Справа № 815/2526/15
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2015-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2526/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Завальнюка І.В., суддів Катаєвої Е.В., Вовченко О.А., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення від 27.02.2015 р. № 82-15, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобовязати відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є палестинським біженцем в третьому поколінні. До виїзду з країни походження проживав в районі Ярмук міста Дамаск, потім в Алеппо, але зараз не може та не бажає користуватися захистом країни свого попереднього постійного проживання, оскільки Сирія не спроможна забезпечити належний захист через збройний конфлікт, який триває з 2011 р. На сьогоднішній день конфлікт в Сирії загострився, країна опинилась у стані гуманітарної кризи. Жертвами військового конфлікту, як правило, стає цивільне населення країни. В разі повернення в країну походження позивач може стати жертвою свавільного насилля через вкрай нестабільну ситуацію в Сирії. Як на підтвердження цих обставин позивач послався на Рекомендації УВКБ ООН з питання міжнародного захисту осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку від 22.10.2013 р., резолюції Генеральної Асамблеї ООН № 67/262 від 15.05.2013 р., № 68/182 від 18.12.2013 р., № 67/183 від 20.12.2012 р., № 66/253/В від 03.08.2012 р. У 2013 році позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні. Однак 27.02.2015 р. рішенням ДМСУ № 82-15 позивачу було відмовлено у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Зважаючи на те, що його заява відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та на протиправність оскаржуваного рішення, позивач звернувся до суду.

17 червня 2015 р. від представників сторін до суду надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, у зв'язку із чим відповідно до ч.4 ст.122 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народився 06.11.1987 р. в м. Дамаск, район Аль-Ярмук (Сирія) та є палестинським біженцем. В 1993 р. разом із своєю родиною виїхав в Обєднані Арабські Емірати, с. Даба Аль-Хасен, підпорядковане м. Шаржа, де його батько працював викладачем в старшій школі. В 2005 р. родина повернулася в Сирію, м. Дамаск. В 2006-2007 рр. позивач виїхав на навчання до України. За сім років перебування в Україні позивач три рази виїжджав до Сирії (останній раз 17.08.2011 р.). Позивач на національністю є арабом, сповідує іслам (суніт); розлучений із громадянкою України, від якої має малолітню дитину.

23 липня 2013 р. позивач звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України із заявою № 219 щодо отримання захисту.

В обґрунтування свого звернення позивач зазначив, що в Україні він проживав протягом семи років, поки навчався в інституті, який він закінчив в 2013 р. Однак на теперішній час він не може повернутися до Сирії через небезпечну ситуацію в країні, де триває громадянська війна. Внаслідок бомбардувань був зруйнований будинок його родини та вбито кілька родичів. Захист позивач просить для продовження навчання та можливості проживати у безпеці.

За результатами розгляду заяви позивача та проведених співбесід, 16.01.2015 року ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок по справі № 2012OD0219, яким позивачу відмовлено у наданні статусу біженця та в наданні додаткової форми захисту, оскільки за результатами розгляду особової справи ОСОБА_1 не відноситься до тієї чи іншої соціальної групи, щодо якої в країні громадянського походження мають місце дискримінація або переслідування, у зв'язку із чим позивач не вважається біженцем у розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу № 1967 року щодо статусу біженців, Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Крім того, не знайшли свого підтвердження умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянської належності.

Рішенням ДМС України від 27.02.2015 р. № 82-15 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 цього Закону, відсутні.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначене рішення обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у звязку з наступним.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 ОСОБА_2 Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до органів міграційної служби, мотивуючи свою заяву неможливістю виїзду на батьківщину через громадянську війну та можливістю бути призваним до збройних сил.

