Справа № 2а-6770/11/1370
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2015-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2015 р. Справа № 6064/12/9104

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судового засідання Андрушківа І.Я.,

представника відповідача Гурняк О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Тисмениця» на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2011 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Тисмениця» до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова про визнання протиправними дій та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

10.06.2011 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Тисмениця» звернулось до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова, в якому просило визнати дії відповідача щодо проведення позапланової перевірки позивача з питань взаєморозрахунків з Товариством з обмеженою відповідальністю «Промбудскло» за жовтень 2010 року протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення від 27.05.2011 року № /13004.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що висновки в акті перевірки стосовно порушення підприємством п.п.7.4.1, 7.4.5 п.7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» не відповідають дійсності, оскільки ним правомірно було заявлено до податкового кредиту суму податку на додану вартість, сплачену в результаті господарських відносин з ТзОВ «Промбудскло». Крім того, позивач вважає, що податковим органом були допущені порушення щодо проведення перевірки.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2011 року в задоволені позову відмовлено.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що позивачем, в порушення вимог Закону України «Про податок на додану вартість», сума ПДВ в складі вартості послуг вказаних у договорах протиправно віднесена до податкового кредиту, оскільки надані позивачем документи не підтвердили здійснення ТзОВ «Тисмениця» та ТзОВ «Промбудскло» господарської діяльності з метою реального настання правових наслідків.

Не погодившись з вищенаведеною постановою, Товариство з обмеженою відповідальністю «Тисмениця» подало апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану постанову скасувати і прийняти нову, якою позов задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги позивач обґрунтовує тим, що оскаржувана постанова є незаконною та необґрунтованою, прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши доповідь судді Львівського апеляційного адміністративного суду, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що в період з 27.04.2011 року до 06.05.2011 року Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі м. Львова була проведена документальна позапланова невиїзна перевірка ТОВ «Тисмениця» щодо взаємовідносин з контрагентом ТзОВ «Промбудскло» за жовтень 2010 року, за результатами якої складено акт від 16.05.2011 року № 853/23-1/25229063.

В акті перевірки зазначено про порушення позивачем пп. 7.4.1, пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», а зокрема включення до податкового кредиту сум податку на додану вартість, що сплачені по господарських операціях позивача з контрагентом ТзОВ "Промбудскло", що призвело до заниження ТОВ «Тисмениця» податку на додану вартість на загальну суму 1666667 грн, в т. ч. за жовтень 2010 року в сумі 1666667 грн.

На підставі вказаного Акта перевірки відповідачем були винесено податкове повідомлення-рішення від 27.05.2011 року № /13004, яким визначено податкове зобов'язання по податку на додану вартість в сумі 1666667,00 грн та штрафні (фінансові) санкції в сумі 416666,00 грн.

Приймаючи оскаржувану постанову суд першої інстанції прийшов до висновку про правомірність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення та дій відповідача щодо проведення позапланової перевірки.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку з наступних підстав.

В період, що перевірявся, платники податку на додану вартість, об'єкти, база та ставки оподаткування, перелік неоподатковуваних та звільнених від оподаткування операцій, особливості оподаткування експортних та імпортних операцій, поняття податкової накладної, порядок обліку, звітування та внесення податку до бюджету, визначались Законом України «Про податок на додану вартість» (у відповідній редакції).

Відповідно до п. 1.3 ст. 1 Закону України «Про податок на додану вартість» платник податку це особа, яка згідно з цим Законом зобов'язана здійснювати утримання та внесення до бюджету податку, що сплачується покупцем, або особа, яка імпортує товари на митну територію України.

Відповідно до п. 1.7, п. 1.8 цієї статті податковий кредит це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом, а бюджетне відшкодування це сума, що підлягає поверненню платнику податку з бюджету у зв'язку з надмірною сплатою податку у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 цього Закону податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у звязку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до пп. 7.7.1 та пп. 7.7.2 ст. 7 цього Закону, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобовязання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пп. 7.7.1 цього пункту, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені законом для відповідного податкового періоду.

При відємному значенні суми, розрахованої згідно з пп. 7.7.1 цього пункту, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з цього податку, що виник за попередні податкові періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до закону), а при його відсутності зараховується до складу податкового кредиту наступного податкового періоду.

Підпунктом 7.7.4 п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» встановлено, що платник податку, який має право на одержання бюджетного відшкодування та прийняв рішення про повернення повної суми бюджетного відшкодування, подає відповідному податковому органу податкову декларацію та заяву про повернення такої повної суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації.

Підпунктом 7.7.10 цього пункту передбачено, що джерелом сплати бюджетного відшкодування (у тому числі бюджетного боргу) є загальні доходи Державного бюджету України. Забороняється обумовлювати або обмежувати виплату бюджетного відшкодування наявністю або відсутністю доходів, отриманих від цього податку в окремих регіонах України.

При цьому відповідно до пп. 7.2.6 п. 7.2 ст. 7 цього Закону податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту.

Підпунктом 7.4.5 п.7.4 ст.7 цього Закону визначено, що не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Згідно з наведеними нормами правомірність віднесення позивачем вказаних сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту за вказані податкові періоди підтверджує його право на бюджетне відшкодування цього податку.

