Справа № 807/1827/14
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2015-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2015 року Справа № 876/8941/14

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.,

суддів Гудима Л.Я., Довгополова О.М.,

з участю секретаря судового засідання Прокопенко О.В.,

представника позивача Бучки А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засідання в м. Львові апеляційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю ,,Огородник та Територіальної державної інспекції праці у Закарпатській області на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2014 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю ,,Огородник до Територіальної державної інспекції праці у Закарпатській області про визнання протиправним та скасування припису,-

В С Т А Н О В И В :

26 травня 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю (ТзОВ) ,,Огородник звернулось до суду з адміністративним позовом, в якому з врахуванням заяви про зміну позовних вимог просило визнати протиправним та скасувати припис Територіальної державної інспекції праці у Закарпатській області за № 07-18-019/0344-0384 від 12 травня 2014 року в частині вимог заповнення трудових книжок і вкладишів до них у відповідних розділах російською мовою, укладення на 2014 -2019 роки колективного договору, погодження умов праці з виборним уповноваженим органом від трудового колективу.

Постановою від 05 серпня 2014 року Закарпатський окружний адміністративний суд адміністративний позов задовольнив частково та ухвалив скасувати припис Територіальної інспекції з питань праці у Закарпатській області № 07-18-019/0344-0384 від 12 травня 2014 року в частині заповнення трудових книжок і вкладишів до них у відповідних розділах українською і російською мовами.

В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ТзОВ ,,Огородник та Територіальна державна інспекція праці у Закарпатській області подали апеляційні скарги, оскільки вважають, що постанова прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В апеляційній скарзі ТзОВ ,,Огородник зазначає, що суд першої інстанції помилково застосував до даних правовідносин положення ч.7 ст. 65 Господарського кодексу України, оскільки вони не регулюють трудові відносини. Окрім того, в ст. 4 Конвенції Міжнародної організації праці № 98 ,,Про застосування принципів права на організацію і ведення колективних переговорів, яка ратифікована Україною 14.09.1956 року, в п.2 ст. 6 Європейської соціальної хартії, яка ратифікована Україною 14.09.2006 року передбачено укладання колективного договору на добровільних засадах. У відповідності до зазначеної Конвенції адміністрація не має права ініціювати обрання трудовим колективом представника чи представницького органу.

З огляду на викладене позивач просить скасувати постанову суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач свою апеляційну скаргу мотивує тим, що відповідно до п. 2.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників записи у відповідних розділах ведуться українською та російською мовами. Тому просить скасувати постанову суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник ТзОВ ,,Огородник в судовому засіданні апеляційного суду підтримав вимоги апеляційної скарги позивача та просить їх задовольнити. Апеляційну скаргу відповідача просить залишити без задоволення.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, що в силу приписів ч. 4 ст. 196 КАС України не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи та доводи скарг, апеляційний суд вважає, що скарги не належать до задоволення з таких підстав.

З матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що за наслідками проведеної планової перевірки з питань дотримання вимог законодавства про працю Територіальна державна інспекція з питань праці у Закарпатській області внесла ТзОВ ,,Огородник припис за № 07-18-019/0344-0384 від 12 травня 2014 року.

В приписі зазначено, що позивач порушив вимоги п. 2.1 глави 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме такі не заповнені у відповідних розділах українською і російськими мовами; не укладений на 2013- 2018 роки колективний договір між адміністрацією і колективом товариства; керівником товариства не узгоджено умови оплати праці з трудовим колективом.

Зазначеним приписом зобовязано ТзОВ ,,Огородник заповнити трудові книжки і вкладиші до них у відповідних розділах українською і російською мовами (п.1); укласти на 2014-2015 роки Колективний договір та зареєструвати в місцевих органах державної виконавчої влади (п.2); умови оплати праці погодити з виборним уповноваженим органом від трудового колективу (п.4).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що записи у трудовій книжці виконуються державною мовою і поруч, за вибором громадянина, однією з регіональних мов або мов меншин України.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, відповідають фактичним обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права, та є вірними.

Так, відповідно до ст. 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова.

Частиною 1 статті 13 Закону України ,,Про засади державної мовної політики паспорт громадянина України або документ, що його заміняє, і відомості про його власника, що вносяться до нього, виконуються державною мовою і поруч, за вибором громадянина, однією з регіональних мов або мов меншин України. Дія цього положення поширюється й на інші офіційні документи, що посвідчують особу громадянина України або відомості про неї (записи актів громадянського стану і документи, що видаються органами реєстрації актів громадянського стану, документ про освіту, трудова книжка, військовий квиток та інші офіційні документи), а також документи, що посвідчують особу іноземця або особу без громадянства, у разі наявності письмової заяви особи.

