Справа № 820/1890/15
Суддя: Яковенко М.М.
Дата ухвалення: 2015-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2015 р. Справа № 820/1890/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Яковенко М.М.

Суддів: Лях О.П., Старосуд М.І.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2015р. по справі № 820/1890/15 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправним висновок, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі-відповідач), в якому просив визнати протиправним висновок відповідача про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні від 29 грудень 2014 року та скасувати його; зобовязати відповідача видати позивачу посвідку на постійне місце проживання (а.с.4-9).

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2015 року адміністративний позов задоволено частково.

Скасовано висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні від 29.12.14 р. щодо ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1;

зобов'язано Головне управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області видати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, посвідку на постійне проживання. В іншій частині позовних вимог позов залишено без задоволення (а.с. 39-42).

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу в якій просив скасувати постанову Харківського окружного адміністративного районного суду від 14.04.2015 року та винести нову, якою відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач посилається на незаконність та необґрунтованість постанови суду, прийнятої з порушенням норм матеріального та процесуального права (а.с. 49-50).

Розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, з урахуванням приписів п.2 ч.1 ст.197 КАС України. Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції встановлено, що громадянка Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, прибула в Україну в 1986 році з метою працевлаштування.

04.07.2003 року позивачці оформлено і видано посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1.

03.09.2004 року на підставі висновку ВГІРФО УМВС України в Харківській області позивачці видано посвідку на постійне місце проживання серії НОМЕР_2.

04.03.2014 року позивач, ОСОБА_1, звернулася з заявою від 04.03.2014 року до ГУ МВС України в Харківській області щодо обміну бланку посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку з досягненням 45-річного віку. Проте обмін бланку посвідки на постійне проживання в Україні не був здійснений.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 11.06.2014 року по справі №820/10172/14 (а.с.11-12), залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області про визнання дій протиправними адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 громадянці СР В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

08.09.2014р. на виконання постанови Харківського окружного адміністративного суду №820/10172/14 від 11.06.2014 року громадянку СРВ ОСОБА_1, була документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_3, у зв'язку із досягненням 45-річного віку, на підставі раніше виданої посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 03.09.2004 р.

29.12.2014 року Головним спеціалістом ГУДМС України в Харківській області про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні, зроблений Висновок про те, що громадянку СРВ ОСОБА_1 слід: визнати такою, що немає дозволу на імміграцію; посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 04.07.2003 року та видані на її підставі у подальшому посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 03.09.2004 року та серії НОМЕР_3 від 08.09.2014 р. визнати недійсними та такими, що підлягають вилученню; анулювати відмітку про наявність дозволу на постійне проживання в Україні у паспортному документі громадянки СРВ ОСОБА_1.

Здійснити перевірку архівних обліків та повідомити ОСОБА_1, ДМС України, АДПС України, що посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 04.07.2003 року та видані на її підставі у подальшому посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 03.09.2004 року та серії НОМЕР_3 від 08.09.2014 р. є незаконними, та недійними.

Зазначені фактичні обставини не є спірними між сторонами.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що висновки Відповідача про те, що на момент звернення, а саме 25.06.2003 року положеннями законодавства України не було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію відповідно до абз. 4 п. 4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію", у зв'язку із цим оформлена позивачці посвідка від 04.07.2003 та видані на її підставі у подальшому посвідки на постійне проживання підлягають визнанню недійсними та вилученню, є протиправними. Тобто, як зазначив суд, відповідачем не наведено жодних правових підстав, якими законодавцем визначено перелік законних підстав для прийняття рішення про скасування посвідки на постійне місце проживання в Україні позивачу.

Щодо позовних вимог позивача про визнання протиправними висновку відповідача, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні в цій частині позовних вимог виходив з того, що вимоги позивача про визнання протиправним та скасування рішення суб'єкта владних повноважень є однорідними позовними вимогами та передбачають один і той самий спосіб захисту прав позивача. Суд звернув увагу на те, що поняття скасування рішення передбачає тим самим, визнання його протиправним. Отже щодо позовних вимог про визнання протиправними спірного висновку відповідача, слід відмовити, оскільки дана позовна вимога є тотожною.

З такими висновками суду не можна погодитися у повному обсязі з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

При чому, адміністративний позов є зверненням до адміністративного суду про захист прав, свобод та інтересів особи (п.6 ч.1 ст.3 КАС україни).

Положеннями частини 4 статті 105 КАС України передбачено, що адміністративний позов може містити вимоги про:

1) скасування або визнання нечинним рішення відповідача-суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень;

12) зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії;

3) зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень утриматися від вчинення певних дій;

4) стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю;

5) виконання зупиненої чи невчиненої дії;

6) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень;

7) примусове відчуження земельної ділянки, інших об'єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності.

