Справа № 2а/1770/1202/11
Суддя: Усенко Є.А.
Дата ухвалення: 2015-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2015 року м. Київ К/9991/893/12

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача:Усенко Є.А.,
суддів: Веденяпіна О.А., Зайцева М.П.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні

касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Рівне

на постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2011

у справі № 2а/1770/1202/2011 Рівненського окружного адміністративного суду

за позовом Субєкта підприємницької діяльності-фізичної особи (СПД) ОСОБА_4

до Державної податкової інспекції у м. Рівне (ДПІ)

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 04.08.2011 у задоволенні позову відмолено.

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2011 скасовано постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 04.08.2011 та прийнято нове рішення, яким позов задоволено: визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 03.12.2010 № /0 та від 23.12.2010 № /1.

У касаційній скарзі ДПІ просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

Позивач не скористався своїм процесуальним правом надання заперечення проти касаційної скарги.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Фактичною підставою для донарахування позивачу грошового зобов`язання із податку на додану вартість, податку з доходів фізичних осіб та застосування штрафних (фінансових) санкцій згідно з податковими повідомленнями-рішеннями, з приводу правомірності яких виник спір, стали висновки контролюючого органу, викладені в акті перевірки від 23.11.2010 № 243/НОМЕР_1/17-117, про порушення позивачем норм пункту 1.6 статті 1, підпункту 7.2.3 пункту 7.2, підпунктів 7.4.1, 7.4.3, 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (далі Закон № 168/97-ВР) та підпункту 3.1.1 пункту 3.1 статті 3, підпункту 6.3.2 пункту 6.3 статті 6, пункту 7.1 статті 7, підпункту 8.1.1 пункту 8.1 статті 8, пункту 22.3 статті 22, пункту 19.2 статті 19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» (далі Закон № 889-IV).

За результатами перевірки та адміністративного оскарження ДПІ прийнято податкові повідомлення-рішення від 03.12.2010 № /0 про донарахування грошового зобов`язання з податку з доходів фізичних осіб у сумі 467,82 грн. (у т.ч. 155,94 грн. основний платіж та 311,88 грн. штрафні (фінансові) санкції) та від 23.12.2010 № /1 про донарахування грошового зобов`язання з податку на додану вартість у сумі 26805,00 грн. (у т.ч. 17870,00 грн. основний платіж та 8935,00 грн. штрафні (фінансові) санкції).

Відповідно до пункту 1.3 статті 1 Закону № 889-IV до доходів з джерелом походження їх з України належить будь-який дохід, одержаний платником податку або нарахований на його користь від здійснення будь-яких видів діяльності на території України.

Платниками податку з доходів, згідно із п. 2.1 ст. 2 вказаного Закону, є резиденти, які отримували дохід з джерелом їх походження з України.

Згідно із підпунктом 4.2.1 пункту 4.2 статті 4 Закону № 889-IV до складу загального місячного оподатковуваного доходу включаються, зокрема, доходи у вигляді заробітної плати, інші виплати та винагороди, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового або цивільно-правового договору.

Пунктом 17.2 статті 17 Закону № 889-IV передбачено, що особою відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з оподатковуваних доходів з джерелом їх походження з України є податковий агент.

Згідно із пунктом 1.15 статті 1 Закону № 889-IV податковим агентом, зокрема, є фізична особа, що є субєктом підприємницької діяльності чи здійснює незалежну професійну діяльність, яка використовує найману працю інших фізичних осіб, щодо виплати заробітної плати (інших виплат та винагород) таким іншим фізичним особам.

Відповідно до статі 8 вказаного Закону податковий агент, який нараховує (виплачує) оподатковуваний дохід на користь платника податку, утримує податок від суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену у відповідних пунктах статті 7 цього Закону (п.п 8.1.1 п. 8). Податок підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету під час виплати оподатковуваного єдиним платіжним документом. Якщо оподатковуваний дохід нараховується, але не виплачується платнику податку особою, що його нараховує, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені, законом для місячного податкового періоду ( п.п. 8.1.2 п. 8).

Стаття 6 Закону № 889-IVмістить перелік податкових соціальних пільг, на суму яких платник податку має право зменшити суму загального місячного оподатковуваного доходу, отримуваного з джерел на території України від одного працедавця у вигляді заробітної плати.

Підпунктами 6.3.1, 6.3.2 пункту 6.2 статті 6 зазначеного Закону та пунктами 3,4,7 Порядку надання документів та їх складу при застосуванні податкової соціальної пільги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 2035, передбачено, що податкова соціальна пільга застосовується до нарахованого місячного доходу платника податку у вигляді заробітної плати виключно за одним місцем її нарахування (виплати), яке платник податку обирає самостійно, подаючи працедавцю заяву про застосування податкової соціальної пільги за встановленою центральним податковим органом формою. Пільга починає застосовуватися з податкового місяця, в якому платник податку подав працедавцю заяву про її застосування з відповідними документами, і зупиняється з податкового місяця, в якому платник податку припинив трудові відносини з працедавцем.

Відповідно до пункту 1.7 статті 1 Закону № 889-IV звітний податковий період це проміжок часу, який розпочинається з першого календарного дня першого місяця такого періоду та закінчується останнім календарним днем останнього місяця такого періоду. Для місячного податкового періоду перший та останній місяці збігаються.

У судовому процесі встановлено, що трудові відносини з найманим працівниками ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 було розірвано позивачем 30.10.2009, 31.03.2010, 31.08.2009 відповідно, що підтверджується наказами про припинення трудового договору від 16.10.2010 № 2, від 17.03.2010 № 1, від 17.08.2009 № 1 та трудовими договорами від 01.03.2007, від 01.12.2009, від 01.05.2002. Податкові соціальні пільги до нарахованих доходів цих працівників позивачем застосовувались відповідно до поданих заяв від 01.03.2007, 01.12.2009, від 01.06.2004.

Суд апеляційної інстанції, на відміну від суду першої інстанції, дійшов правильного висновку, що податкова соціальна пільга відносно доходів найманих працівників ОСОБА_7 ( дата звільнення 31.03.2010), ОСОБА_5 (дата звільнення 30.10.2009) та ОСОБА_6 (дата звільнення 31.03.2010) у податковому місяці, виходячи з дат припинення з ними трудових відносин, застосована позивачем правомірно.

Підпунктом 1.7 ст.1 Закону № 168/97-ВР визначено, що податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 ст. 7 вказаного Закону у редакції Закону України від 25.03.2005 № 2505-IV податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту) (підпункт 7.4.5 пункту 7.4 цієї статті).

Як встановлено судом апеляційної інстанції, право позивача на податковий кредит у розмірі 15690,00 грн. за результатами господарських операцій з ТОВ «ТПП Неомодуль», ТОВ «Практик П» підтверджується належним чином оформленими податковими накладними та видатковими накладними, оцінка яких надана судом апеляційної інстанції з дотриманням вимог ст. 86 КАС України щодо оцінки доказів у адміністративній справі.

Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що Закон № 168/97-ВР не ставить право на податковий кредит в залежність від обовязкового підтвердження декларування відповідної суми податкових зобовязань контрагентом. Позивач, як покупець товару, не може нести відповідальність за дії контрагента, як продавця товару. Відповідно несплата податку на додану вартість постачальником не може служити підставою для зменшення податкового кредиту на суму ПДВ сплачену в ціні товару.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, Вищий адміністративний суд України

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Рівне залишити без задоволення, а постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2011 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути переглянута Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя:Є.А. Усенко
Судді: О.А. Веденяпін
М.П. Зайцев