Оцінюючи обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність фактичних обставин, які б безумовно підтверджували ймовірність позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Також судом не встановлено жодних підстав та доказів, які б свідчили, що при поверненні до країни громадської належності позивач може стати жертвою переслідувань, а побоювання бути призваним у Збройні сили не свідчить про можливість стати жертвою переслідувань та відповідно давати підстави для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд також враховує, що позивач повертався до Сирії в період військового конфлікту, а саме 17.08.2011 р., що підтверджується протоколом співбесіди та штампами в національному паспорті (на підставі проїзного документу палестинських біженців № Р та студентської реєстрації Одеського національного медичного університету), що в свою чергу свідчить про те, що позивач не зазнав жодних утисків чи переслідувань. Також суд враховує, що його батьки, брат та 2 сестри продовжують проживати в м. Дамаск, Сирія, тобто на цей час їм ніщо не загрожує.

В якості причин виїзду з країни постійного проживання під час анкетування 06.08.2013 р. ОСОБА_1 вказав навчання в медичному університеті, який він закінчив у 2013 р. При цьому з 2012 р. район Аль-Ярмук в Сирії почали бомбардувати, внаслідок чого будинок родини позивача був зруйнований. Деякі родичі позивача виїхали до інших країн Єгипту, Туреччини, Німеччини, Швеції тощо. Його батьки з молодшими дітьми ще перебувають в Дамаску, постійно змінюючи місце проживання. Повернутися до Сирії позивач не має змоги, оскільки це великий ризик для життя через бойові дії.

Під час співбесіди, оформленої протоколом від 23.08.2013 р., позивач також зазначив, що палестинські біженці (до яких він відноситься), не підтримують ані владу, ані опозицію в цьому конфлікті, у зв'язку із чим обидві сторони ненавидять їх. При цьому позивач є військовозобовязаним та у разі повернення до Сирії може бути призваним служити в армії з боку влади президента ОСОБА_3. Проте позивач не хоче служити, тим більше в умовах військового конфлікту, так як не підтримує ні владу, ні опозицію в цій війні.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

При цьому у позивача є законні підстави легалізуватись в Україні, оскільки в нього є малолітня дитина від громадянки України, що є підставою для отримання посвідки на постійне проживання в Україні.

Однак звернення позивача за захистом до управління міграційної служби відбулося лише 23.07.2013 р. після закінчення реєстрації на території України (27.06.2013 р.), тоді як конфлікт в Сирії розпочався в 2011 р. (і в цьому році позивач відвідував Сирію, після чого повернувся до України та продовжив навчання).

Суд враховує, що позивач народився та постійно проживав на території Сирії від батьків, які можуть підпадати під визначення «біженці» Конвенції ООН про статус біженця 1951 р. як «палестинські біженці», які змушені були покинути країну громадянської належності через арабо-ізраїльську війну 1947-1949 рр., на даний момент вказані території входять до складу Ізраїлю (м. Цфат).

Реєстрація позивача в БАПОР, яка є доступною для всіх нащадків «оригінальний палестинських біженців» не відповідає пункту (D) визначення біженця вказаної Конвенції. Позивач не може бути автоматично визнаним біженцем згідно міжнародного та внутрішнього законодавства будь-якої країни, перебуваючи за межами країни свого попереднього місця проживання. При цьому від вказаної організації позивач ніколи не отримував ніякої допомоги.

Крім того, позивач безперешкодно продовжив термін дії паспортного документу в посольстві Сирії у м. Києві 06.06.2013 р. строком до 10.06.2017 р., тоді як навчання закінчив 10.06.2013 р., що свідчить про відсутність проблем з державними органами Сирії, в т.ч. з можливим невиконання громадських обовязків іноземця (аспект призову на службу).

Також суд враховує локальний характер конфлікту на території Сирії та можливість внутрішнього переміщення осіб в межах даної країни. При цьому суд критично оцінює посилання позивача на його статус «палестинського біженця» в аспекті переслідування таких осіб обома сторонами конфлікту, оскільки як зазначив сам позивач під час співбесіди із співробітником міграційної служби, ні він, ні члени його родини за жодною конвенційною ознакою в Сирії не переслідувались.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що позивач не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяв про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В той же час відповідач, в силу ч.2 ст.71 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність своїх рішень.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Керуючись ст.ст.122, 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя І.В. Завальнюк

Суддя Е.В. Катаєва

Суддя О.А. Вовченко