Справа № 821/391/15-а
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2015-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2015 р. Справа № 821/391/15-а

Категорія: 10.1 Головуючий в 1 інстанції: Гомельчук С.В.
Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Лукянчук О.В.

суддів Градовського Ю.М.

Кравченка К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної податкової інспекції у м. Херсоні Головного управління ДФС у Херсонській області на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2015 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції у м. Херсоні Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області про скасування податкових повідомлень-рішень, рішення та вимоги,

В С Т А Н О В И ЛА:

ФОП ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ДПІ у м. Херсоні ГУ ДФС у Херсонській області про скасування:

- податкового повідомлення - рішення від 12 листопада 2014 року №,яким збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг)на суму 6481,46 грн. (5185,17 грн. основного зобов'язання та 1296,29 грн. штрафу);

- податкового повідомлення-рішення від 12 листопада 2014 року №, яким збільшено суму грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб на суму 4861,1 грн. (3888,88 грн. основного зобов'язання та 972,22 грн. штрафу);

- рішення від 12 листопада 2014 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування ЄСВ на штраф в сумі 609,11 грн.;

- вимогу від 12 листопада 2014 року № Ф про сплату боргу з ЄСВ на суму 8996,27 грн.;

- вимогу від 04 лютого 2015 року №Ф -54-23 про сплату боргу з ЄСВ на суму 8263, 20 грн.;

- вимога про сплату боргу (недоїмки)від 04 березня 2015 року № Ф-54-23 з заборгованості зі сплати єдиного внеску , штрафів та пені на суму 8685,85 грн. (недоїмка 8076,74 грн. та 609,11 грн. штрафу).

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2015 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі ДПІ у м. Херсоні ГУ ДФС у Херсонській області ставиться питання про скасування судового рішення в звязку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судом першої інстанції не було досліджено обставини справи, що мають значення для справи, наслідком чого стало постановлення необґрунтованого та неправомірного рішення суду.

В судове засідання апеляційної інстанції сторони не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Враховуючи неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату , час і місце судового засідання, колегія суддів на підставі п.2 ч. 1 ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем, платником податків, знаходиться на обліку в ДПІ у м. Херсоні. Оподаткування одержаних доходів від провадження діяльності з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2013 року здійснював на загальній системі оподаткування та був платником податку на доходи фізичних осіб з підприємницької діяльності, податку на додану вартість, фактично діяльність проводилася у 2012-2013 роках. Здійснює свою діяльність у сфері оптової та роздрібної торгівлі напоями та надання послуг таксі.

У період з 25 вересня по 08 жовтня 2014 року, контролюючим органом проведена документальна планова виїзна перевірка діяльності ФОП ОСОБА_2 з питань правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - ЄСВ), валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2013 року.

За результатами перевірки складено Акт № 1-02 від 15 жовтня 2014 року, яким встановлено, що позивачем, в порушення п.177.4 ст.177 ПК України та наказу Мінтрансу України "Про затвердження правил перевезень вантажів автомобільним транспортом України" від 14 жовтня 1997 року № 363 (далі- Правила №363) в повному обсязі документально не підтверджена сума витрат на паливо, яке використовувалося для перевезення товару від постачальників та доставки товару покупцям.

На Акт перевірки позивачем вносилися заперечення (вих. №07 від 04 листопада 2014 року) та скарги (вих. №09 від 21 листопада та 29 грудня 2014 року), які залишені без задоволення.

На підставі вказаного акта перевірки відповідачем прийняті податкове повідомлення-рішення від 12 листопада 2014 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість на суму 6481,46 грн. (5185,17 грн. основного зобов'язання та 1296,29 грн. штрафу); податкове повідомлення-рішення від 12 листопада 2014 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб на суму 4861,1 грн. (3888,88 грн. основного зобов'язання та 972,22 грн. штрафу); вимога від 12 листопада 2014 року № Ф про сплату боргу з ЄСВ на суму 8996,27 грн.; рішення від 12 листопада 2014 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування ЄСВ на штраф в сумі 609,11 грн..

