Справа № 803/926/13-а
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2015-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2015 року м. Київ К/800/51528/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого судді суддівТракало В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 21 червня 2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 9 жовтня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2013 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача. Просила визнати незаконним та скасувати наказ відповідача № 2-о від 4 січня 2013 року «Про припинення державної служби ОСОБА_4», поновити її на посаді начальника управління Пенсійного фонду України в м. Луцьку Волинської області, стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що її звільнення є незаконним, оскільки вона не порушувала Присяги державного службовця. Крім того, звільнення проведено в період її тимчасової непрацездатності та без відібрання в неї пояснення щодо вчиненого порушення.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 21 червня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 9 жовтня 2013 року, позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області № 2-о від 4 січня 2013 року, поновлено позивачку на раніше займаній посаді з 4 січня 2013 року. Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 4 січня 2013 року по 21 червня 2013 року в сумі 11 859 грн. 54 коп. В решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі ставиться питання про скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій з підстав порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин у справі в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивачка в грудні 1994 року прийняла Присягу державного службовця та з цього часу працювала у Волинському обласному відділі Пенсійного фонду України. 1 липня 2002 року ОСОБА_4 була призначена начальником управління Пенсійного фонду України в м. Луцьку Волинської області.

Наказом Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області № 2-о від 4 січня 2013 року припинено державну службу ОСОБА_4 з підстав, передбачених п. 6 ст. 30 Закону України «Про державну службу» (порушення Присяги державного службовця).

Підставою для звільнення ОСОБА_4 стали результати комплексного аудиту в управлінні Пенсійного фонду України в м. Луцьку Волинської області за період з 1 квітня 2011 року по 1 грудня 2012 року, за наслідками якого встановлено, що ОСОБА_4 не сумлінно виконувала посадові обовязки, передбачені Положенням про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України № 8-2 від 30 квітня 2002 року (з наступними змінами), що призвело до порушення конституційних прав громадян, завдання збитків бюджету Пенсійного фонду України, послаблення авторитету державного органу та перешкоджало нормальному функціонуванню державного органу, виконанню завдань та доручень органів влади.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідачем не доведено факт порушення позивачкою Присяги державного службовця, зокрема, що ОСОБА_4 як державний службовець скоїла проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на неї обовязкам, підриває довіру до неї як до носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання нею своїх обовязків.

Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється у разі відмови державного службовця від прийняття або порушення Присяги, передбаченої статтею 17 цього Закону.

У ч. 2 ст. 17 Закону України «Про державну службу» наведено текст Присяги державного службовця такого змісту: «Повністю усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю, що буду вірно служити народові України, суворо дотримувати Конституції та законів України, сприяти втіленню їх у життя, зміцнювати їх авторитет, охороняти права, свободи і законні інтереси громадян, з гідністю нести високе звання державного службовця, сумлінно виконувати свої обов'язки».

З тексту Присяги вбачається, що в основі поведінки державного службовця закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, порушення яких утворює факт порушення Присяги. Тому, складаючи Присягу, державний службовець покладає на себе не тільки певні службові зобов'язання, але й моральну відповідальність за їх виконання. У зв'язку з цим як порушення Присяги слід розуміти скоєння державним службовцем проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як носія влади, що призводить до приниження авторитету державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про державну службу» за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків, перевищення своїх повноважень, порушення обмежень, пов'язаних з проходженням державної служби, а також за вчинок, який порочить його як державного службовця або дискредитує державний орган, в якому він працює до державного службовця застосовуються дисциплінарні стягнення.

Отже, і порушення Присяги, і дисциплінарне правопорушення може бути наслідком недотримання, порушення державним службовцем як правових, так і етичних (моральних) засад проходження публічної служби. Таким чином, припинення державної служби у звязку з порушенням Присяги та дисциплінарна відповідальність державних службовців можуть бути наслідком існування схожих фактичних підстав у разі вчинення державним службовцем достатньо близьких за характером одне до одного дисциплінарного або іншого правопорушень. Звільнення за порушення присяги може мати місце лише тоді, коли державний службовець скоїв проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обовязкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обовязків. Тобто звільнення за порушення присяги має застосовуватися за конкретні надзвичайно тяжкі проступки, як за фактом їх вчинення, так і за наслідками, до яких вони призводять.

Державний службовець, який вчинив дисциплінарний проступок, не може бути звільнений за порушення Присяги, якщо цей проступок не можна кваліфікувати як порушення Присяги.

За таких обставин, коли відповідачем не доведено факт порушення позивачкою Присяги державного службовця, зокрема, що вона як державний службовець скоїла проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на неї обовязкам, підриває довіру до неї як до носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання нею своїх обовязків, крім того, відповідачем не мотивовано неможливість застосування до позивачки як державного службовця дисциплінарних стягнень аж до звільнення, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що оскаржуваний наказ про припинення перебування на державній службі ОСОБА_4 на підставі п. 6 ст. 30 Закону України «Про державну службу» є протиправним, а тому підлягає скасуванню, а позовні вимоги частковому задоволенню.

Разом з тим, висновок суду апеляційної інстанції про те, що позивачка звільнена з порушенням ч. 3 ст. 40 КЗпП України не можна визнати обґрунтованим.

Зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст.ст. 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в ст. 40, 41 КЗпП України, або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року (справа № 6-127цс12).

Враховуючи, що позивачка звільнена з роботи на підставі п. 6 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про державну службу», а законодавець спеціально не визначив цю підставу як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, то висновок суду апеляційної інстанції про порушення при звільненні ОСОБА_4 ч. 3 ст. 40 КЗпП України є помилковим. Однак, цей висновок не вплинув на правильність вирішення спору, оскільки судами встановлено, що відповідачем не доведено сам факт порушення позивачкою Присяги державного службовця.

Доводи касаційної скарги щодо пропуску строку звернення до суду не заслуговують на увагу, досліджувалися при розгляді справи судами попередніх інстанцій і їм дана належна правова оцінка. Зокрема, судами встановлено, що з наказом про звільнення ОСОБА_4 була ознайомлена 18 березня 2013 року, після виходу на роботу у звязку із закінченням періоду тимчасової непрацездатності. З позовом до суду звернулася 16 квітня 2013 року, тобто в межах місячного строку звернення до суду, передбаченого ч. 3 ст. 99 КАС України.

Інші мотиви та доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Згідно частини 1 статті 220 КАС України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 цього Кодексу суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Доводи касаційної скарги про незаконність судових рішень, порушення норм матеріального та процесуального права безпідставні, не ґрунтуються на доказах та матеріалах справи.

Тому колегія суддів, перевіривши у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, приходить до висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 21 червня 2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 9 жовтня 2013 року без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.В. Тракало

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк