Справа № 815/2536/15
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2015-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2536/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Завальнюка І.В., суддів Балан Я.В., Катаєвої Е.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4, ОСОБА_3 ОСОБА_5 ОСОБА_6, ОСОБА_7 ОСОБА_6, ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_6, діючої особисто та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_8 ОСОБА_10, ОСОБА_8, ОСОБА_8 ОСОБА_11 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування рішень, зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просять суд визнати протиправними та скасувати рішення від 05.03.2015 р. № 177-15, від 25.03.2015 р. № 219-15, від 05.03.2015 р. № 149-15, від 25.03.2015 р. № 211-15, від 05.03.2015 р. № 149-15, якими позивачам відмовлено у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту; зобовязати відповідача прийняти рішення про визнання позивачів біженцями або особами, яка потребують додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що вони родиною проживали в м. Кабул, ОСОБА_12. За кілька місяців до виїзду з країни позивачі почали спілкування з людьми, які сповідували християнство. Уся родина позивачів займала пасивну позицію щодо сповідування мусульманства та вважала, що ця релігія має багато необґрунтованої агресії і є досить агресивною. Тому спілкування із християнами призвело до бажання змінити віросповідання. Ризик стати обєктами переслідування став дуже високим. Вірогідність застосування до позивачів шкоди, включаючи фізичну, досить суттєва, оскільки державні інститути підтримують позицію застосування норм Шаріату, не допускають зміну релігії та передбачають покарання хоча б за намагання це зробити. Крім того, суспільство спроможне вчинити самосуд, а представники влади жодним чином не будуть цьому перешкоджати або надавати захист. На сьогоднішній день позивачі не можуть повернутися до ОСОБА_12, оскільки продовжують своє знайомлення та вивчення нової релігії, тому у випадку повернення до країни походження зберігається велика небезпека нападів з боку радикально налаштованих осіб, які погрожують всім, хто порушив норми Шаріату. У зв'язку із цим позивачі звернулися за захистом в Україні, однак спірними рішенням ДМСУ позивачам було відмовлено у наданні статусів біженців або осіб, які потребують додаткового захисту. Зважаючи на те, що їх заяви відповідають критеріям для визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, та на протиправність оскаржуваних рішень, позивачі звернулися до суду.

16 червня 2015 р. від представника відповідача до суду надійшли заперечення проти адміністративного позову, відповідно до яких відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зважаючи на правомірність оскаржуваних рішень при необґрунтованих заявах позивачів щодо надання їм статусу біженців або визнання особами, які потребують додаткового захисту.

Крім того, 17 червня 2015 р. від позивачів та представника відповідача надійшли заяви про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Згідно з ч.4 ст.122 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що позивачі є громадянами ОСОБА_12, які покинули свою країну та звернулись за захистом до міграційної служби України.

Рішеннями ДМС від 05.03.2015 р. № 177-15 (ОСОБА_1 ОСОБА_2), від 25.03.2015 р. № 219-15 (ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_6, діючої особисто та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_8 ОСОБА_10, ОСОБА_8, ОСОБА_8 ОСОБА_11), від 05.03.2015 р. № 149-15 (ОСОБА_3 ОСОБА_4), від 25.03.2015 р. № 211-14 (ОСОБА_3 ОСОБА_5 ОСОБА_6), від 05.03.2015 р. № 149-15 (ОСОБА_7 ОСОБА_6) позивачам відмовлено у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначені рішення обґрунтованими, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у звязку з наступним.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 ОСОБА_4, 25.12.1963 р. батько родини, одружений із ОСОБА_3 ОСОБА_13 Мохаммад, ІНФОРМАЦІЯ_1, з якою має спільних дітей: доньку - ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (діючої особисто та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_8 ОСОБА_10, ОСОБА_8, ОСОБА_8 ОСОБА_11), яка одружена із ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3; сина ОСОБА_7 ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_4; сина ОСОБА_7 ОСОБА_5 ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_5; сина ОСОБА_7 Шодоб ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_6 (звернення до управління разом із матірю ОСОБА_7 ОСОБА_13 Мохаммад); доньку ОСОБА_7 ОСОБА_16 Акьар, ІНФОРМАЦІЯ_7 (звернення до управління разом із матірю ОСОБА_7 ОСОБА_13 Мохаммад).

Позивачі покинули ОСОБА_12 наприкінці вересня 2013 р. нелегально, вирушивши до Туркменістану. Подальший маршрут до України позивачі зазначити не можуть, крім того, що подорож тривала з 22.09.2013 р. по 02.10.2013 р. До України позивачі потрапили нелегально, поза пунктом пропуску.

