Справа № 814/4024/13-а
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2015-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2015 року м. Київ К/800/66774/14

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

Олендера І.Я. (доповідача), Карася О.В., Кошіля В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про скасування рішення, провадження в якій відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2014 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2013 року ОСОБА_4 (далі позивач) звернувся до суду першої інстанції з позовом, у якому просив скасувати рішення Державної міграційної служби України (далі відповідач, ДМС України) від 22.07.2013 року № 430-13, яким було відмовлено у визнані його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту та зобовязати Державну міграційну службу України надати йому такий статус.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2014 року адміністративний позов задоволено частково, а саме: визнано протиправним та скасовано рішення відповідача від 22.07.2013 року № 430-13; зобовязано ДМС України прийняти та розглянути заяву ОСОБА_4 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та надати обґрунтовану відповідь у визначені законом строки згідно чинного законодавства.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивачу не обґрунтовано відмовлено у наданні статусу біженця, оскільки він підпадає під дію абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», тому рішення відповідача № 430-13 від 22.07.2013 року є протиправним та підлягає скасуванню.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2014 року апеляційну скаргу відповідача задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, мотивував своє рішення тим, що ситуація в країні походження позивача як на час прийняття оскаржуваного рішення так і у 2014 році, на відміну від ситуації в 2009 році, суттєво відрізняється в сторону покращення; наявність як субєктивних так і обєктивних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань не знайшла свого підтвердження, тому спірне рішення відповідача № 430-13 від 22.07.2013 року винесено обґрунтовано та підстави для його скасування відсутні.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить про його скасування, як такого, що ухвалене із порушенням норм матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції залишити в силі, як скасованого помилково. У доводах касаційної скарги зазначає, що у випадку повернення до країни походження його життю та здоровю буде загрожувати небезпека і він може бути підданий жорстокому і нелюдському поводженню.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 222 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Судами попередніх інстанцій встановлено наступні обставини.

Зі змісту особової справи громадянина Кот-Д'Івуару ОСОБА_4 № ODS 12/184 встановлено, що позивач знаходиться на території України з 11.12.2009 року. Прибув в Україну легально з метою навчання в Тернопільському медичному Університеті.

Під час проведення співбесід повідомив, що перебуваючи на території країни свого походження Кот-д'Івуар, позивач навчався в Університеті Кокоді, у 2002 році вступив до студентської організації FESCI (Federation Estudiantine et Scolaire DE Cote Divoire), яка підпорядковується партії FPI (Front Populaire Ivoirien) президента Гбагбо Лоран. 10.10.2007 року його було призначено на посаду секретаря інформації та пропаганди від студентської організації FESCI. Позивач неодноразово приймав участь в акціях, направлених проти опозиційних партій, яких підтримувала влада Франції. В жовтні 2009 року представниками студентської організації FESCI був влаштований мітинг, під час проведення якого відбулися зіткнення представників партії позивача і опозиції, в результаті чого загинула одна людина і сім було поранено. Співробітниками поліції був зроблений список студентів, що займалися організацією мітингів, з метою арешту. Позивач опинився у цьому списку, про що його повідомили знайомі. Зазначені обставини змусили ОСОБА_4 покинути країну в пошуках притулку.

11.05.2012 року, після відрахування з вищого навчального закладу та закінчення терміну дії візи, позивач звернувся до Управління у справах біженців Головного правління Державної міграційної служби в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Рішенням відповідача від 22.07.2013 року № 430-13 позивачу відмовлено у визнанні його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 цього ж Закону, відсутні.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Спеціальним законом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Відповідно до положень п. 1 ч. 1. ст. 1 Закону, біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року (далі - Конвенція 1951 року) та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол 1967 року).

Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29.04.2009 року «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається», яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Судами попередніх інстанцій, з огляду на матеріали особової справи позивача, встановлено, що у заяві позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту зазначено, що ризик опинитися за гратами є дуже великим через факт переслідування його за політичним поглядами (т. 1 а.с. 78).

Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що заявником не надано належних доказів причетності до політичних партій, активної участі у політичному житті країни свого походження. Факту, що позивач був об'єктом переслідувань як на момент перебування на території країни походження так і на момент звернення до відповідача, наявність прямих загроз такого переслідування через політичні погляди також не встановлено.

Крім того, з анкети та протоколів співбесід (а.с. 71-75, 86-92, 102-108), вбачається, що батьки та близькі родичі позивача до цього часу проживають на території країни Кот-д'Івуар і не зазнають жодних утисків від діючої влади. Позивач звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою яка потребує додаткового захисту 11.05.2012 року, лише після відрахування з вищого навчального закладу, а обставини на які він посилався фактично мали місце у 2007-2009 роках.

Відомості, які надав позивач носять загальний характер та не підтверджують наявність переслідувань відносно нього за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Станом на момент звернення позивача до відповідача, у країні походження позивача відбувається явне покращення політичної ситуації, президент Алассан Уаттара та його уряд продовжують здійснювати заходи активізації політичного діалогу, підвищення рівня безпеки та прискорення економічного підйому, згідно доповіді Генерального секретаря ООН від 15.05.2014 року та прийнятій 25.06.2014 року Резолюції Ради Безпеки ООН 2162 (2014).

Відповідно до ч. 11 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як правильно зазначив суд апеляційної інстанції, в матеріалах справи наявний мотивований висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (а.с. 139-144), якими рекомендовано Державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову позивачу у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового чи тимчасового захисту, відповідно до ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Виходячи зі змісту ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При перевірці об'єктивної та субєктивної сторони обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань, відповідачем не було встановлено наявність фактичних доказів того, що ці побоювання позивача є реальними. При прийнятті рішення відповідачем було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника та інші обставини необхідні для прийняття такого і обґрунтовано прийнято рішення про відмову у наданні статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на зазначене, суд касаційної інстанції приходить до висновку, що відповідачем вмотивовано відмовлено позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Доводи касаційної скарги спростовуються викладеними вище нормами права та встановленими обставинами справи, у зв'язку з чим відсутні підстави для її задоволення та скасування оскаржуваного судового рішення.

За змістом ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 223 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 220, 222, 223, 224, 231, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2014 року у справі № 814/4024/13-а без змін.

Ухвала набирає законної сили протягом п'яти днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута в порядку передбаченому ст.ст. 235 244-2 КАС України.

Судді: І.Я. Олендер

О.В. Карась

В.В. Кошіль