Виходячи з правового змісту наведених вимог процесуального законодавства, колегія суддів зазначає, що процесуальною можливістю звернення до суду, є наявність порушеного права особи з боку субєкта владних повноважень рішенням, дією або бездіяльністю, та як наслідок можливий спосіб судового захисту у вигляді сформованих вимог зазначених ч.4 ст.105 КАС України. При чому, не виключена правова можливість звернення до суду з іншими вимогами у випадках, встановлених законодавством, що регулює спірні правовідносини.

Тобто, повинне мати місце порушене право особи та наявність належного обрання способу захисту.

Колегія суддів вважає за потрібне зазначити, що умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначено Законом України Про імміграцію від 07.06.2001 року №2491-ІІІ із змінами та доповненнями (далі-Закон), а механізм оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання іноземцям та особам без громадянства, які іммігрували в Україну на постійне проживання або прибули в Україну на тимчасове проживання, врегульований Порядком оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №251 від 28.03.2012 року (далі Порядок №251).

Питання, підстави, порядок та спосіб щодо надання дозволу на імміграцію, відмову у цьому видача або вилучення посвідки на постійне проживання, в тому числі скасування дозволу на імміграцію, оскарження рішень з питань імміграції, дій чи бездіяльності органів державної влади, посадових і службових осіб врегульовано Розділами ІІІ та ІУ відповідно.

Крім того, як зазначалось вище, що зазначені питання також врегульовано Порядком №251, який узгоджується та кореспондується з вимогами Закону.

Виходячи зі змісту та правового аналізу наведеного законодавства, вирішення будь-якого питання з яким повязує позивач, як своє порушене право, що може бути наслідком обрання належного способу судового захисту, є прийняття відповідачем, як субєктом владних повноважень відповідного рішення. Таке рішення, є належною формою реалізації відповідачем своїх владних управлінських функцій в межах спірних правовідносин, саме відповідне рішення створює правові наслідки для позивача, а його оскарження до суду, є належною формою реалізацією особою своїх прав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не погоджується саме з Висновком складеного головним спеціалістом ГУДМС України в Харківській області, затвердженого 29.12.2014 року. В той же час, зазначений висновок не є, в розумінні Закону або Порядку №251 рішенням субєкта владних повноважень, яке може створювати відповідні правові наслідки для позивача. Зазначений висновок, з огляду на його зміст носить лише рекомендований та можливий характер.

Будь яких рішень щодо визнання позивача такою, що немає дозволу на імміграцію; визнання посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 04.07.2003 року та видані на її підставі у подальшому посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 03.09.2004 року та серії НОМЕР_3 від 08.09.2014 р. недійсними та такими, що підлягають вилученню; анулювання відмітки про наявність дозволу на постійне проживання в Україні у паспортному документі громадянки СРВ ОСОБА_1, Відповідачем не приймалось. Як і не має рішень про відмову у видачі посвідки на постійне проживання. Навпаки, як встановлено судом першої інстанції, 08.09.2014 року на виконання постанови Харківського окружного адміністративного суду №820/10172/14 від 11.06.2014 року громадянка СРВ ОСОБА_1, була документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_3, у зв'язку із досягненням 45-річного віку.

До того ж, зазначення у висновку про здійснення перевірки архівних обліків, повідомлення ОСОБА_1, ДМС України, АДПС України, що посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 04.07.2003 року та видані на її підставі у подальшому посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 03.09.2004 року та серії НОМЕР_3 від 08.09.2014 р. є незаконними та недійними, можуть бути лише належним чином виконання відповідачем своїх функціональних обовязків.

Колегія суддів зазначає, що ані Законом України "Про імміграцію", ані Порядком №251, ані положеннями КАС України не передбачено ні правової, ні процесуальної можливості оскарження висновку відповідача, який носить рекомендований характер, та зобовязання видати посвідку на постійне проживання в Україні, належної відмови якої ще не настало.

В даному випадку позивач звертаючись до суду з позовом, передчасно сформував свої позивні вимоги шляхом визнання протиправним висновок, та як наслідок зобовязання вчинити певні дії. Невірно обраний позивачем спосіб судового захисту є підставою для відмови у задоволенні вимог позовної заяви.

В звязку з наявною можливістю повторного звернення позивачем до суду з належно обраним способом судового захисту, колегія суддів вважає за необхідне не надавати правову оцінку спірним правовідносинам щодо наявності або відсутності права позивача на постійне проживання на території України, а тому доводи позивача, відповідача та до уваги не приймаються.

При вирішенні позовних вимог по суті, суд першої інстанції безпідставно не врахував вищенаведені положення норм як матеріального так і процесуального права, та надав передчасні правові висновки спірним правовідносинам.

На підставі викладеного, з урахуванням приписів ст.202 КАС України, колегія суддів приходить до висновку про скасування постанови суду першої інстанції, з прийняттям нової про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 2,11, 160, 167, 195, 197, 198, 202, 205, 207, 209, 211-212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області задовольнити.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2015 року по справі № 820/1890/15 скасувати.

Прийняти нову постанову.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду в порядку письмового провадження набирає законної сили через пять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя (підпис)Яковенко М.М.
Судді(підпис) (підпис) Лях О.П. Старосуд М.І.