У подальшому ДПІ направила позивачу ще дві вимоги про сплату боргу (недоїмки):

-вимога від 04 лютого 2015 року № Ф-54-23 про сплату боргу з ЄСВ на суму 8263,2 грн. (недоїмка 7654,09 грн. та 609,11 грн. штрафу);

-вимога від 04 березня 2015 року № Ф-54-23 про сплату боргу з ЄСВ на сум 8685,85 грн. (недоїмка 8076,74 грн. та 609,11 грн. штрафу).

Не погоджуючись із зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями рішенням та вимогою позивач звернувся до суду з вимогами про їх скасування з підстав наведених у позові.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при прийнятті оспорюваних податкових повідомлень-рішень відповідач діяв не на підставі, не в спосіб, що передбачені законами України, та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а висновки податкового органу про нереальність операцій є безпідставними, у звязку з чим підлягають скасуванню.

Колегія суддів погоджується з цими висновками суду першої інстанції та вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинний документ як документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

При цьому колегія суддів акцентує до увагу на тому, що правила податкового обліку не встановлюють конкретного переліку первинних документів, за допомогою яких повинні бути оформлені господарські операції, а також не передбачають будь-яких спеціальних вимог до форми або виду первинних документів, до їх оформлення та заповнення. До документів, які засвідчують факт придбання товару, робіт, послуг, діюче законодавство висуває лише одну умову - вони повинні засвідчувати фактичне отримання товару або результати робіт, послуг.

Особливості оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, які обрали спрощену систему оподаткування, визначені ст. 177 ПК України.

Пунктом 177.1 вказаної статті ПК України визначено, що доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167цього Кодексу.

Об'єктом оподаткування, згідно із п. 177.2 ст. 177 ПК України, є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Згідно із пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 ПК України, витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до п.177.3,177.4 ст.177 ПК України, для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг). До переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат виробництва (обігу) згідно з розділом III цього Кодексу. Не належить до витрат фізичної особи - підприємця вартість придбаного рухомого і нерухомого майна, що підлягає державній реєстрації, у разі якщо таке майно придбано до державної реєстрації фізичної особи - суб'єктом підприємницької діяльності та/або не використовується в такій діяльності.

Згідно з пп.14.1.36 п.14.1 ст. 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до п.198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту, згідно п.198.2 ст. 198 ПК України, вважається дата тієї події, що відбулася раніше: - дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; - дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3 ст. 198 ПК України зазначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п.198.6 ст. 198 ПК України не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, а при імпорті робіт (послуг) - актом прийняття робіт (послуг) чи банківським документом, який засвідчує перерахування коштів в оплату вартості таких робіт (послуг).У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цьогоКодексу. З наведених законодавчих положень випливає, що умовою виникнення у платника права на включення до податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених в ціні товару (послуги) та зменшення суми оподаткованого доходу на суму понесених витрат є реальне здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг), а також оформлення зазначених операцій необхідними документами первинного обліку, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.

Основним доводом апелянта, які в акті перевірки є ненадання позивачем товарно-транспортних накладних в підтвердження реальності доставки.

При цьому, вірно акцентовано судом першої інстанції, що податковим органом підтверджується, що позивачем надано відповідні первинні документи, зокрема, договори з постачальниками та покупцями, видаткові та податкові накладні, акти виконаних робіт тощо, і вказана документація сумнівів у відповідача не викликала. Отримання пального позивачем для доставки товару не заперечується відповідачем і відображено в Акті перевірки разом з переліком подорожніх листів, де зазначено дату перевезення, вид автомобілю, марку пального, пробіг та ін. (п.2.1 Акту перевірки).