Також аналіз зазначених норм дає підстави зробити висновок, що формування підприємством податкового кредиту не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами, а повязане з призначенням придбаних товарів (послуг) для використання у господарській діяльності та наявності податкової накладної (накладних).

Одночасно колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, що також необхідно встановити факт реальності господарських операцій, тобто фактичне поставлення товарів (послуг).

При цьому, якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту з податку на додану вартість у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо включення сум податку, сплачених ним в ціні придбаних товарів (робіт, послуг), до складу податкового кредиту та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Наведене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява № 3991/03), де Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ вдруге, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Отже, аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту.

Разом з тим, необхідною умовою для віднесення сплачених (нарахованих) у ціні товарів сум податку на додану вартість до податкового кредиту є факт придбання товарів, вартість яких відноситься до податкового кредиту з податку на додану вартість. Отже, для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість витрати платника щодо сплати (нарахування) відповідної суми податку у складі ціни товару мають бути підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції та є підставою для формування податкового обліку платника податків.

З матеріалів справи вбачається, що між ТзОВ «Тисмениця» та ТзОВ «Промбудскло» 01.10.2010 року було укладено ряд договорів, а саме: договір на виконання робіт № 1082910 по завантаженню та розвантаженню металобрухту; договір на виконання робіт №1092910 по сортуванню металобрухту; договір на виконання робіт № 1102910 по пакетуванню металобрухту; оренди обладнання № 1112910; оренди обладнання № 1122910; на надання консультаційних послуг № 1132910; на технічне обслуговування компютерної техніки № 1142910; на надання маркетингових послуг № 1152910 та№ 1162910.

На підтвердження здійснення господарських операцій між ТзОВ «Тисмениця» та ТзОВ «Промбудскло», надано акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), податкові накладні.

Дослідивши надані позивачем документи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо документальної непідтвердженості фактичного виконання операцій між позивачем та контрагентом

Як свідчать копії приєднаних до справи актів виконання договорів, підписаних між позивачем і ТзОВ «Промбудскло», податкових накладних, виписаних від імені ТзОВ «Промбудскло» на виконання послуг, вони не містять опису змісту послуг, їх кількісні чи якісні характеристики.

Позивач не надав достатніх документальних доказів (первинних документів) на підтвердження змісту отриманих послуг, їх матеріального вираження чи використання результатів цих послуг, а відтак висновок суду першої інстанції про заниження податкового зобов'язання з податку на додану вартість відповідає обставинам справи та правильному застосуванню норм матеріального права.

Отже, надані ТзОВ «Тисмениця» документи не можуть слугувати підтвердженням фактичного виконання операцій з поставки послуг спірним контрагентом.

Крім того, колегія суддів критично оцінює посилання відповідача на ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 27.09.2011 року у справі № 2а-3902/11/2070 за позовом ТзОВ «Промбудскло» до Нововодолазької міжрайонної державної податкової інспекції у Харківській області про скасування наказу та визнання дій протиправними при проведенні перевірки.

Колегія суддів зазначає, що згадане вище судове рішення не є належним доказом реальності господарських операцій укладених між позивачем та контрагентом, оскільки вказане судове рішення не містить жодного посилання на господарські відносини з позивачем.

Судом першої інстанції також обгрунтовано взято до уваги надані податковим органом докази, які свідчать про те, що на підприємстві протягом жовтня 2010 року по січень 2011 року відсутні обєкти та трудові ресурси для здійснення господарської діяльності, а саме згідно декларацій на прибуток підприємств сума амортизаційних відрахувань не декларувалися та декларацій збору за забруднення навколишнього природного середовища не подавались взагалі, що свідчить про відсутність основних (складських, офісних приміщень, виробничого обладнання, торгівельного обладнання) та транспортних засобів, які є основними факторами для здійснення господарської діяльності, що дає змогу ставити під сумнів факт здійснення субєктом господарювання, задекларованого основного виду діяльності.

Таким чином, відсутність трудових та матеріальних ресурсів, виробничої бази, складських приміщень унеможливлює здійснення господарської діяльності ТзОВ «Промбудскло».

Відтак, колегія судів приходить до висновку, що за відсутності факту придбання послуг відповідні суми ПДВ не можуть включатися до податкового кредиту навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Також, колегія суддів відхиляє доводи позивача стосовно неправомірного проведення документальної позапланової невиїзної перевірки ТзОВ «Тисмениця» з наступних підстав.

Відповідно до п. 79.2 ст. 79 Податкового кодексу України документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами органу державної податкової служби виключно на підставі рішення керівника органу державної податкової служби, оформленого наказом, та за умови надіслання платнику податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому чи його уповноваженому представнику під розписку копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Таким чином, обов'язковою умовою проведення документальної позапланової невиїзної перевірки є письмове повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

З матеріалів справи слідує та не заперечується позивачем, що наказ від 21.04.2011 року № 474 та повідомлення про проведення позапланової невиїзної перевірки № 35/10520 від 21.04.2011 року було вручено під розписку директору ТзОВ «Тисмениця» Семененко С.В.

Враховуючи обізнаність позивача з датою початку та місцем проведення такої перевірки, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем не було порушено порядок проведення документальної позапланової невиїзної перевірки.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Тисмениця» залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2011 року у справі № 2а-6770/11/1370 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: О.Б. Заверуха О.М. Гінда В.В. Ніколін