Справа № 185/9749/14-а
Суддя: Нагорна Л.М.
Дата ухвалення: 2015-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

11 червня 2015 рокусправа № 185/9749/14-а(2-а/185/5/15)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Нагорної Л.М.

суддів: Юхименка О.В. Мельника В.В.

за участю секретаря судового засідання: Лащенка Р.В.,

представника позивача - ОСОБА_1 ( довіреність від 16.02.2014)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу Головного Управління Пенсійного фонду України у Донецькій області

на постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2015 року у справі № 185/9749/14-а(2-а/185/5/15) за позовом ОСОБА_2 до Головного Управління Пенсійного фонду України у Донецькій області, про визнання протиправною бездіяльності та спонукання до вчинення дій, -

встановив:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Головного Управління Пенсійного фонду України у Донецькій області (далі Відповідач), в якому просив суд визнати протиправною бездіяльність Відповідача щодо не поновлення виплати пенсії; зобовязати Відповідача поновити виплату пенсії з 07.10.2009 р..

Свої вимоги обґрунтовував тим, що проживаючи на даний час в Ізраїлі, має право на поновлення виплати йому пенсії як пенсіонеру Збройних сил України, відповідно до ст..ст. 49,51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009. (а.с.1-2)

Постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2015 року адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено у повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що громадянин України, проживаючи в Ізраїлі, має такі ж самі конституційні права, як і громадянин України, який проживає на території України, що передбачено приписами Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 року. (а.с.46)

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, Головне Управління Пенсійного фонду України у Донецькій області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2015 року та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог посилалися на те, що Позивачем були пропущені строки позовної давності для звернення до суду, у звязку з чим неправомірним є поновлення судом першої інстанції виплат з 07 жовтня 2009 року. Крім того, заява про поновлення виплат була подана Позивачем не у встановленій законом формі, у звязку з чим така заява була розглянута Відповідачем у відповідності до приписів Закону України «Про звернення громадян». Звертають увагу на те, що ОСОБА_2 не є громадянином України та ним не було додано до заяви документу, який би засвідчував його місце проживання. Вважають, що приписи рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 року не поширюють свою дію на правовідносини щодо поновлення пенсійних виплат. (а.с.51-54)

Позивач заперечень на апеляційну скаргу до суду не подавав, постанову суду не оскаржував.

У судовому засіданні представник Позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на безпідставність її доводів. Вважає, що Позивач має право на поновлення виплати пенсії саме з 2009 року, оскільки він уже звертався до пенсійного органу про поновлення виплати пенсії у 2012 році. Та обставина, що звернення було не до того пенсійного органу і не у належному порядку, як це зазначено у судовому рішенні Кіровського міського суду Донецької області від 09.11.2012 року , не дають підстав для застосування приписів статті 46 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та поновлення пенсії з 2009 року.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга хоча і не підлягає задоволенню, однак рішення суду має бути змінено щодо дати поновлення порушеного права Позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином України на підставі закордонного паспорту громадянина України та з 2001 року постійно проживає в Ізраїлі. Позивач отримував пенсію за вислугу років як пенсіонер Збройних Сил України (а.с.13,18)

Постановою Кіровського міського суду Донецької області від 09.11.2012 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 12.02.2013 р., ОСОБА_2 раніше було відмовлено у поновленні пенсійних виплат, але з підстав на неподання ним заяви встановленої форми до належного пенсійного органу та розяснено порядок такого звернення. (а.с.6,7-8)

13.03.2014 року Позивач звернувся до Головного Управління Пенсійного фонду України у Донецькій області із заявою встановленої форми про поновлення виплати пенсії , що підтверджується копією поданої заяви, наданої до суду представником Позивача.