Судом встановлено, в якості підстави для отримання захисту ОСОБА_3 ОСОБА_4 пояснив, що в ОСОБА_12 він познайомився із християнським подружжям Вахід та Насрін, з якими він спілкувався на теми віросповідання. Внаслідок цих бесід він зацікавився християнством та неодноразово запрошував це подружжя до свого будинку, де вони спілкувались зі всіма членами його родини. У вересні 2013 р. християнська родина повідомила позивачу про свій намір покину ОСОБА_12 через побоювання зазнати переслідувань за їхню християнську віру.

На підставі викладеного ОСОБА_3 ОСОБА_4 також прийняв рішення покинути ОСОБА_12 разом із всією родиною та вирушити до європейської країни, але через брак коштів позивач та члени його родини змогли дістатись лише до України, де звернулися за захистом.

При цьому ОСОБА_3 ОСОБА_4 під час співбесіди із співробітником міграційної служби пояснив, що особисто йому та членам його родини нічого не загрожувало в ОСОБА_12. Однак він мав побоювання, що місцеве населення може дізнатись про те, що він та його родина не дотримуються завітів ісламу та цікавляться християнськими релігійними течіями, що може призвести до майбутніх переслідувань, адже інші релігії (крім ісламу) в ОСОБА_12 заборонені.

Жоден з позивачів не підтвердив свою особу документально, пояснивши, що всі документи були ними втрачені під час подорожі. При цьому жоден з членів родини не може назвати маршрут потрапляння до України (всі памятають момент перетину кордону між ОСОБА_12 та Туркменістаном, але подальший маршрут ніхто назвати не може), що суд оцінює як неправдиві свідчення, зважаючи на те, що деякі члени родини володіють англійською мовою; принаймні опис міст або будь-яких ідентифікаційних ознак своєї подорожі всі позивачі не надають.

Як убачається із особових справ, всі члени родини плутаються в поясненнях та не володіють інформацією щодо причин їх виїзду з країни походження. Так, дружина ОСОБА_3 ОСОБА_4 у своїх поясненнях зазначила, що не готова до прийняття християнської віри, її чоловік надає неправдиві твердження про те, що його життя в ОСОБА_12 було під загрозою через зміну віросповідання. При цьому ніхто з членів родини під час проживання в ОСОБА_12 не змінював віру. Також відсутня інформація про прийняття православної віри позивачами в Україні.

В основу всіх заяв покладена історія батька родини - ОСОБА_3 ОСОБА_4, який стверджує, що за віросповіданням він та члени його родини є послідовниками релігійної течії «Свідки ОСОБА_17», через що вони мають побоювання зазнати переслідувань у разі повернення до ОСОБА_12.

Поряд із тим, ОСОБА_3 ОСОБА_4 не знає основоположних канонів християнської віри, не зважаючи на його твердження про відвідування в Україні зібрань «Свідків ОСОБА_17». У співбесіді він також не зміг надати адекватних пояснень стосовно негативних моментів в ОСОБА_18, які слугували мотивом вивчення християнської віри. Підтвердити або спростувати факт спілкування позивача із особами на ім'я Вахід та Насрін неможливо, тим більше встановити відношення вказаних осіб до будь-якої конкретної релігійної течії через замалий обсяг отриманих від іноземця пояснень. При цьому позивач підтвердив, що ніколи не зазнавав в ОСОБА_12 переслідувань або дискримінації за релігійними ознаками.

ОСОБА_1 ОСОБА_2 під час анкетування 01.11.2013 р. вказав, що до липня 2013 р. сповідував іслам, а в серпні 2013 р. прийняв рішення змінити віру на християнство (свідок ОСОБА_17). У співбесіді від 15.11.2013 р. даний позивач пояснив, що не встиг прийняти християнську віру, тому що в них не відбулася зустріч із родиною (Вахід та Насрін), яка повинна була передати Біблію для читання. При цьому даний позивач володіє лише однією мовою дарі, отже відповідна книга мала б бути переведена на фарсі (дарі), що з огляду на великі побоювання родини позивача зазнати переслідувань за релігійними переконаннями, поставило б родину у ще більше небезпечне становище, оскільки б набуття відповідної книги само по собі породжувало б відповідні підозри з боку радикально настроєних ісламістів.

Поряд із тим, загальновідомим є факт, що Свідки ОСОБА_17 практикують масове хрещення у відкритих басейнах як обряд залучення до кола віруючих, і позивач, який стверджує, що вивчає літературу свідків ОСОБА_17 та відвідує їх зібрання, повинен бути обізнаним про це.

Для світогляду свідків ОСОБА_17 характерною рисою є відсторонене відношення до суспільства, демонізація основних соціальних інститутів, пасивне відношення до суспільної та політичної діяльності, не включення до культурного та освітнього життя, соціальний ескапізм.

