Справа № 739/716/15-а
Суддя: Чепурко В. В.
Дата ухвалення: 2015-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 739/716/15-а
Провадження № 2-а/739/40/15
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"10" червня 2015 р. м. Новгород-Сіверський

Новгород - Сіверський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Чепурка В.В.,

за участі:

секретаря Лукаш Н.Я.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки ОСОБА_2 ,

представника відповідача Хотимченка О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення, сім`ї та праці Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі позивачка) звернулася до суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення, сім`ї та праці Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області (далі відповідач) про визнання протиправними дій, які полягають в поверненні звіту від 24 квітня 2015 року про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а саме ОСОБА_3 та зобов`язання прийняти даний звіт і включити виплачену нею згідно звіту суму у розмірі 15 020 грн. 95 коп. до зведеного звіту про фактичні витрати на виплату компенсації середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що у неї, як фізичної особи підприємця, працював ОСОБА_3 , який з 18 березня 2014 року був призваний на військову службу згідно Указу Президента України від 17 березня 2014 року №303 «Про часткову мобілізацію». Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 17 березня 2015 року її, відповідно до положень частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), було зобов`язано нарахувати ОСОБА_3 , як особі призваній на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, середній заробіток за час проходження військової служби, за період з 18 березня 2014 року по 06 березня 2015 року. Вказане судове рішення вона виконала 23 квітня 2015 року, нарахувавши ОСОБА_3 середній заробіток за вказаний період. Після виплати ОСОБА_3 середнього заробітку вона вчинила дії, передбачені Порядком виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року №105, включивши здійснені виплати середнього заробітку до звіту встановленої форми та подавши його відповідачу 24 квітня 2015 року. Однак відповідач супровідним листом №07-07/520 від 28 квітня 2015 року повернув їй даний звіт, зазначивши про відсутність юридичних підстав приймати звіти від фізичних осіб підприємців. Такі дії відповідача вважає протизаконними, оскільки хоча в статті 119 КЗпП України та Порядку №105 відсутня згадка про фізичних осіб-підприємців, проте положення КЗпП України регулюють трудові відносини працівників усіх підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, виду діяльності, зокрема й осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Тому, на її думку, незалежно від вжитих формулювань державні гарантії, встановлені статтею 119 КЗпП України, якими передбачено право на отримання компенсації середнього заробітку мобілізованим працівникам з бюджету, поширюються і на мобілізованих, які працювали за трудовим договором з фізичною особою підприємцем. У зв`язку з цим просить зобов`язати відповідача прийняти звіт про виплату середнього заробітку ОСОБА_3 та включити відомості звіту про нарахований середній заробіток до зведеного звіту про фактичні витрати на виплату компенсації середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.

У судовому засіданні позивачка свої позовні вимоги підтримала повністю посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та пояснила, що вона належним чином виконала рішення суду та виплатила ОСОБА_3 середній заробіток за період його перебування на військовій службі за призовом під час мобілізації, на особливий період, після чого подала відповідний звіт, погоджений з військовим комісаріатом, відповідачу для отримання компенсації виплаченого середнього заробітку. Незважаючи на це відповідачем вказаний звіт було повернуто оскільки, на думку відповідача, відсутні юридичні підстави для виплати компенсації.

Представник позивачки у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити, зазначивши, що позивачка дотрималася Порядку виплати компенсації середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, подавши відповідачу відповідний звіт, однак їй у включенні даного звіту до зведеного звіту було відмовлено, а сам звіт повернуто, оскільки, на думку відповідача, відсутні юридичні підстави для виплати компенсації, хоча це не відповідає положенням КЗпП України, дія яких поширюється також і на осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Представник відповідача у судовому засіданні висловився проти задоволення позову, пояснивши, що Управління соціального захисту населення, сім`ї та праці Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області створено лише 19 грудня 2014 року і воно не є розпорядником бюджетних коштів, які спрямовуються на виплату відповідних компенсацій. Розпорядником же цих коштів є Департамент соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації. Порядок виплати компенсації середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період затверджено лише у березні 2015 року, відповідно його дія щодо виплати компенсацій може здійснюватися лише за 2015 рік, при цьому позивачка просить виплатити їй компенсацію, за період з 18 березня 2014 року по 06 березня 2015 року. Також зазначив, що існують суперечності в трактуванні положень статті 119 КЗпП України та Порядку виплати компенсації середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період в частині поширення дії даних положень на фізичних осіб-підприємців, у зв`язку з чим відповідачем не визнається право даних осіб на отримання відповідної компенсації.

