Справа № 2а-1/11
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2015-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" червня 2015 р. м. Київ К/9991/56498/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого судді суддівТракало В.В., Головчук С.В., Мойсюка М.І.,
секретар: Буденко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Бородянського районного суду Київської області від 22 січня 2011 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 7 червня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про поновлення на роботі,

в с т а н о в и л а :

У травні 2007 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача. Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просив поновити його на роботі з 30 січня 2007 року на посаді спеціаліста І категорії сектору розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури, а якщо суд скасує розпорядження № 206-к від 25 травня 2006 року на посаді спеціаліста І категорії відділу розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури з 26 травня 2006 року, з оплатою вимушеного прогулу з 30 січня 2007 року по час поновлення на роботі та відшкодуванням моральної шкоди в розмірі 2000000 грн.; скасувати розпорядження Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації від 30 січня 2007 року № 40-к, від 24 квітня 2007 року № 172-к, від 6 березня 2007 року № 101-к, від 25 травня 2006 року № 206-к повністю, а розпорядження від 24 березня 2006 року № 484, від 1 листопада 2006 року № 1920 - в частині, що стосується управління економіки та розвитку району, та інші незаконні розпорядження та акти, що мають відношення до нього, про які йому не відомо; скасувати розпорядження відповідача від 17 березня 2006 року № 429, від 27 квітня 2006 року № 688, від 4 жовтня 2006 року № 1731, 28 листопада 2006 року № 2184 «Про затвердження положення про відділ економіки та розвитку району Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації», від 30 січня 2007 року № 158, від 12 лютого 2007 року № 223 «Про затвердження положення про відділ економіки та розвитку району Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації»; зобовязати відповідача призначити його з кадрового резерву з 2 жовтня 2006 року на вакантну посаду головного спеціаліста відділу (сектору) розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури; стягнути з Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації надбавки, встановлені розпорядженнями № 116-к від 11 березня 2004 року і № 122-к від 31 березня 2006 року, надбавки за ранг та вислугу років, щомісячні премії до заробітної плати, заборгованість по оплаті основної та додаткової відпусток, лікарняних, матеріальних допомог на оздоровлення та соціально-побутові потреби, премії до свят та визначних дат, премію за підсумками роботи за 2006 рік; зобовязати відповідача надати йому основну та додаткові відпустки за період з 30 січня 2007 року по час видачі розпорядження про поновлення на роботі.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що його незаконно було переведено на іншу посаду у звязку з реорганізацією, а потім незаконно переміщено у інший відділ та незаконно звільнено на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Постановою Бородянського районного суду Київської області від 22 січня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 7 червня 2012 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ставиться питання про скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій з підстав порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач з 12 січня 2004 року працював у Святошинській районній у м. Києві державній адміністрації на посаді спеціаліста І категорії відділу розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури управління економіки та розвитку району.

24 березня 2006 року розпорядженням Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації № 484 внесено зміни до структури виконавчого органу державної адміністрації, в тому числі реорганізовано управління економіки та розвитку району у відділ економіки та розвитку району і, зокрема, відділ розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури реорганізовано у сектор виробничої сфери та ринкової інфраструктури.

27 березня 2006 року ОСОБА_4 попереджено про можливе звільнення.

26 травня 2006 року позивача на підставі його заяви переведено на посаду спеціаліста І категорії сектору розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури у звязку з реорганізацією.

1 листопада 2006 року розпорядженням Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації № 1920 внесено зміни в структуру та штатний розпис працівників держадміністрації, зокрема, з 1 січня 2007 року ліквідовано у складі відділу економіки та розвитку району сектор розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури, скорочено чисельність працівників цього відділу на 2 одиниці. Цього ж дня (1 листопада 2006 року) працівників Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації попереджено про можливе наступне вивільнення, однак ОСОБА_4 від підпису відмовився, про що складено акт.

Розпорядженням Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації № 40-к від 30 січня 2007 року спеціаліста І категорії сектору розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури ОСОБА_4 переміщено у відділ економіки та розвитку району на посаду спеціаліста І категорії. Від підпису про ознайомлення із вказаним наказом позивач відмовився

6 березня 2007 року ОСОБА_4 оголошено догану за невиконання обовязків спеціаліста 1 категорії відділу економіки та розвитку району.

