Справа № 802/596/15-а
Суддя: Заброцька Людмила Олександрівна
Дата ухвалення: 2015-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2015 р. м. Вінниця

Справа № 802/596/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

головуючого судді Заброцької Людмили Олександрівни,

суддів Мультян Марини Бондівни,

ОСОБА_1,

за участю:

секретаря судового засідання: Середюка М.А.,

представника позивача: ОСОБА_2,

представника відповідача 1: ОСОБА_3,

представника відповідача 2: не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Міністерства освіти і науки України (відповідач 1), Атестаційної колегії Міністерства освіти і науки України ( відповідач 2 ) про визнання протиправними і скасування рішення і наказу,

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_4 ( далі ОСОБА_4, позивач ) з адміністративним позовом до Міністерства освіти і науки України (далі МОН України, відповідач 1), Атестаційної колегії Міністерства освіти і науки України (далі Атестаційна колегія МОН України, відповідач 2) про визнання протиправними і скасування рішення і наказу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що згідно рішення атестаційної колегії МОН України (протокол № 8 від 22 грудня 2014 року), затвердженого наказом МОН України від 12 січня 2015 року № 6, ОСОБА_4 фактично позбавлено вчених звань доцента кафедри психологічних і педагогічних дисциплін та професора. З такими рішеннями відповідачів позивач не погоджується та вважає їх протиправними, при цьому зазначає, що приймаючи оскаржувані рішення щодо скасування власних попередніх рішень, відповідачі діяли з перевищенням наданих їм повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та пояснення надані в судовому засіданні, просив адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в їх задоволенні відмовити, посилаючись на обставини, викладені в письмових запереченнях (т. 1 а.с. 95 100, 131 133, а.с. 219 - 222 ). Додатково зазначив, що на засіданнях вчених рад Тернопільського державного економічного університету від 07.02.2006 не приймались постанови про позбавлення ОСОБА_4 вчених звань. За результатами проведених засідань було встановлено, що ОСОБА_4 не мав підстав для присвоєння вченого звання доцента кафедри психологічних і педагогічних дисциплін, а також те, що питання про присвоєння вченого звання доцента кафедри Вченою радою ТАНГ не розглядалось взагалі. Крім того, у витягу з протоколу засідання Вченої ради Тернопільського національного економічного університету від 02.10.2009 року №6 зазначено, що «питання про порушення процедури позбавлення вченого звання доцента кафедри психологічних і педагогічних дисциплін ОСОБА_4 Вчена рада університету розглядати не може, оскільки і питання про присвоєння йому вченого звання Вченою радою не розглядалося і рішення про присвоєння вченого звання доцента не приймалося».

Отже, Міністерство освіти і науки України, вивчивши вищезазначені матеріали засідань Вчених рад ТАНГ та у зв'язку з встановленням порушень процедури присвоєння вченого звання ОСОБА_4, винесло на розгляд Атестаційної колегії МОН питання не щодо позбавлення ОСОБА_4 вченого звання доцента, а про скасування рішень Атестаційної колегії МОН та наказів МОН в частині присвоєння позивачу вченого звання.

Таким чином, на думку представника відповідача 1, приймаючи оскаржувані рішення та наказ Міністерство освіти і науки України, а також Атестаційна колегія МОН діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідач 2 в судове засідання не з'явився, явку належного представника не забезпечив. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами ( а.с. 90 ).

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив наступне.

Як свідчать матеріали справи, 18 лютого 2003 року рішенням Атестаційної колегії Міністерства освіти і науки України (том 1 а.с. 159) (протокол № 1/58-Д) ОСОБА_4 було присвоєно вчене звання доцента кафедри психологічних і педагогічних дисциплін, про що видано атестат доцента серії ДЦ №006607 від 18.03.2003 року ( том 1 а.с. 15, 159 ).