Як вірно досліджено та фактично зясовано судом першої інстанції, що позивач не укладав договорів перевезення з контрагентами. До моменту передачі товару (пиво в кегах) покупцям товар належав позивачу. Отже, позивач здійснював перевезення товару для власних потреб. Місцем зберігання товару було орендоване приміщення за адресою: м.Херсон, вул. Залізнична, 3.

Таким же чином відбувалося перевезення товару від постачальників. При цьому перевезення здійснювалося найманим транспортом, про що свідчать договори позички транспортних засобів: від 01 березня 2012 року - транспортний засіб марки ІЖ моделі 2715-011 та 12 червня 2012 року - автомобіль НОМЕР_1.

На спростування вказаних висновків акту перевірки позивачем у ході розгляду справи у суді першої інстанції долучено до матеріалів справи документи первинного бухгалтерського та податкового обліку.

Наведені первинні документи містять необхідну для цілей оподаткування інформацію щодо змісту спірних операцій та мають усі необхідні реквізити первинних документів, що дозволяють ідентифікувати учасників цих операцій та встановити факт надання послуг, у зв'язку з чим колегія суддів приходить до висновку, що факт дотримання позивачем спеціальних вимог щодо документального підтвердження сум податкового кредиту з податку на додану вартість є доведеним, а відтак, висновок відповідача про те, що надані до перевірки документи не мають юридичної сили і доказовості, які розкривають зміст та обсяг господарських операцій є помилковим та безпідставним.

Доводи апелянта про ненадання позивачем товарно-транспортних накладних, колегія суддів не бере до уваги , оскільки ТТН не є первинним бухгалтерським документом, який підтверджує придбання товару. Товаро транспортну накладну можна віднести до бухгалтерських документів при здійсненні або придбанні транспортних послуг, а позивач договорів на перевезення товарів не укладав.

За таких обставин, колегія суддів вважає, висновок суду першої інстанції про неправомірність збільшення чистого доходу позивача на вартість придбаних товарів, що не підтверджені товарно-транспортними накладними і як наслідок протиправно обчислив з цього доходу податкові зобовязання з податку з доходів фізичних осіб у сумі 3888,88 грн., та податок на додану вартість на суму 5185,17 грн. з нарахуванням штрафних санкцій, зроблений правильно.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо необхідності задоволення позовних вимог та правильно застосувавши норми матеріального та процесуального права до спірних правовідносин, скасував податкові повідомлення рішення від 12 листопада 2014 року №, №.

Разом з тим, відповідно до п.2 ч.1 ст. 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Колегія суддів зазначає, оскільки встановлена неправомірність визначення податковим органом податкових зобовязань від здійснення підприємницької діяльності у періоді, що перевірявся, висновки апелянта, що донарахування по податку на доходи фізичних осіб вплинули на нарахування платником податків єдиного внеску, що призвело до нарахування збору на єдиний внесок у розмірі 8996,27 грн. є неправомірними, а отже рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 12 листопада 2014 року також підлягають скасуванню, що вірно було встановлено судом першої інстанції.

Також, з урахуванням встановлених фактичних обставин, суд першої інстанції скасував вимогу про сплату боргу (недоїмки)від 04 березня 2015 року № Ф-54-23 з заборгованості зі сплати єдиного внеску , штрафів та пені на суму 8685,85 грн. (недоїмка 8076,74 грн. та 609,11 грн. штрафу), з правовою позицією якою погоджується і колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони є ідентичними доводам викладених в запереченнях на адміністративний позов, яким судом першої інстанції, з урахуванням матеріалів та обставин справи, було надано належну правову оцінку. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції акцентує увагу на тому, що відповідно до ч.2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В той же час, відповідачем як суб'єктом владних повноважень не доведено правомірності прийнятих ним рішень.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 197, п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200, п.1 ч.1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Херсоні Головного управління ДФС у Херсонській області залишити без задоволення, а постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2015 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає через пять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуюча суддя: О.В. Лукянчук

Суддя: Ю.М. Градовський

Суддя: К.В. Кравченко