Заслухавши пояснення позивачки, її представника та пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи і наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено, рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 17 березня 2015 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та Новгород-Сіверського районного центру зайнятості про визнання недійсним запису про розірванням трудового договору, поновлення реєстрації трудового договору та зобов`язання нарахувати середній заробіток, визнано недійсним запис в трудовій книжці ОСОБА_3 за №12 від 17 березня 2014 року про його звільнення на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України, зобов`язано Новгород-Сіверський районний центр зайнятості поновити реєстрацію трудового договору від 19 лютого 2013 року, укладеного між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зобов`язано ОСОБА_1 нарахувати ОСОБА_3 середній заробіток за час проходження військової служби, за період з 18 березня 2014 року по 06 березня 2015 року (а.с. 5-8).

Як вбачається з мотивувальної частини вказаного рішення суд, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що ОСОБА_3 з 19 лютого 2013 року по 17 березня 2014 року працював у фізичної особи підприємця ОСОБА_1 за трудовим договором, який було припинено на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України у зв`язку з призовом ОСОБА_3 на військову службу згідно Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року №303. 08 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року №1275-VІІ, яким передбачено, що за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності, вказані норми діють з 18 березня 2014 року (а.с. 5-8).

Вказане рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 17 березня 2014 року за результаті його перегляду в апеляційному порядку ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 17 квітня 2015 року залишено без змін та на даний час набрало законної сили (а.с. 24).

На виконання рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 17 березня 2015 року позивачка здійснила виплату ОСОБА_3 середнього заробітку за час проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, за період з 18 березня 2014 року по 06 березня 2015 року у сумі 15 020 грн. 95 коп. шляхом перерахування вказаних коштів на розрахунковий рахунок ОСОБА_3 , що підтверджується квитанцією від 23 квітня 2015 року (а.с. 10).

24 квітня 2015 року позивачка, як фізична особа підприємець, склала звіт встановленої форми про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період у квітні 2015 року, до якого включила суму перерахованого ОСОБА_3 середньої заробітної плати у розмірі 15 020 грн. 95 коп. та погодила його у Новгород-Сіверсько-Семенівському районному військовому комісаріаті Чернігівської області (а.с. 9). Того ж дня вказаний звіт позивачка надіслала відповідачу рекомендованим листом з описом вкладення, що підтверджується квитанцією про надання послуг зв`язку та описом вкладення поштового відправлення (а.с. 23).

Листом №07-07/520 від 28 квітня 2015 року відповідач повернув позивачці поданий нею звіт від 24 квітня 2015 року та повідомив, з посиланням на пункт 1 Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, про відсутність юридичних підстав приймати від фізичних осіб підприємців звіти про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам (а.с. 11).

Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України (в редакції від 08 червня 2014 року) за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України

Пунктом 2 Розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року №1275-VII поширено дію частини третьої статті 119 КЗпП України в редакції цього Закону на громадян України, які починаючи з 18 березня 2014 року були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 1126-VII.

Частиною першою статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Статтею 7 КЗпП України передбачено, що особливості регулювання праці осіб, які працюють у районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я, тимчасових і сезонних працівників, а також працівників, які працюють у фізичних осіб за трудовими договорами, додаткові (крім передбачених у статтях 37 і 41 цього Кодексу) підстави для припинення трудового договору деяких категорій працівників за певних умов (порушення встановлених правил прийняття на роботу та ін.) встановлюються законодавством.
З системного аналізу вказаних правових приписів вбачається, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників як підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, так і осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, за виключенням особливостей регулювання таких правовідносин у випадках, прямо передбачених законодавством.
Оскільки положення статті 119 КЗпП України, якими встановлено гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків, не містять жодних застережень щодо непоширення даних гарантій на працівників, які працюють у фізичних осіб підприємців за трудовими договорами, то на ОСОБА_3 , який працював у позивачки, як фізичної особи підприємця і був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303, поширювалися гарантії, передбачені частиною третьою статті 119 КЗпП України, зі змінами, внесеними Законом України №1275-VII, зокрема щодо компенсації з бюджету середнього заробітку, але не більше одного року.

