Справа № 753/22903/14-а
Суддя: Беспалов О.О.
Дата ухвалення: 2015-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

18 червня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Беспалова О. О.

суддів: Грибан І. О., Губської О. А.

за участю секретаря: Тур В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва на постанову Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2015 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до управління Пенсійного фонду України у м. Ірпені Київської області про визнання дій щодо відмови у зарахуванні йому пільгового стажу роботи та призначення відповідної пенсії протиправними; зобовязання зарахувати трудовий стаж на посаді випробувача деталей та приладів електронної техніки до загального пільгового стажу, який складає 8 років 11 місяців 29 днів; зобовязання призначити пільгову пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та сплатити позивачу пенсію за весь строк її неотримання, починаючи з 25.06.2014 р.

Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2015 р. позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив оскаржувану постанову скасувати та ухвалити нову, якою позовні вимоги залишити без задоволення.

Сторони, належним чином повідомлені, в судове засідання на апеляційний розгляд не зявилися.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення справи, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обовязкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін та третіх осіб.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та було вірно встановлено судом першої інстанції, з 22.08.1983 року по 03.06.1993 року ОСОБА_2 працював в КП «Радіовимірювач» на посаді випробувач деталей та приладів електронної техніки.

Вказана посада підпадає під дію списку № 2 (розділ XXXII «Общие професии», шифр 53г, «Робочие и инженерно-технические работники, заняте на установках УКВ и УВЧ и на работах с применением УКВ и УВЧ»), затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР № 1173 від 22.08.1956 р.

Відповідно до довідки від 29.07.2014 року КП Радіовимірювач № 16/11 позивач працював повний робочий день з використанням виробів і генераторів НВЧ з інтенсивністю випромінювання до 100 мкВт/см.кв, інших робіт не виконував. Згідно «Санитарных норм и правил при работе с источниками электромагнитных полей високих, ультрависоких и сверхвысоких частот» №848-70 застосування засобів індивідуального захисту від випромінювання НВЧ не передбачено. Крім того, позивачу надавалася додаткова відпустка 12 робочих днів та спецхарчування за роботу з важкими та шкідливими умовами праці (а. с. 15, зворот).

Підтвердженням роботи позивача з важкими та шкідливими умовами праці є також довідка № 16/133 від 08.06.1993 р. ВО «Радіовимірювач», сформована на підставі особової картки за формою Т-2, наказів по відділу персоналу і підготовки кадрів, табелів та відомостей про зарплатню, техпроцес Київського заводу «Радіовимірювач», в якій зазначено про те, що позивач був зайнятий повний робочий день на установках УВЧ, а його посада відноситься до Списку № 2 (розділ XXXII «Общие професии», шифр 53г, «Робочие и инженерно-технические работники, занятые на установках УКВ и УВЧ и на работах с применением УКВ и УВЧ»), затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР № 1173 від 22.08.1956 р. (а. с. 16).

Аналогічного змісту довідка № 16/9 від 23.06.2014 р. містить також інформацію, що пільговий стаж позивача за період з 22.08.1983 р. по 31.12.1991 р. становить 8 років 4 місяці 9 днів (а. с. 15).

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 р. № 1788-ХІІ (чинний з 01.01.1992 р., далі Закон № 1788) право на пенсію за віком на пільгових умовах мають працівники, зайняті повний робочий день на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах. Працівники, які мають не менше половини стажу роботи з шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого ст. 12 цього Закону, на один рік за кожні два роки такої роботи (жінкам).

Частина третя статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлює, що порядок пенсійного забезпечення осіб, які працювали до введення в дію цього Закону на роботах зі шкідливими і важкими умовами праці, передбачений законодавством, що діяло раніше, визначається статтею 100 даного Закону.

Відповідно до статті 100 Закону України «Про пенсійне забезпечення» особам, які працювали до введення в дію цього Закону на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, передбаченими раніше діючим законодавством, пенсії за віком призначаються на таких умовах: особам, які мають на день введення в дію цього Закону повний стаж на зазначених роботах, що давав право на пенсію на пільгових умовах, пенсії в розмірах, передбачених цим Законом, призначаються відповідно до вимог за віком і стажем, встановлених раніше діючим законодавством.

Згідно Порядку застосування Списків № 1 та № 2 виробництв, робіт, професій, посад та показників, при нарахуванні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики від 18.11.2005 р. № 383, зареєстрованого у Міністерстві юстиції 01.12.2005 р. за № 1451/11731, при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки № 1, № 2, що діяли на період роботи працівника.

Відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 р. № 36 «Про затвердження списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Пунктом 20 постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637 «Про затвердження порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» передбачено, що у випадках, коли у трудовій книжці відсутні відомості, що зазначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Відмовляючи у призначенні пільгової пенсії позивачу, відповідач не заперечував наявність та достатність трудового стажу позивача на посаді, зазначеній у довідках роботодавця.