Натомість ОСОБА_7 ОСОБА_6 у співбесіді від 19.11.2013 р. зазначив, що про зібрання свідків ОСОБА_17 в Одесі він дізнався від перекладача. При цьому чому саме перекладач вирішив повідомити йому цю інформацію позивач пояснити не зміг (тобто сам він не інтересувався подібними питаннями). Зазначений позивач володіє лише мовою «дарі», проте зазначає, що на зібраннях свідків ОСОБА_17 в м. Одесі, які він відвідує у середу та неділю (інший позивач ОСОБА_6 ОСОБА_19 у співбесіді 15.11.2013 р. вказав що відвідує збори у четвер та неділю), йому надають книги та журнали, які він вивчає, що суд оцінює критично, оскільки вірогідність друкування такої літератури в Україні на мові «дарі» малоймовірна. До того ж таку літературу зі слів позивача безоплатно роздають на всіх зібраннях у безмежній кількості.

При цьому сама історія про сімейну пару Вахіда та Насрін, які (ймовірно) в ОСОБА_12 проповідували вчення Свідків ОСОБА_17, судом визнається маловірогідною. Так, за правилами Свідків ОСОБА_17 не схвалюється встановлення тісних та особистих взаємовідносин із людьми інших віросповідній. Тривалі та часті розмови на релігійні теми свідків ОСОБА_17 з людьми інших релігійних поглядів допускають лише за наявності перспективи переконати останніх в істинності вчення та схилити у віру свідків ОСОБА_17. Якщо така перспектива відсутня, подібні тривалі та часті розмови не схвалюються (Витяг з експертного висновку по змісту віровчення та практики діяльності релігійної організації «свідки ОСОБА_17», авт. ОСОБА_18, ОСОБА_20В.).

Зважаючи на пояснення дружини ОСОБА_3 ОСОБА_4, яка з її слів не готова змінити релігію іслам на будь-яку іншу, зазначила про те, що її чоловік надає неправдиві твердження про загрозу їхньому життю в ОСОБА_12 через зміну віросповідання, - покладена в основу адміністративного позову та заяв про надання захисту в Україні історія позивачів вбачається неправдоподібною. Тим більше, що жоден з позивачів не володіє навіть базовими знаннями прихильників «Свідків ОСОБА_17».

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 ОСОБА_21 Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Ні до органу міграційної служби, ні до суду жодних переконливих доказів, що свідчили б про переслідування позивачів на своїй батьківщині надано не було.

Твердження позивачів про наявність підстав для надання їм статусів біженців, з огляду на матеріальний елемент клопотання, є непідтвердженими та взаємоспростовуючими. Надана ними інформація при викладені причин виїзду з країни є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернення позивачі не надали, не довели жодного суттєвого факту заяв. Твердження позивачів в заявах щодо небезпеки, яка їм загрожує в ОСОБА_12 особисто є безпідставними і не має реального підґрунтя. Позивачі не надали переконливих доказів щодо їх особистого переслідування в разі повернення на батьківщину.

При цьому під час співбесід в міграційній службі позивачі пояснювали, що направлялись до країн Європейського Союзу, тобто використовували Україну як транзитну країну, що унеможливлювало розгляд заяв в площині надання захисту в Україні.

В даному випадку, в разі наявності обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань в разі повернення до країни своєї громадянської належності після потрапляння до України позивачам ніщо не перешкоджало звернутись за захистом без зволікань в Туркменістані. Отже причиною виїзду з батьківщини було не побоювання зазнати переслідувань, а пошук кращих умов життя.

Вирішуючи справу, суд не знаходить обґрунтованими твердження позивачів про причин, які змусили їй покинути ОСОБА_12. Покладена в основу заяв та позову історія, з огляду на суперечливість повідомлених фактів, неузгодженість пояснень позивачів, свідчить про неправдивий характер свідчень, які використані для отримання захисту в Україні.

Аналіз матеріалів особових справ з точки зору оцінки тверджень позивачів в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивачі не обґрунтували неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвами переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особових справ позивачів випливає, що реальними обставинами звернення позивачів до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивачів є надуманими, останні не навели фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвами переслідувань та які впливають на наслідки прийнятих відповідачем рішень при розгляді їх заяв про надання статусів біженців або осіб, яка потребують додаткового захисту. В той же час відповідач, в силу ч.2 ст.71 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність своїх рішень.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даних адміністративних позовах позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Керуючись ст.ст.122, 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4, ОСОБА_3 ОСОБА_5 ОСОБА_6, ОСОБА_7 ОСОБА_6, ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_6, діючої особисто та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_8 ОСОБА_10, ОСОБА_8, ОСОБА_8 ОСОБА_11 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування рішень, зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя _______________ І.В. Завальнюк

Суддя _______________ Я.В. Балан

Суддя _______________ Е.В. Катаєва