З метою визначення механізму виплати компенсації Кабінетом Міністрів України постановою від 04 березня 2015 року №105 затверджено Порядок виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (далі Порядок №105).

Вказана постанова є підзаконним нормативно-правовим актом, прийнятим на основі та відповідно до статті 119 КЗпП України і спрямована на виконання правових приписів, що містяться в статті 119 КЗпП України. Відповідно її зміст не може протирічити змісту нормативно-правового акту вищої юридичної сили, яким є Кодекс законів про працю України, зокрема й щодо дії за колом осіб, на яких він поширюється, до того ж даний підзаконний нормативно-правовий акт не містить жодних застережень щодо його непоширення на фізичних осіб підприємців та осіб, які перебувають з ними в трудових відносинах.

З викладеного вбачається, що дія Порядку №105 щодо виплати компенсації у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, поширюється не лише на підприємства, установи та організації, а й на фізичних осіб-підприємців, які зобов`язані здійснити виплату працівникам, що перебувають з ними в трудових відносинах, середнього заробітку за період їхнього перебування на військові службі за призовом під час мобілізації, на особливий період та мають право на отримання компенсації цих виплат з державного бюджету.

Пунктом 4 Порядку №105 передбачено, що для виплати компенсації підприємство, установа або організація подає щомісяця до 15 числа органу соціального захисту населення звіт про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 1, погоджений районним (міським) військовим комісаріатом, який здійснював призов працівника на військову службу, в частині підтвердження призову та проходження військової служби, для подання до 19 числа їх копій, а також зведених звітів про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 2 структурним підрозділам соціального захисту населення.

Структурні підрозділи соціального захисту населення щомісяця до 23 числа подають відомості про загальний обсяг фактичних витрат на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 3 Мінсоцполітики для спрямування їм бюджетних коштів, що спрямовуються органам соціального захисту населення для перерахування підприємствам, установам, організаціям.

Позивачка, маючи право на отримання відповідної компенсації, дотрималася зазначених вище вимог і здійснивши виплату працівнику середнього заробітку, склала відповідний звіт установленої форми про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівниками згідно з додатком 1 Порядку №105, погодила його з районним військовим комісаріатом, який здійснював призов працівника на військову службу, в частині підтвердження призову та проходження військової служби та подала його до органу соціального захисту населення, тобто відповідачу.

Відповідач в свою чергу був зобов`язаний відповідно до положень пункту 4 Порядку №105 включити до зведеного звіту про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 2 відомості про виплату позивачкою середнього заробітку своєму працівнику ОСОБА_3 та подати даний зведений звіт разом з копією звіту позивачки до структурного підрозділу соціального захисту населення, визначеного пунктом 2 Порядку №105, тобто до Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації, який є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня.

З викладених вище підстав суд відкидає доводи представника відповідача щодо існування суперечностей в трактуванні положень статті 119 КЗпП України та Порядку №105 в частині поширення дії даних положень на фізичних осіб-підприємців та відповідно невизнання права даних осіб на отримання компенсації середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також щодо відсутності юридичних підстав приймати звіти від фізичних осіб - підприємців.