За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відомості в офіційні документи громадянина поряд з державною мовою вносяться однією з регіональних мов виключно за вибором цього громадянина.

Доводи апеляційної скарги відповідача колегія суддів визнає безпідставними, оскільки суд першої інстанції обґрунтовано відхилив посилання інспекції праці на приписи п. 2.1 глави 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, оскільки відповідно до вимог п. 3 розділу Х ,,Прикінцеві положення Закону України ,,Про засади державної мовної політики що до приведення у відповідність із цим Законом чинні нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Крім того, Закони мають вищу юридичну силу над іншими нормативними актами, а тому суд першої інстанції вірно застосував до даних правовідносин саме приписи Закону, а не Інструкції, на яку посилається відповідач.

Статтею 1 Закону України року від 01.07.1993 року № 3356-XII ,,Про колективні договори і угоди визначено, що колективний договір укладається між роботодавцем з однієї сторони і одним або Колективний договір, угода укладаються на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов'язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів працівників та роботодавців.

Аналогічні приписи містить стаття 10 Кодексу законів про працю (КЗпП) України.

Згідно ст. 11 КЗпП України колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають права юридичної особи.

Відповідно до ст. 12 КЗпП України колективний договір укладається між власником або уповноваженим ним органом (особою), з однієї сторони, і первинними профспілковими організаціями, які діють відповідно до своїх статутів, а у разі їх відсутності - представниками, вільно обраними на загальних зборах найманих працівників або уповноважених ними органів, з другої сторони.

Стаття 15 КЗпП України передбачає, що колективні договори підлягають повідомній реєстрації місцевими органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Порядок реєстрації колективних договорів визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно частини 7 статті 65 Господарського Кодексу України на всіх підприємствах, що використовують найману працю, між власником або уповноваженим ним органом і трудовим колективом або уповноваженим ним органом повинен укладатись колективний договір.

Наведені норми чинного законодавства свідчать про те, що колективний договір укладається на всіх підприємствах, в установах і організаціях, що характеризуються двома ознаками: 1) використовують найману працю; 2) мають права юридичної особи. Відсутність хоча б однієї з ознак означає відсутність обов'язку сторін укласти колективний договір.

Суд першої інстанції належним чином дослідив надані сторонами докази та встановив, що ТзОВ ,,Огородник є юридичною особою та використовує найману працю, а тому дійшов обґрунтованого висновку щодо обов'язку укладення та відповідної реєстрації колективного договору.

Згідно статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

На підставі викладеного апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо правомірності пунктів 2 та 4 оскарженого припису, оскільки укладання колективного договору та погодження умов оплати праці з виборним уповноваженим органом трудового колективу є обовязковими для позивача.

Статтею 4 Конвенції Міжнародної організації праці № 98 ,,Про застосування принципів права на організацію і ведення колективних переговорів, яка ратифікована Україною 14.09.1956 року, передбачено, що там, де це необхідно, вживаються заходи, які відповідають умовам країни, з метою заохочення та сприяння повному розвитку та використанню процедури ведення переговорів на добровільній основі між підприємцями або організаціями підприємців, з одного боку, і організаціями трудящих, з другого боку, с метою регулювання умов праці шляхом укладення колективних договорів.

Виходячи з аналізу наведених норм, колегія суддів дійшла висновку, що обовязок позивача укласти колективний договір та погодити умови праці не суперечить принципам вказаної Конвенції, оскільки вона передбачає добровільність ведення переговорів. При цьому Конвенція не містить застережень щодо обовязковості укладення колективного договору.

Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність постанови суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд також не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги позивача.

Статтею 159 КАС України визначено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В силу ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, обєктивно і всебічно зясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

Керуючись ч.3 ст. 160, ст. 195, ст. 196, п. 1 ч. 1 ст.198, ст. ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В :

апеляційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю ,,Огородник та територіальної державної інспекції праці у Закарпатській області залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2014 року у справі № 807/1827/14 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили рішенням суду апеляційної інстанції шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а в разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України з дня складенні ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя В.В. Святецький

Судді Л.Я. Гудим

О.М. Довгополов

Ухвала в повному обсязі складена 12.06.2015 року.