В подальшому рішенням Атестаційної колегії Міністерства освіти і науки України від 28 квітня 2004 року (протокол № 2/18-п) та наказом Міністерства освіти і науки України №371 від 05 травня 2004 року (том 1 а.с. 160-161 ) позивачу було присвоєно вчене звання професора, про що видано атестат професора серії 02ПР №000179 від 28 квітня 2004 року (том 1 а.с. 16 ).

12 січня 2015 року виконуючою обов'язки Міністра освіти і науки України ОСОБА_5 прийнято наказ № 6 від 12 січня 2015 року ( том 1 а.с. 154 ), яким затверджено рішення атестаційної колегії МОН (протокол № 8 від 22 грудня 2014 року) ( том 1 а.с. 151-153 ). Зокрема, пунктом 1 наказу скасовано рішення атестаційної колегії МОН України від 18 лютого 2003 року (протокол № 1/58-Д) в частині присвоєння ОСОБА_4 вченого звання доцента кафедри психологічних і педагогічних дисциплін, а пунктом 2 наказу скасовано рішення атестаційної колегії МОН України від 28 лютого 2004 року (протокол № 2/18-п) та наказ МОН України № 371 від 05 травня 2004 року в частині присвоєння ОСОБА_4 вченого звання професора.

Позивач вважає зазначений наказ МОН України № 6 від 12 січня 2015 року, а також рішення атестаційної колегії МОН України (протокол № 8 від 22 грудня 2014 року) протиправними, оскільки вони прийняті з порушенням законодавчо визначеної правової процедури, а тому звернувся до суду з позовом щодо їх скасування.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з статтею 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії ); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Указом Президента України від 28 лютого 2013 року № 96 Про деякі заходи з оптимізації системи центральних органів виконавчої влади реорганізовано Міністерство освіти і науки, молоді та спорту України, Державна служба молоді та спорту України та утворено Міністерство освіти і науки України та Міністерство молоді та спорту України.

У відповідності до вимог Положення про Міністерство освіти і науки України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 630 ( далі Положення ), Міністерство освіти і науки України (МОН) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. МОН є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності, трансферу (передачі) технологій, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю навчальних закладів, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов'язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.

МОН у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України і постановами Верховної ОСОБА_2 України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Підпунктами 47-50 пункту 4 Положення про Міністерство освіти і науки України регламентовано, що МОН відповідно до покладених на нього завдань, серед іншого формує та забезпечує функціонування системи атестації педагогічних, зокрема керівних, наукових і науково-педагогічних кадрів, організовує їх атестацію щодо присвоєння їм кваліфікаційних категорій, педагогічних та вчених звань і підвищення їх кваліфікації; утворює атестаційну колегію, яка на принципах прозорості та відкритості затверджує рішення вчених рад вищих навчальних закладів (наукових установ) про присвоєння науковим і педагогічним працівникам вчених звань старшого дослідника, доцента та професора, організовує її роботу, розглядає питання про позбавлення зазначених звань, оформляє та видає відповідні атестати, а також розглядає апеляції на рішення атестаційної колегії; за поданням Національного агентства із забезпечення якості вищої освіти схвалює порядок присудження наукових ступенів спеціалізованими вченими радами вищих навчальних складів (наукових установ) та подає його на розгляд Кабінету Міністрів України; встановлює порядок присвоєння вченими радами вищих навчальних закладів та науково-технічними радами наукових установ вчених звань науковим і науково-педагогічним працівникам, а також порядок позбавлення вчених звань.

Наказом Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України від 14.09.2011 року №1059 затверджено положення "Про атестаційну колегію Міністерства освіти і науки, молоді та спорту" , яким визначено, що атестаційна колегія Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України є дорадчим органом МОНмолодьспорту, що утворюється з метою виконання повноважень щодо підготовки та атестації наукових і науково-педагогічних кадрів вищої кваліфікації, покладених на МОНмолодьспорт.