Стосовно доводів представника відповідача про те, що відповідач не є розпорядником бюджетних коштів, які спрямовуються на виплату відповідних компенсацій, суд враховує, що відповідно до пункту 2 Порядку №105 відповідач є розпорядником зазначених бюджетних коштів нижчого рівна і на нього покладається обов`язок прийняти звіт роботодавця про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам, включити дані про нараховані виплати до зведеного звіту та передати зведений звіт разом з копією включеного до нього звіту розпоряднику бюджетних коштів нижчого рівня - структурному підрозділу з питань соціального захисту населення обласної державної адміністрації. Після надходження бюджетних коштів від зазначеного структурного підрозділу відповідач згідно пункту 4 Порядку №105 зобов`язаний здійснити відповідні виплати роботодавцям, що подали звіти з метою компенсації їм витрат на виплату працівникам середнього заробітку. Тому вказані доводи проти позову суд теж відкидає, як необґрунтовані.

Також суд не погоджується з доводами представника відповідача, що дія порядку виплати компенсації у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, який був прийнятий у 2015 році, не поширюється на виплати за 2014 рік, оскільки, як зазначалося вище, Порядок №105 є лише підзаконним нормативно-правовим актом, прийнятим відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України, якою встановлено гарантії для працівників відповідно до змін, внесених у 2014 році. Пунктом 1 Порядку №105 визначено, що компенсації у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період здійснюється за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті за програмою 2501350 «Компенсація підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період», при цьому жодних застережень щодо періоду, за який мають здійснюватися відповідні виплати, Порядок №105 не містить.
Наданий представником відповідача лист Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації від 19 травня 2015 року №08-19/4959, у якому міститься посилання на роз`яснення Міністерства соціальної політики України щодо непоширення на фізичних осіб підприємців Порядку №105 (а.с. 25) суд до уваги не бере, оскільки рекомендації щодо застосування Порядку №105, які містяться в даному листі, а саме щодо сфери його дії за колом осіб, які мають право на отримання відповідних компенсацій, протирічать положенням статей 3, 7 та 119 КЗпП України та безпідставно звужують права фізичної особи підприємця, як роботодавця, у порівнянні з правами таких роботодавців, як підприємство, установа та організація.

Отже, в ході судового розгляду повністю підтвердилися доводи позивачки щодо протиправності дій відповідача, які полягали в поверненні їй звіту від 24 квітня 2015 року про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівнику, призваному на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а саме ОСОБА_3 .

Водночас представник відповідача, будучи в силу положень частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зобов`язаним довести правомірність прийнятого відповідачем рішення щодо повернення позивачці звіту, жодних доказів, які б підтверджували це не надав, а всі його доводи проти позову спростовані дослідженими судом в ході судового розгляду доказами.

Враховуючи викладене вище суд приходить до висновку про необхідність визнання протиправними дій відповідача, які полягають в поверненні позивачці поданого нею звіту від 24 квітня 2015 року про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а саме ОСОБА_3 та з метою захисту прав позивачки вважає за необхідне зобов`язати відповідача прийняти вказаний звіт і включити виплачену нею згідно звіту суму до зведеного звіту про фактичні витрати на виплату компенсації середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. Отже позов є обґрунтованим та підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до частини третьої статті 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Оскільки позов підлягає задоволенню повністю, позивачем здійснені судові витрати у виді сплати судового збору за подання позовної заяви, суд приходить до висновку, що позивачці з Новгород-Сіверського міського бюджету необхідно присудити здійснені нею судові витрати у розмірі 73 грн. 08 коп.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 7, 119 Кодексу законів про працю України, Порядком виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року №105, статтями 11, 18, 71, 94, 158 - 163, 167, 186, 254, Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення, сім`ї та праці Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення, сім`ї та праці Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області, які полягають в поверненні ОСОБА_1 звіту від 24 квітня 2015 року про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а саме ОСОБА_3 .

Зобов`язати Управління соціального захисту населення, сім`ї та праці Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області прийняти звіт ОСОБА_1 від 24 квітня 2015 року про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а саме ОСОБА_3 та включити виплачену згідно звіту суму до зведеного звіту про фактичні витрати на виплату компенсації середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період.

Стягнути з Новгород-Сіверського міського бюджету на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 73 (сімдесят три) гривні 08 копійок.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання постановою законної сили за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування частини третьої статті 160 КАС України або винесення постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя В.В. Чепурко

Постанова у повному обсязі складена 15 червня 2015 року.