Справа № 804/6129/15
Суддя: Жукова Євгенія Олексіївна
Дата ухвалення: 2015-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 червня 2015 р. Справа № 804/6129/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Жукової Є.О.
при секретарі Воробйовій П.В.
представника позивача ОСОБА_1
представника відповідача ОСОБА_2
представника відповідача ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Державного підприємства «ВИРОБНИЧЕ ОБЄДНАННЯ ПІВДЕННИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД ІМЕНІ ОСОБА_4» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені в розмірі 1 997 637,74 грн., -
12.05.2015 р. до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, в якому позивач просить стягнути з Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Державного підприємства «ВИРОБНИЧЕ ОБЄДНАННЯ ПІВДЕННИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД ІМЕНІ ОСОБА_4» на користь держави в особі Державного обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції у розмірі 1 995 639,10 грн. та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 1 995,64 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано наступним. Відповідач в порушення вимог ст.ст.19,
20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» в редакції від 06.10.2005р. №2960 IV не забезпечив працевлаштування інвалідів у відповідній кількості та не сплатив вчасно адміністративно господарські санкції за нездійснення працевлаштування інвалідів у 2014 році.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.05.2015 року провадження у справі було відкрито та справа призначена до розгляду.
В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі.
Відповідач в судовому засіданні заперечував проти предявленого адміністративного позову, виклавши свою позицію в запереченнях від 03.06.2015 р., в яких зазначив наступне.
ДП «ВИРОБНИЧЕ ОБЄДНАННЯ ПІВДЕННИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД ІМЕНІ ОСОБА_4» було проведено на підприємстві атестацію робочих місць по умовах праці, які можуть несприятливо впливати на стан здоровя працівників.
За результатами атестації виявлені 4 618 робочих місць, які мають право на пільги і компенсації за несприятливі умови праці, у тому числі 2 036 робочих місць, праця на яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах.
На робочих місцях у кількості 4 6185 робочих місцях було задіяно 286 професій та посад.
Відповідачем в поданих запереченнях від 03.06.2015 р. було зазначено, що в 2014 р. на підприємстві працевлаштовано 4 інваліди третьої групи, в підтвердження зазначеного було додано розпорядження про прийом на роботу.
На ДП «ВИРОБНИЧЕ ОБЄДНАННЯ ПІВДЕННИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД ІМЕНІ ОСОБА_4» із виділених 552-х робочих місць для працевлаштування інвалідів створено, тобто введено в дію шляхом працевлаштування на робочому місці конкретного інваліда 283 робочих місць. На теперішній час на підприємстві є вакантним 269 робочих місць, на які при зверненні можуть бути прийняття інваліди.
Відповідачем було також зазначено, що підприємство надає державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів. Щомісячно підприємство надає у Ленінський районний центр зайнятості Звіт про наявність вільних робочих місць (форма №3-ПН), а також неодноразово зверталось до Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів з інформацією про вакантні місця та з пропозиціями про працевлаштування інвалідів. Підприємством були направленні в усі міські центри зайнятості населення заявки та пропозиції щодо працевлаштування інвалідів 3 групи, які мають робочі професії. Інформацію про наявність вільних робочих місць та потребу в працівниках поданого до центру зайнятості були внесені до реєстру оперативних вакансій єдиної інформаційно-аналітичної системи служби зайнятості України, таким чином відповідач зазначає, що інформація про заявлені вакансії надійшла до всіх районних центрів зайнятості м.Дніпропетровська і Дніпропетровської області та в подальшому розповсюджена по мережі Державної служби зайнятості України в усі області та районні центри зайнятості.
Підприємсвом в запереченнях було зазначено, що вони постійно приймають участь у ярмарках вакансій для осіб з обмеженими фізичними можливостями, які проводились на районному та міському рівнях, щомісячно опубліковують в друкованих засобах масових інформаці, а саме в журналі «Робота і навчання. Трудові резерви» обяви про потребу в робітниках, в тому числі інвалідів.
У звязку з зазначеним вище, відповідач зазначає, що підприємство не порушувало жодним чинном законодавства України, а навіть більше було зацікавлене у працевлаштуванні інвалідів, а відтак, відповідач вважає, що до ДП «ВИРОБНИЧЕ ОБЄДНАННЯ ПІВДЕННИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД ІМЕНІ ОСОБА_4» позивачем було неправомірно застосовано адміністративно-господарські санкції та пеню в розмірі 1 997 637,74 грн.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
ДП «ВИРОБНИЧЕ ОБЄДНАННЯ ПІВДЕННИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД ІМЕНІ ОСОБА_4» систематично протягом 2014 р. подавались до Ленінського районного центру зайнятості звіти про наявність вільних робочих місць форма №3-ПН, що підтверджується їх копіями, які містяться в матеріалах справи.