У своїй діяльності Атестаційна колегія керується Конституцією України, законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, МОНмолодьспорту, а також цим Положенням (п. 2 Положення).

Рішення атестаційної колегії оформляється протоколом, що підписується головуючим на засіданні та ученим секретарем. Рішення атестаційної колегії затверджуються наказом МОНмолодьспорту України ( п. 9 - 10 Положення ).

Підпунктами 2 та 4 пункту 4 Положення встановлено, що атестаційна колегія відповідно до покладених на неї завдань бере участь у затвердженні рішень спеціалізованих вчених рад про присудження наукових ступенів, у тому числі щодо переатестації вчених, яким присуджено наукові ступені в інших державах, та нострифікації дипломів про наукові ступені, виданих в інших державах, або скасовує такі рішення; позбавленні наукових ступенів і вчених звань в установленному МОНмолодьспортом порядку.

Порядок присвоєння вченого звання професора і доцента, а також позбавлення цього звання регулюється постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2008 №1149 Про затвердження Порядку присвоєння вченого звання професора і доцента (далі - Порядок).

Зокрема, згідно п. 20 Порядку МОНмолодьспорт може позбавити особу вченого звання професора і доцента на підставі клопотань вчених рад. Рішення про порушення клопотання про позбавлення вченого звання професора і доцента приймає вчена рада на своєму засіданні таємним голосуванням. Засідання ради вважається правомочним, якщо на ньому присутні не менш як дві третини її членів. Рішення вважається прийнятим, якщо за нього проголосувало не менш як три четверті членів ради, присутніх на засіданні. Питання щодо обґрунтованості рішення про присвоєння вченого звання професора і доцента, яке було прийняте більш як 10 років тому, МОНмолодьспорт не розглядає.

Порядок розгляду питань про позбавлення (поновлення) вченого звання професора і доцента, а також перелік необхідних для цього документів визначає МОНмолодьспорт (п. 22 Порядку).

З аналізу вищевикладених нормативно-правових актів судом встановлено, що обов'язковою передумовою для прийняття рішення про позбавлення особи вченого звання професора і доцента є наявність відповідного клопотання вченої ради.

Як було встановлено судом з пояснень представника Міністерства освіти і науки України, будь-яких клопотань вчених рад стосовно позбавлення ОСОБА_4 звання доцента кафедри психологічних і педагогічних дисциплін та професора, як того вимагають приписи вищенаведеного нормативно правового акту, до Міністерства освіти і науки України не надходило.

Окрім того, суд зауважує, що абз. 5 пункту 20 Порядку визначено, що питання щодо обґрунтованості рішення про присвоєння вченого звання професора і доцента, яке було прийняте більш як 10 років тому, МОНмолодьспорт не розглядає.

В ході судового розгляду справи встановлено, що звання доцента кафедри психологічних і педагогічних дисциплін позивачу присвоєно 18 лютого 2003 року, а професора - 28 квітня 2004 року.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, зокрема з витягу з Протоколу №8 засідання атестаційної колегії МОН України (том 1 а.с. 151-153), оскаржуване рішення прийнято останньою лише 22 грудня 2014 року та затверджено наказом МОН України №6 від 12 січня 2015 року.

Отже, оскаржувані рішення прийняті відповідачами після спливу десятирічного строку, встановленого законодавцем для перегляду рішення про присвоєння вченого звання.

З приводу пропуску десятирічного строку щодо розгляду питання про обґрунтованість рішення про присвоєння вченого звання професора і доцента, представник відповідача 1 в судовому засіданні пояснив, що вчена рада Тернопільського національного економічного університету питання про порушення процедури позбавлення вченого звання доцента кафедри психологічних і педагогічних дисциплін ОСОБА_4 не розглядала, оскільки і питання про присвоєння йому вченого звання вченою радою не розглядалося і рішення про присвоєння вченого звання доцента не приймалось. При цьому, представник відповідача 1 посилався на відомості, зазначені в протоколах засідання вченої ради Тернопільського національного економічного університету від 07.02.2006 року №6 та від 02.10.2009 року №6 (том 1 а.с. 105, 115).