Відповідно до рішення пенсійного органу від 20.03.2014 р. № 2267/05, оформленого листом, Позивача було повідомлено про відмову у призначенні пенсії за віком з огляду на неподання копії паспорту громадянина України з пропискою на території Донецької області або довідку про фактичне місце проживання. Крім того, повідомлено, що ОСОБА_2 було призначено пенсію військовослужбовця Міністерством оборони України відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», однак після 01.01.2007 року пенсійну справу до пенсійних органів передано не було. (а.с.10-11).

Оскарження рішення про відмову Відповідача у поновленні виплати пенсії за віком та зобовязання Головного Управління Пенсійного фонду України у Донецькій області поновити йому з 07.10.2009 року виплату вказаної пенсії і є предметом судового спору.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що громадянин України, проживаючи в Ізраїлі, має такі ж самі конституційні права, як і громадянин України, який проживає на території України, що передбачено приписами Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 року.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частина 2 статті 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як слідує зі змісту рішення УПФУ, підставою для відмови Позивачу у призначенні пенсії за віком стали відсутність документів, які б посвідчували місце проживання (реєстрації) Позивача на території України та громадянство.

Однак така позиція пенсійного органу не узгоджується з правовими нормами, що регулюють спірні правовідносини.

Згідно ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Проте, рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» був визнаний таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Відповідно до пункту 3.3 Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року, вказаними нормами Закону (статті 51) конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору.

Частиною другою статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції України) .

Таким чином, виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами та позбавляти особу права на пенсію у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору.

З огляду на зазначене дії пенсійного органу, як і винесене 20.03.2014 року рішення щодо відмови у поновленні ОСОБА_2 пенсії з підстав відсутності документів, які б посвідчували місце проживання (реєстрації) Позивача та його громадянство, не можна визнати правомірними та такими, що узгоджуються з приписами частини 3 статті 2 КАС України та частини 2 статті 19 Конституції України, що вірно було встановлено судом першої інстанції.

При цьому колегією суддів не беруться до уваги доводи Відповідача щодо подання Позивачем заяви не у встановленій формі, адже всупереч приписам ч.2 ст.72 КАС України пенсійним органом не було спростовано посилання ОСОБА_2 на подання ним заяви встановленого зразка (Додаток 4), а лише зазначено, що у листопаді 2014 року ними було втрачено доступ до приміщення Головного управління, розташованого у м. Донецьк. (а.с.71) В той же час представником Позивача надано копію такої заяви з відміткою про її прийняття пенсійним органом.

Також не приймається, як обґрунтоване, пояснення Головного УПФУ на відсутність у них пенсійної справи Позивача, яка, як їм відомо, знаходиться у Донецькому обласному військкоматі, адже прямий обовязок пенсійного органу при отриманні заяви про поновлення виплати пенсії, витребувати вказану справу та прийняти рішення про відновлення пенсійних виплат.

В той же час, вирішуючи питання щодо строків поновлення порушених прав Позивача, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що Позивач звернувся до пенсійного органу із заявою відповідного зразка про поновлення пенсійних виплат лише 13 березня 2014 року.

За таких обставин та з урахуванням приписів статті 45 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, поновлення порушених прав має бути здійснено лише з 01 березня 2014 року. До вказаного часу підстав для визнання протиправними дій Відповідача немає підстав.

Зазначене є підставою для зміни постанови суду в частині дати, з якої мають бути поновлені порушені права Позивача.

Керуючись п.2 ч.1 ст. 198, п.1 ч.1 ст. 201, 205, 207 КАС України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Головного Управління Пенсійного фонду України у Донецькій області залишити без задоволення.

Постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2015 року змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини в наступній редакції:

«Зобовязати Головне Управління Пенсійного фонду України у Донецькій області поновити виплату пенсії ОСОБА_2 з 01 березня 2014 року.»

В решті постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2015 року залишити без змін.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, визначені ст..212 КАС України.

Повний текст постанови складено 12 червня 2015 року.

Головуючий: Л.М. Нагорна

Суддя: О.В. Юхименко

Суддя: В.В. Мельник