При цьому суд зазначає, що підприємством було додано до матеріалів справи службову записку від 02.06.2015 р. з якої вбачається, що за період 2014 р. на ДП «ВИРОБНИЧЕ ОБЄДНАННЯ ПІВДЕННИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД ІМЕНІ ОСОБА_4» було прийнято 4 особи, а саме: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, 3 гр. інвалідності, начальник стендового хазяйства цеха №15 ПК №305, наказ №597-ок від 15.05.2014 р.; ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2, 3 гр. інвалідності, старший комірник цех №38, наказ №766-ок від 16.06.2014 р.; ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3, 3 гр. інвалідності, прибиральник виробничих приміщень цех №38, наказ 896-ок від 09.07.2014 р.; ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4, 3 гр. інвалідності, столяр 4 раз. Цеху №84, наказ №1317-ок від 08.09.2014 р., підтверджуючі цьому документи додану до матеріалів справи.
В матеріалах справи також містяться копії витягів з журналу «Робота і навчання. Трудові резерви» з яких вбачається, що ДП «ВИРОБНИЧЕ ОБЄДНАННЯ ПІВДЕННИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД ІМЕНІ ОСОБА_4» було опубліковано обяви, про потребу в робітниках, в тому числі інвалідів.
Відповідно до ч.3 ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів» №875-XII від 21.03.1991р. підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Стаття 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів» передбачає, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.
Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.
Відповідно до абзацу другого частини 2 статті 19 Закону України «Про зайнятість населення» державна служба зайнятості має право одержувати від підприємств, установ і організацій, незалежно від форм власності, адміністративні дані про наявність вакантних робочих місць, у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів, характер і умови праці на них, про всіх вивільнюваних, прийнятих і звільнених працівників та інформацію про передбачувані зміни в організації виробництва і праці, інші заходи, що можуть призвести до вивільнення працівників.
Процедуру подання інформації про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів центру зайнятості визначено Порядком подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, що затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 року № 70.
Інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою № 3-ПН «Звіт про наявність вакансій», затвердженою наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 19.12.2005 року № 420 за погодженням з Держкомстатом.
З урахуванням зазначеного вище суд зазначає, що документи надані представником відповідача під час судового розгляду справи, свідчать про вжиття заходів з боку ДП «ВИРОБНИЧЕ ОБЄДНАННЯ ПІВДЕННИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД ІМЕНІ ОСОБА_4» щодо працевлаштування інвалідів на підприємстві.
До того ж, підприємство до центру зайнятості подавало звіти про наявність вільних робочих місць за формою №3-ПН, де вказувало про потребу працівника інвалідів.
Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що відповідачем був доведений факт наявності відповідно до норм чинного законодавства заходів, спрямованих на працевлаштування інвалідів відповідно до вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від №875-XII від 21.03.1991р.
Натомість, позивачем жодними доказами в розумінні ст.70 КАС України не був доведений факт наявності вини відповідача у зазначених правовідносинах, що мав би наслідком застосування адміністративно господарських санкцій та пені у визначеній в адміністративному позові сумі.
Згідно до ч.1 ст.20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів», підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.
Як вбачається із ч.2 ст.20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів», порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.
Вирішуючи дану справу по суті, судом зверталася увага на позиції Вищого адміністративного суду України та Верховного Суду України з зазначеного приводу, які полягають в наступному.
Відповідно до пункту 3 Інформаційного листа Вищого адміністративного суду від 01.06.2010р. за №781/11/13-10 «Щодо застосування окремих норм матеріального права під час розгляду адміністративних справ» встановлено, що нарахування пені та її сплати адміністративно-господарська санкція це грошове зобовязання, альтернативне зобовязанню самостійно здійснити працевлаштування інвалідів відповідно до Закону, сплачується у порядку і розмірах, передбачених Законом та постановою Кабінету Міністрів України Про реалізацію статей 19 і 20 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні.
Відповідно до підпункту 3.1 пункту 3 Інформаційного листа Вищого адміністративного суду від 01.06.2010р. за №781/11/13-10 «Щодо застосування окремих норм матеріального права під час розгляду адміністративних справ» встановлено, що адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обовязковим платежем), обовязкова сплата яких передбачена Конституцією України та Законом України «Про систему оподаткування», а є заходом впливу до правопорушника у сфері господарювання у звязку зі скоєнням правопорушення.
Відповідно до пункту 4 Інформаційного листа Вищого адміністративного суду від 01.06.2010р. за №781/11/13-10 «Щодо застосування окремих норм матеріального права під час розгляду адміністративних справ» встановлено, що визначаючи предмет доказування у справах зазначеної категорії, адміністративним судам потрібно враховувати наступне.
Згідно з частиною першою статті 19 Закону для роботодавців установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, у кількості одного робочого місця.
Відповідно до частини другої зазначеної статті роботодавці самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів.
Згідно з частиною першою статті 177 Господарського кодексу України субєкти господарювання зобовязані за рішенням місцевої ради за рахунок своїх коштів відповідно до закону створювати спеціальні робочі місця для осіб з обмеженою працездатністю та організовувати їх професійну підготовку.