Отже, на думку представника відповідача 1, Міністерство освіти і науки України, вивчивши матеріали засідань вчених рад ТАНГ та у зв'язку з встановленням порушень процедури присвоєння вченого звання ОСОБА_4, передбаченої Порядком присвоєння вченого звання професора і доцента, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2008 р. № 1149, правомірно винесло на розгляд Атестаційної колегії МОН питання не щодо позбавлення ОСОБА_4 вченого звання доцента та професора, а про скасування рішень Атестаційної колегії МОН та наказу МОН в частині присвоєння позивачу вченого звання.

Вищенаведені твердження представника відповідача 1 суд оцінює критично, оскільки навіть у випадку порушення процедури присвоєння ОСОБА_4 вченого звання доцента кафедри психологічних і педагогічних дисциплін та, відповідно, в подальшому професора, позбавлення особи такого звання повинно відбуватись відповідно до встановленої процедури, зокрема пункту 20 Порядку присвоєння вченого звання професора і доцента.

Разом з тим, доводи представників відповідачів щодо незаконності присвоєння ОСОБА_4 вченого звання професора і доцента суд до уваги не бере, оскільки питання правомірності присвоєння ОСОБА_4 вченого звання професора і доцента виходить за межі предмету спору, яким є спір про скасування відповідачами раніше прийнятих ними рішень і фактичне позбавлення позивача вчених звань.

Згідно ч. 2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративну справу не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог.

Виходячи з вищевикладеного, в рамках даної адміністративної справи суд не надає оцінку правомірності присвоєння ОСОБА_4 вченого звання професора і доцента.

В той же час, колегія суддів бере до уваги правову позицію Конституційного суду України, викладену в рішенні №7-рп від 16 квітня 2009 року за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини 2 ст.19, ст.144 Конституції України, ст.25, ч.14 ст.46, ч.1, 10, ст.59 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні".

Зокрема, Конституційний суд України в прийнятому рішенні звертає увагу, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами. Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року N 1- зп у справі щодо несумісності депутатського мандата. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Крім того, слід зазначити, що Міністерство освіти і науки України відноситься до системи центральних органів виконавчої влади, чия діяльність регламентується Законом України "Про центральні органи виконавчої влади" від 17.03.2011 року №3166-VI ( далі - Закон України №3166-VI ).

Статтею 2 Закон України №3166-VI визначено принципи діяльності міністерств та інших центральних органів виконавчої влади. Зокрема, ч. 1 зазначеної статті встановлено, що діяльність міністерств та інших центральних органів виконавчої влади ґрунтується на принципах верховенства права, забезпечення дотримання прав і свобод людини і громадянина, безперервності, законності, забезпечення єдності державної політики, відкритості та прозорості, відповідальності.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закон України №3166-VI Міністерство у межах своїх повноважень, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної ОСОБА_2 України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, які підписує міністр.

Частинами 8 та 9 ст. 15 Закон України №3166-VI визначено, що накази міністерства або їх окремі частини можуть бути оскаржені фізичними та юридичними особами до адміністративного суду в порядку, встановленому законом. Накази міністерства можуть бути скасовані Кабінетом Міністрів України повністю чи в окремій частині.

