Справа № 803/2454/13-а
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2015-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АдміністративниЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

Іменем України

02.06.2015 № К/800/7644/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів: головуючого судді Юрченко В.П., суддів: Голубєвої Г.К., Сіроша М.В., розглянувши у попередньому судовому засіданні
касаційну скаргуЛуцької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області
на постановуВолинського окружного адміністративного суду від 24.12.2013
та ухвалуЛьвівського апеляційного адміністративного суду від 15.10.2014
у справі №803/2454/13-а
за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
доЛуцької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області від 14.08.2013 №, яким визначено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 49261,25 грн.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 24.12.2013 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.10.2014, скасована постанова Волинського окружного адміністративного суду від 24.12.2013, та прийнято нове рішення, яким задоволено позовні вимоги частково, визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення рішення Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області № від 14.08.2013 в частині 22908,04 грн. податкового зобов'язання та штрафної (фінансової) санкції, а в іншій частині податкове повідомлення-рішення залишено без змін.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції в задоволеній частині позовних вимог, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить його скасувати в цій частині та прийняти нове рішення, яким відмовити в позові повністю, оскільки вважає, що постанову було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили, що не перешкоджає її розгляду по суті.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для відхилення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведено планову виїзну документальну перевірку з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства суб'єктом підприємницької діяльності позивача за період з 01.10.2010 по 31.12.2012, за результатами якої складено акт за №118/173/НОМЕР_1 від 17.07.2013 про порушення позивачем пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пункту 198.6 статті 198, пунктів 201.4, 201.7 статті 201 Податкового кодексу України.

За наслідками перевірки відповідачем прийняте податкове повідомлення-рішення від 14.08.2013 №, яким визначено суму грошового зобов'язання з ПДВ в розмірі 49261,25 грн., в тому числі 39409 грн. - основний платіж та 9852,25 грн. - штрафна (фінансова) санкція.

Відмову в позові суд першої інстанції мотивував тим, що, оскільки позивач не скористався правом надати до податкового органу первинні бухгалтерські документи на підтвердження реальності здійснених господарських операцій, які мають в обов'язковому порядку бути враховані контролюючим органом, тому включення до податкового кредиту суми в розмірі 9395 грн. є неправомірним, а здійснене податковим органом донарахування без врахування цих документів є правильним. Крім того, погодився з правомірністю здійснення податковим органом умовного продажу встановленої у позивача розбіжності ТМЦ з урахуванням застосованої середньої націнки в розмірі 10%.

Скасовуючи рішення суду першої інстанцій та задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що за наявності доказів, підтверджуючих формування податкового кредиту, вони мають бути враховані судом при розгляді спору, у звязку з чим, прийнявши до уваги документи, що не були подані до перевірки, встановив правомірність формування позивачем податкового кредиту та відповідно неправомірність донарахування податковим органом податкового зобовязання в цій частині. А також не погодився з висновками суду першої інстанції щодо застосування податковим органом при умовному продажі ТМЦ середньої націнки в розмірі 10%, відзначивши, що з акту перевірки податкового органу не зрозуміло якими показниками чи даними керувався перевіряючий інспектор коли встановлював середню націнку.

Судова колегія касаційної інстанції погоджується з позицією суду апеляційної інстанції, виходячи з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, висновки відповідача про завищення позивачем податкового кредиту на суму 9395 грн. ґрунтуються на неподанні останнім під час перевірки податкових накладних на підтвердження правомірності нарахування податкового кредиту.

Водночас, право платника довести у судовому процесі обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, не обмежено поданням виключно тих доказів, що надавалися ним під час проведення податкової перевірки. Право надавати заперечення щодо висновків податкового органу та подавати докази на підтвердження таких заперечень, надається платникові як на усіх стадіях податкового контролю, так і на стадіях судового процесу (на яких допускається подання учасником процесу нових доказів).

З огляду на викладене, апеляційний суд обґрунтовано прийняв до уваги документи, що не були подані до перевірки.

Оскільки судом апеляційної інстанції були досліджені всі податкові накладні, на підставі яких позивачем суми ПДВ були включені до податкового кредиту за період грудень 2011 року та за наявності яких встановлено правомірність його формування позивачем, судова колегія касаційної інстанції погоджується з висновками суду про те, що спірне податкове повідомлення-рішення в цій частині є таким, що не ґрунтується на нормах закону.

Також судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем зроблено умовний продаж встановленої розбіжності ТМЦ на суму 150070,14 грн. із застосуванням середньої націнки в розмірі 10%. Розрахунок націнки в період з 1 жовтня 2010 року по 31 грудня 2012 року Луцькою ОДПІ ГУ Міндоходів зроблено на підставі вантажно-митних декларацій, згідно яких імпортувались будівельні матеріали, і визначено собівартість 1 цеглини, а саме, у 2010 році - 4 грн. 15 коп., у 2011 році - 4 грн. 59 коп., у 2012 році - 4 грн. 12 коп. Якщо врахувати, що цегла реалізовувалась позивачем за ціною 5 грн. 05 коп., у звязку з чим націнка складає не менше 10%.

Судова колегія касаційної інстанції погоджується з висновками суду про те, що спірне податкове повідомлення-рішення і в цій частині є таким, що не ґрунтується на нормах закону, зазначаючи, що розгляд касаційної скарги здійснено відповідно до статті 220 КАС України в межах її доводів, та з урахуванням того, що позивач фактично частково визнав порушення податкового законодавства. При цьому необхідно зауважити, що спірне податкове повідомлення-рішення та акт перевірки взагалі не містить правову підставу його прийняття, та грошове зобовязання нараховано без посилання на пункт та статтю законодавчого акта, порушення якого встановлено.

Разом з тим, враховуючи позицію позивача, колегія суддів вважає юридично вірними висновки суду апеляційної інстанції про неправомірність спірного податкового повідомлення-рішення на суму 22908.04 грн. та його скасування в цій частині, що підтверджується належним чином дослідженими доказами по справі та не спростовано доводами касаційної скарги.

Суд касаційної інстанції не вбачає порушень судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи та вважає, що суд повно встановив обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надав їм правову оцінку на підставі норм закону, що підлягали застосуванню до даних правовідносин.

Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваного судового рішення судом апеляційної інстанції були порушені норми матеріального чи процесуального права.

Відповідно до пункту 3 статті 2201 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За наведених обставин та з урахуванням викладеного, колегія суддів Вищого адміністративного суду України не знаходить підстав, які могли б призвести до скасування оскаржуваного судового рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 220, 2201, 223, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Луцької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області відхилити.

2. Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 24.12.2013 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.10.2014 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через пять днів після направлення копій особам, що беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.П.Юрченко
Судді Г.К.Голубєва
М.В.Сірош