Розпорядженням Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації № 172-к від 24 квітня 2007 року позивача звільнено з посади спеціаліста І категорії сектору розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури відділу економіки та розвитку району на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України у звязку із відмовою від продовження роботи у звязку із зміною істотних умов праці. Вказаним наказом визнано таким, що втратило чинність, розпорядження № 40-к від 30 січня 2007 року про переміщення ОСОБА_4 у відділ економіки та розвитку району на посаду спеціаліста І категорії.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що звільнення проведено з дотриманням встановленого законом порядку, інші зміни в структурі відповідача прав позивача не порушують.

Проте, повністю погодитися з такими висновками судів не можна з огляду на наступне.

Згідно ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Всупереч вимог ст. 159 КАС України висновки судів як першої, так і апеляційної інстанцій зроблені без повного та всебічного зясування обставин справи.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в порушення вимог ч. 2 ст. 11 КАС України належним чином не уточнив позовних вимог ОСОБА_4 та не врахував, що позовні вимоги не можуть бути заявлені під умовою, в той час як позивач просив поновити його на роботі з 30 січня 2007 року на посаді спеціаліста І категорії сектору розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури, а якщо суд скасує розпорядження № 206-к від 25 травня 2006 року на посаді спеціаліста І категорії відділу розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури з 26 травня 2006 року. Не уточнивши належним чином суть позовних вимог, їх підставу, суди не зясували характер правовідносин, що виникли між сторонами, норму матеріального права, яка регулює ці правовідносини, зробили суперечливі висновки.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про поновлення його на роботі з 30 січня 2007 року, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з правомірності звільнення позивача 24 квітня 2007 року з посади спеціаліста І категорії сектору розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури відділу економіки та розвитку району на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України, оскільки останній не погодився на переміщення у звязку із зміною істотних умов праці (ч. 4 ст. 32 КЗпП України) на посаду спеціаліста 1 категорії відділу економіки та розвитку району. При цьому суди відмовили у задоволенні позовних вимог про скасування розпорядження відповідача від 30 січня 2007 року № 40-к про переміщення ОСОБА_4 на посаду спеціаліста 1 категорії відділу економіки та розвитку району з тих підстав, що воно втратило чинність згідно розпорядження від 24 квітня 2007 року. Поряд з цим суди визнали обґрунтованим дисциплінарне стягнення оголошену 6 березня 2007 року догану спеціалісту 1 категорії відділу економіки та розвитку району ОСОБА_4 за невиконання обовязків, тобто за невиконання обовязків на посаді, яку, за висновками судів, він не обіймав. До того ж, суд апеляційної інстанції прийшов до помилкового висновку, що за правилами ст. 32 КЗпП України при переміщенні працівника не потрібна його згода в разі зміни істотних умов праці.

При цьому, суди належним чином не перевірили доводів позивача, що фактично відбулася ліквідація його посади, та не навели в рішенні мотивів, з яких відхилили ці доводи.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 3 цієї статті передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Однак, вирішуючи позовні вимоги за 2006 рік, як суд першої, так і суд апеляційної інстанцій не врахували вимог статей 99, 100 КАС України щодо строку звернення до суду та застосування наслідків його пропуску. Так, у суді першої інстанції представник відповідача заперечував проти задоволення вимог про скасування розпоряджень № 206-к від 25 травня 2006 року, № 484 від 24 березня 2006 року, № 1920 від 1 листопада 2006 з підстав пропуску строку звернення позивачем до суду з цими вимогами. Проте, суди не зясували початок перебігу строку звернення до суду, тобто коли позивач дізнався чи повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, не зясували обставин, з якими сторона повязувала поважність причин пропуску встановленого законом строку, та не навели мотивів, з яких відхилили доводи представника відповідача. Між тим, від зясування вказаних обставин залежить правильний підхід у вирішенні спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно ч. 2 ст. 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, коли суди першої та апеляційної інстанцій допустили порушення вищенаведених норм матеріального та процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а суд касаційної інстанції в силу положень ст. 220 КАС України позбавлений можливості досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, то рішення судів першої та апеляційної інстанцій не можуть залишатися без змін і підлягають скасуванню на підставі ч. 2 ст. 227 КАС України з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Бородянського районного суду Київської області від 22 січня 2011 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 7 червня 2012 року скасувати, справу направити на новий судовий розгляд до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.В. Тракало

Судді: С.В. Головчук

М.І. Мойсюк