Відповідно до підпункту 12 пункту б частини першої статті 34 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні до кола делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, бронювання в порядку, встановленому законом, на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форм власності робочих місць, призначених для працевлаштування осіб, які відповідно до законодавства потребують соціального захисту і не спроможні конкурувати на ринку праці, визначення нормативів таких робочих місць; прийняття рішень про створення на підприємствах, в установах та організаціях спеціальних робочих місць для осіб з обмеженою працездатністю, організація професійної підготовки цих осіб; погодження проведення ліквідації таких робочих місць.
Частиною другою статті 17 Закону передбачено, що підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів, у разі необхідності, створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування інвалідів, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей.
Таким чином, розрахунок кількості робочих місць для інвалідів здійснюється роботодавцями самостійно, а розрахунок спеціальних робочих місць та їх створення за рішенням місцевої ради.
Відповідно до п.п.4 п.4 Рекомендацій президії Вищого адміністративного суду України від 14.04.2008р. за №07.2-10/2 «Про деякі питання практики застосування адміністративними судами законодавства про забезпечення права інвалідів на працевлаштування» встановлено, що при розгляді зазначеної категорії справ адміністративним судам потрібно встановлювати такі обставини: створення робочих місць відповідно до встановленого нормативу; інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць (вакантних посад); спрямування центрами зайнятості інвалідів до роботодавців з питань працевлаштування; причини не працевлаштування роботодавцями інвалідів.
Аналогічної думки дотримується Верховний Суд України в своїй постанові від 20.06.2011р. за адміністративним позовом Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до приватного підприємства «Продекспорт» про стягнення адміністративно-господарських санкцій, в якій визначив наступне.
За змістом статті 19 Закону України №875-ХІІ встановлено, що підприємства, установи, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, які використовують найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.
Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обовязковим платежем), обовязкова сплата яких передбачена Конституцією України та Законами України від 25.06.1991р. №2151-ХІІ «Про систему оподаткування», а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у звязку зі скоєнням правопорушення.
Разом із тим, відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
Згідно зі статтею 18 Закону №87-ХІІ передбачено, що працевлаштування інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів. Законом України від 23 лютого 2006 року №3483-ІV «Про внесення змін до деяких законів України щодо реалізації інвалідами права на трудову зайнятість» зазначену статтю було викладено в іншій редакції, а Закон №875-ХІІ доповнено статтею 18-1, за змістом якої пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.
Таким чином, обовязок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обовязком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.
При вирішенні питання про правомірність стягнення адміністративно-господарських санкцій слід виходити із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобовязань та встановлення в діях або бездіяльності роботодавця складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій.
При цьому, слід враховувати, що елементами правопорушення є вина та наявність причинного звязку між самим порушенням та його наслідками. Вважається, що застосування принципу вини як умови відповідальності повязане з необхідністю доведення порушення зобовязання.
Якщо при розгляді справи буде встановлено, що роботодавець вжив усіх необхідних заходів для недопущення господарського правопорушення, то адміністративним судам потрібно визнавати незаконним застосування адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць і відмовляти у задоволенні позову.
З метою прийняття законного і обґрунтованого рішення у справі, з`ясування всіх обставин справи та дотримання ст.2 КАС України, відповідно до якої завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ, судом було встановлено, що відповідачем надані до суду достатні належні докази в розумінні ст.70 КАС України, що свідчить про відсутність вини з боку відповідача та спростовують позицію позивача щодо стягнення з ПП «Владислав» адміністративно-господарських санкцій та пені на загальну суму 540 333,78 грн.
Згідно з ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Суд, згідно зі ст.86 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
Враховуючи викладене вище, суд вважає, що відповідачем були надані до суду належні докази щодо спростування позиції позивача, викладеної в заявленому адміністративному позові, та які свідчать про відсутність його вини у наведеному вище порушенні. Під час судового розгляду справи судом був зясований факт відсутності підстав стягнення з Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Державного підприємства «ВИРОБНИЧЕ ОБЄДНАННЯ ПІВДЕННИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД ІМЕНІ ОСОБА_4» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені в розмірі 1 997 637,74 грн., натомість будь-яких пояснень в обґрунтування законності та обґрунтованості заявленого позову позивач не надав.
За таких підстав, суд вважає адміністративний позов Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Державного підприємства «ВИРОБНИЧЕ ОБЄДНАННЯ ПІВДЕННИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД ІМЕНІ ОСОБА_4» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені в розмірі 1 997 637,74 грн. є необґрунтованим, а відтак таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.
Керуючись ст.ст.158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
В задоволенні адміністративного позову Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Державного підприємства «ВИРОБНИЧЕ ОБЄДНАННЯ ПІВДЕННИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД ІМЕНІ ОСОБА_4» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені в розмірі 1 997 637,74 грн. відмовити повністю.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 08 червня 2015 року

Суддя ОСОБА_9