З системного аналізу наведених норм чинного законодавства випливає, що оскаржувані наказ МОН України № 6 від 12 січня 2015 року та рішення атестаційної колегії Міністерства освіти і науки України (протокол № 8 від 22 грудня 2014 року), в частинах скасування рішення атестаційної колегії МОН України від 18 лютого 2003 року (протокол № 1/58-Д), яким ОСОБА_4 присвоєно вчене звання доцента кафедри психологічних і педагогічних дисциплін; рішення атестаційної колегії МОН України від 28 квітня 2004 року (протокол № 2/18-п) та наказу МОН України № 371 від 5 травня 2004 року, в частині присвоєння ОСОБА_4 вченого звання професора, прийняті з порушенням норм чинного законодавства та Конституції України, оскільки рішення атестаційної колегії МОН України від 18 лютого 2003 року (протокол № 1/58-Д); рішення атестаційної колегії МОН України від 28 квітня 2004 року (протокол № 2/18-п) та наказ МОН України № 371 від 5 травня 2004 року, в частині присвоєння ОСОБА_4 вченого звання професора, є актами одноразового застосування, індивідуальної дії, які безпосередньо стосуються і пов'язані з реалізацією прав та охоронюваних законом інтересів позивача, відповідно такі акти індивідуальної дії можуть бути скасовані лише у спосіб, передбачений відповідними нормативно-правовими актами (п. 20 Порядку) або в судовому порядку, чого в даному випадку відповідачами не було зроблено.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що "Положенням про атестаційну колегію Міністерства освіти і науки, молоді та спорту" не надано відповідачу 2 повноважень щодо скасування власних рішень, а відтак, приймаючи оскаржуване рішення (протокол № 8 від 22 грудня 2014 року) атестаційна колегія Міністерства освіти і науки України діяла з перевищенням наданих їй вищезазначеним нормативно-правовим актом повноважень.

Згідно з частиною 1 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В силу частини 2 статті 72 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачі, в недотримання положень частини 2 статті 71 КАС України, в ході судового розгляду справи не довели правомірності прийнятих рішень, які оскаржуються позивачем.

Разом з тим, суд констатує, що в ході судового розгляду справи встановлено, що рішення атестаційної колегії Міністерства освіти і науки України (протокол № 8 від 22 грудня 2014 року) в оскаржуваних частинах та наказ МОН України № 6 від 12 січня 2015 року не узгоджується з положеннями частини 2 статті 19 Конституції України та не відповідає критеріям правомірності.

Таким чином, мотивація та докази, наведені позивачем, дають суду підстави для постановлення висновків, які спростовують доводи відповідача, а встановлені у справі фактичні обставини підтверджують позиції позивача.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

п о с т а н о в и в :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення атестаційної колегії Міністерства освіти і науки України (протокол № 8 від 22 грудня 2014 року) в частинах скасування:

- рішення атестаційної колегії Міністерства освіти і науки України від 18 лютого 2003 року (протокол № 1/58-Д), яким ОСОБА_4 присвоєно вчене звання доцента кафедри психологічних і педагогічних дисциплін;

- рішення атестаційної колегії Міністерства освіти і науки України від 28 квітня 2004 року (протокол № 2/18-п) та наказу Міністерства освіти і науки України № 371 від 5 травня 2004 року у частині присвоєння ОСОБА_4 вченого звання професора.

Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства освіти і науки України № 6 від 12 січня 2015 року, яким затверджено рішення атестаційної колегії Міністерства освіти і науки України (протокол № 8 від 22 грудня 2014 року) про скасування рішення атестаційної колегії Міністерства освіти і науки України від 18 лютого 2003 року (протокол № 1/58-Д) в частині присвоєння ОСОБА_4 вченого звання доцента кафедри психологічних і педагогічних дисциплін та в частині скасування рішення атестаційної колегії Міністерства освіти і науки України від 28 квітня 2004 року (протокол № 2/18-п) та наказу Міністерства освіти і науки України № 371 від 5 травня 2004 року у частині присвоєння ОСОБА_4 вченого звання професора.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_4 ( 23233, Вінницька обл., Вінницький район, с. Бохоники, Гніванське шосе, 81) понесені судові витрати ( судовий збір ) в сумі 73,08 грн. (сімдесят три гривні 08 коп.).

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя ОСОБА_6

Судді ОСОБА_7

ОСОБА_1