Проте, відповідач вказав, що позивач працював до 03.06.1993 р., а тому до нього має застосовуватись Список № 2, затверджений постановою Кабінету Міністрів СРСР від 26.01.1991 р. № 10, який передбачав, що посада робітників та спеціалістів, постійно зайнятих на роботах з джерелами УКХ, УВЧ, НВЧ випромінювань, виконання яких вимагає обовязкового застосування засобів індивідуального захисту від цих випромінювань.

Натомість, як зазначає відповідач, довідка № 16/9 від 23.06.2014 р. містить відомостями, що засобами індивідуального захисту позивач не користувався.

З даного приводу колегія суддів зазначає наступне.

Застосування Списків № 1 та № 2 деталізоване у Порядку застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженому наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005 р. № 383 (далі - Порядок).

Згідно з пунктом 3 Порядку, при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.1992 р. та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.1992 р.

З огляду на це, застосуванню до позивача підлягають списки 1956 року та 1991 року.

В свою чергу, після 21.08.1992 року атестація робочого місця позивача не проводилась, а тому у відповідача є всі наявні підстави для відмови у зарахуванні пільгового стажу після цієї дати, натомість, вказаний період не є предметом розгляду даної справи.

Таким чином, задовольняючи позовні вимоги в частині зарахування трудового стажу до пільгового за період з 22.08.1983 р. по 25.01.1991 р. суд першої інстанції діяв правомірно, оскільки факт перебування позивача на посаді, що відноситься до Списку № 2 підтверджується матеріалами справи.

В частині задоволення позовних вимог про зарахування трудового стажу до пільгового за період з 26.01.1991 р. по 20.08.1992 р., в той час, як Список № 2 від 1991 р. передбачав для такої посади використання засобів індивідуального захисту, колегія суддів зазначає наступне.

Атестація робочих місць здійснюється на підприємствах, в організаціях та установах незалежно від форм власності і господарювання згідно з Порядком проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 серпня 1992 року № 442 (далі - Порядок), та розробленими на виконання цієї постанови Методичними рекомендаціями для проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженими постановою Міністерства праці від 1 вересня 1992 року № 41.

Відповідно до зазначених нормативних актів основна мета атестації полягає у регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізації права на здорові й безпечні умови праці, пільгове забезпечення, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах.

Згідно з пунктом 4 Порядку та підпунктом 1.5 пункту 1 Методичних рекомендацій періодичність проведення атестації робочих місць визначається безпосередньо колективним договором підприємства і проводиться не рідше одного разу на 5 років. Відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства чи організації.

Атестація робочих місць відповідно до Порядку та Методичних рекомендацій передбачає: установлення факторів і причин виникнення несприятливих умов праці; санітарно-гігієнічне дослідження факторів виробничого середовища, важкості й напруженості трудового процесу на робочому місці; комплексну оцінку факторів виробничого середовища і характеру праці на відповідність їхніх характеристик стандартам безпеки праці, будівельним та санітарним нормам і правилам; установлення ступеня шкідливості й небезпечності праці та її характеру за гігієнічною класифікацією; обґрунтування віднесення робочого місця до категорії зі шкідливими (особливо шкідливими), важкими (особливо важкими) умовами праці; визначення (підтвердження) права працівників на пільгове пенсійне забезпечення за роботу у несприятливих умовах; складання переліку робочих місць, виробництв, професій та посад із пільговим пенсійним забезпеченням працівників; аналіз реалізації технічних і організаційних заходів, спрямованих на оптимізацію рівня гігієни, характеру і безпеки праці.

Таким чином, відсутність необхідності використання засобів індивідуального захисту мала бути встановлена під час атестації у звязку з фактичними змінами умов для визначення (підтвердження) права працівників на пільгове пенсійне забезпечення.

Оскільки така атестація проведена не була, а до цього часу використання засобів захисту не вимагалось, колегія суддів приходить до висновку про непідтвердженість доводів відповідача щодо того, що дана посада не передбачає використання засобів захисту.

Незабезпечення ж цими засобами працівника чи невикористання цим працівником засобів захисту в добровільному порядку, не може бути підставою для відмови позивачу у призначенні пільгової пенсії.

У відповідності до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують позиції суду першої інстанції та апеляційним судом відхиляються.

Згідно статті 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва на постанову Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2015 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії залишити без задоволення.

Постанову Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2015 р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя О. О. Беспалов
Суддя І. О. Грибан
Суддя О. А. Губська

.

Головуючий суддя Беспалов О.О.

Судді: Губська О.А.

Грибан І.О.