Справа № 2а-7789/08/1570
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2015-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" червня 2015 р. м. Київ К/800/36662/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого судді суддівТракало В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 15 березня 2013 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Державної казначейської служби України про зарахування стажу роботи, зобовязання вчинити певні дії, поновлення права на отримання щорічної відпустки та грошової компенсації, виплату грошового утримання за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У серпні 1998 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів. 30 березня 2007 року позовні вимоги про зарахування стажу роботи, зобовязання зарахувати час вимушеного прогулу до пільгового стажу проходження служби, поновлення права на отримання щорічної відпустки та грошової компенсації, виплату грошового утримання за час вимушеного прогулу було виділено в окреме провадження. Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просив стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 131471 грн. 24 коп.; стягнути солідарно з Міністерства внутрішніх справ України та Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області моральну шкоду в сумі 200000 грн.; зобовязати Міністерство внутрішніх справ України зарахувати час вимушеного прогулу до вислуги років та зарахувати до стажу у пільговому обчисленні період з 17 січня 1998 року по 21 жовтня 2009 року, перерахувати його пенсію з урахуванням вказаної вислуги років.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що у звязку із поновленням його на роботі на підставі рішення суду, він має право на зарахування часу вимушеного прогулу до вислуги років, перерахунок пенсії, отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 15 березня 2013 року позов задоволено частково. Стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на користь ОСОБА_4 грошове утримання за час вимушеного прогулу за один рік, починаючи з дня звільнення. В решті позову відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2013 року змінено постанову Одеського окружного адміністративного суду від 15 березня 2013 року в частині початку стягнення грошового утримання за час вимушеного прогулу та вказано дату 10 березня 1998 року. В решті постанову суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ставиться питання про скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій з підстав порушення норм матеріального та процесуального права та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 9 березня 1998 року позивача звільнено з посади заступника начальника управління внутрішньої безпеки в Одеській області Управління внутрішньої безпеки Головного управління боротьби з організованою злочинністю Міністерства внутрішніх справ України за п. «є» ст. 64 (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ № 114 від 29 липня 1991 року (з подальшими змінами, далі Положення).

Постановою Вищого адміністративного суду України від 28 лютого 2012 року поновлено ОСОБА_4 в органах внутрішніх справ України на раніше займаній посаді з 10 березня 1998 року.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, прийшов до правильного висновку, що право позивача на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає захисту за один рік, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин та на час поновлення позивача на роботі законодавством, яке регулює спірні відносини, а саме п. 24 Положення, було установлено обмеження у відшкодуванні заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного року.

Будь-який нормативно-правовий акт має межі своєї дії. Так, у часі він може бути обмежений періодом дії, коли має юридичну силу, у просторі - територією, на яку поширюється, за колом осіб - колом осіб, на яких поширюється.

Відповідно до статті 3 КЗпП законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Водночас питання проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, звільненням із неї, права і обов'язки таких осіб визначені та урегульовані спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про міліцію».

Статтею 18 Закону України «Про міліцію» передбачено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Таким нормативно-правовим актом є Положення, відповідно до пункту 24 якого (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі незаконного звільнення або переведення на іншу роботу особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній роботі (посаді).

У разі поновлення на роботі (посаді) орган, який розглядає трудовий спір, одночасно вирішує питання про виплату особі рядового і начальницького складу середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року (справа № 21-352а13) та від 17 лютого 2015 року (справа № 21-8а15).

Разом з тим, ухвалюючи рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за 1 рік, суд апеляційної інстанції всупереч вимог ст. 159 КАС України не зазначив конкретного розміру стягуваної суми із наведенням відповідного розрахунку.

Не можна безспірно погодитися і з висновком суду апеляційної інстанції про передчасність вирішення позовних вимог про зарахування часу вимушеного прогулу до загального та пільгового стажу проходження військової служби, оскільки рішення суду про поновлення ОСОБА_4 набрало законної сили, а згідно ч. 1 ст. 255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди, суд апеляційної інстанції виходив з того, що спеціальним законодавством, яке регулює спірні правовідносини, не передбачено відшкодування моральної шкоди. При цьому суд не перевірив належним чином доводів позивача, що в разі неврегулювання спеціальним законодавством зазначених правовідносин, застосуванню в цій частині підлягають норми Кодексу законів про працю України, та не навів у рішенні мотивів, з яких відхилив ці доводи.

Згідно ч. 1 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За змістом частин 2 та 4 ст. 227 КАС України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушенням норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, коли суд апеляційної інстанції порушив вищенаведені норми процесуального права, зокрема, статтей 159, 161, 162 КАС України, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для вирішення справи, а суд касаційної інстанції в силу вимог ст. 220 КАС України позбавлений можливості встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, рішення суду апеляційної інстанції не може залишатися без змін та підлягає скасуванню на підставі ч.ч. 2, 4 ст. 227 КАС України з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2013 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляцінйої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через пять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.В. Тракало

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк