договору іпотеки) в розмірі 12723053,99 грн, шляхом продажу його на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

ОСОБА_4 боржнику надано строк до семи днів з моменту винесення (отримання) постанови про відкриття виконавчого провадження для самостійного виконання рішення суду, а саме: сплати заборгованості згідно з виконавчим документом.

Копія постанови державного виконавця від 06.08.2012 р. надіслана ОСОБА_4 супровідним листом від 11.09.2012 р.

Державним виконавцем вчинені дії з примусового виконання виконавчого листа: 18.04.2013 р. складено акт опису й арешту майна боржника; постановою від 23.04.2013 р. призначено експерта, субєкта оціночної діяльності субєкта господарювання для участі у виконавчому провадженні; 22.07.2013 р. направлено вимогу субєкту оціночної діяльності щодо повідомлення про виконання (невиконання) постанови від 23.04.2013 р.; постановою від 22.08.2013 р. відведено призначеного субєкта оціночної діяльності від участі у виконавчому провадженні; постановою від 05.11.2013 р. передано майно на зберігання ОСОБА_4; 27.11.2013 р. призначеного нового експерта, субєкта оціночної діяльності субєкта господарювання для участі у виконавчому провадженні.

У звязку з невиконанням боржником виконавчого документа у наданий для добровільного виконання строк, 27.11.2013 р. старшим державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 5362808,27 грн.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відсутні підстави для стягнення з позивача виконавчого збору, оскільки реалізація заставленого майна може бути проведена виключно органами державної виконавчої служби, тому позивач не мав можливості виконати рішення у строк, встановлений для його самостійного виконання. Крім того, посилаючись на те, що поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем в межах вартості майна, переданого у заставу, суди дійшли висновку про неможливість погашення заборгованості у добровільному порядку шляхом перерахування грошових коштів і визначення суми виконавчого збору до оцінки вартості заставленого майна.

З висновками судів першої та апеляційної інстанцій колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Статтею 1 Закону України від 21.04.1999 р. № 606-XIV Про виконавче провадження (далі Закон № 606-XIV) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) є сукупністю дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону № 606-XIV державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

За приписами частини другої статті 25 Закону № 606-XIV (в редакції, чинній на момент відкриття виконавчого провадження) державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Частинами першою і третьою статті 27 Закону № 606-XIV встановлено, що в разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення. У разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Відповідно до частини першої статті 28 Закону № 606-XIV в разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача.

Виконавчий збір не стягується за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, стягнення виконавчого збору, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, відшкодування витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, і стягнення штрафів, накладених відповідно до вимог цього Закону, а також у разі виконання рішень у порядку, встановленому Законом України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень (частина друга статті 28 Закону № 606-XIV із змінами, внесеними згідно із Законом України від 19.09.2013 р. № 583-VII).

Отже, Законом № 606-XIV встановлено імперативну норму про стягнення з боржника виконавчого збору в разі невиконання рішення майнового характеру у строк, встановлений для самостійного його виконання, та не передбачено виключення з цього правила при зверненні стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду.

Згідно з частиною восьмою статті 54 Закону № 606-XIV примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України Про іпотеку.

Статтею 1 Закону України від 05.06.2003 р. № 898-IV Про іпотеку визначено, що іпотекодавець це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель; майновий поручитель це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи-боржника; боржник це іпотекодавець або інша особа, відповідальна перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання.

За змістом статті 42 Закону України Про іпотеку боржник вправі до дня продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах виконати вимогу за основним зобов'язанням чи ту її частину, виконання якої прострочено, разом з відшкодуванням будь-яких витрат та збитків, завданих іпотекодержателю, включаючи судові витрати, витрати на оплату винагороди залученим експертам (оцінювачам, юристам), витрати на підготовку до проведення прилюдних торгів тощо. Таке виконання є підставою для припинення реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах. Майновий поручитель чи наступний іпотекодержатель може виконати основне зобов'язання за боржника з наслідками, аналогічними вищенаведеним, і попередній іпотекодержатель зобов'язаний прийняти таке виконання. Майновий поручитель, який виконав основне зобов'язання повністю або в частині, має право вимагати від боржника відшкодування сплаченої майновим поручителем суми.

Таким чином, основне зобовязання про погашення суми боргу за кредитним договором може бути виконане боржником (майновим поручителем) до реалізації предмета іпотеки за рішенням суду і таке виконання є підставою для припинення вказаної процедури. Цим спростовуються висновки судів про неможливість до оцінки вартості заставленого майна погашення позивачем у добровільному порядку заборгованості за основним зобовязанням, сума якого визначена у виконавчому документі.

За наведених обставин та враховуючи, що позивач у встановлений для самостійного виконання строк не сплатив у жодній сумі заборгованість, яка зазначена у виконавчому листі № 1016/98/12 від 07.03.2012 р., державний виконавець правомірно прийняв постанову про стягнення з нього як боржника у виконавчому провадженні виконавчого збору.

Доводи позивача щодо необґрунтованого визначення відповідачем розміру виконавчого збору, з чим погодилися суди попередніх інстанцій, ґрунтуються на помилковому тлумаченні закону.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 43 Закону № 606-XIV при розподілі стягнутих державним виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаної від реалізації майна боржника) виконавчий збір стягується в розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми.

Оскільки постанова про стягнення виконавчого збору в силу частини першої статті 28 Закону № 606-XIV виноситься до реалізації майна, то на момент її прийняття неможливо визначити суму збору від вартості майна, за якою воно буде реалізоване.

Разом з тим, відповідно до частини пятої статті 28 Закону № 606-XIV в разі якщо стягнутої з боржника суми недостатньо для задоволення в повному обсязі вимог стягувача, виконавчий збір сплачується пропорційно до стягнутої суми.

Пунктом 3.7.4 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 р. № 512/5, встановлено, що в разі повернення виконавчого документа з підстави, передбаченої пунктом 8 частини першої статті 47 Закону (коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно), постанова про стягнення виконавчого збору в окреме виконавче провадження не виділяється та залишок нестягнутої суми виконавчого збору не стягується.

Отже, виконавчий збір визначається в розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, а в разі якщо вартість реалізованого майна буде меншою за суму боргу, то виконавчий збір сплачується пропорційно до стягнутої суми, а різниця між розміром виконавчого збору, визначеного від суми боргу, та розміром збору, розрахованим від вартості майна, не стягується.

У звязку з цим сума виконавчого збору в оскарженій постанові від 27.11.2013 р. визначена державним виконавцем з урахуванням положень чинного законодавства.

З огляду на викладене та виходячи з приписів статті 229 КАС України, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись статтями 221, 223, 229, 230, 232 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

постановив:

Касаційну скаргу Державної виконавчої служби України задовольнити.

Скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 січня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 4 вересня 2014 року.

Ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:Черпак Ю.К.
Головчук С.В.
Ліпський Д.В.