Справа № 24415246/14а,2а/344/712/14
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2015-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 року Справа № 876/11094/14

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Коваля Р.Й., Судової-Хомюк Н.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Департаменту соціальної політики виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 листопада 2014 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 до Департаменту соціальної політики виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про зобов'язання вчинити дії

встановив:

У жовтні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з адміністративним позовом до відповідача Департаменту соціальної політики виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, в якому просив зобов'язати відповідача видати позивачу посвідчення та аркуш талонів на пільговий проїзд, видані відповідними органами колишнього СРСР або сторонами за формою, що діяла на 01.01.1992 р. за місцем постійного проживання особи, яка має право на пільговий проїзд.

Відповідач позову не визнав, подав суду першої інстанції заперечення, просив відмовити у задоволенні позову.

Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 листопада 2014 року адміністративний позов задоволено. Зобов'язано відповідача видати позивачу інваліду війни 2 групи посвідчення та аркуш талонів на пільговий проїзд, видані відповідними органами колишнього СРСР або сторонами за формою, що діяла на 01.01.1992 р. за місцем постійного проживання особи, яка має право на пільговий проїзд.

З цією постановою суду не погодився відповідач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що постанова суду першої інстанції винесена з порушенням норм матеріального права, а тому постанова суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що позивач ОСОБА_2 не підпадає під категорію громадян, прирівняних за пільгами на проїзд у міжміському транспорті до інвалідів Великої Вітчизняної війни, тому що він набув стасу інваліда війни після 2003 року згідно свідоцтва про хворобу №12 від 27.02.2 року, і користується пільгами з 2003 року відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на основі яких надаються відповідні пільги і компенсації, в тому числі пільговий проїзд по Україні. Крім того позивачу встановлено статус інваліда війни та видане посвідче згідно постанови КМУ від 12.05.1994 року № 302 «Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни», посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», і не має підстав повторно видавати посвідчення з 1992 року.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави і межі апеляційної скарги, вважає, що таку апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом встановлено, що позивач є інвалідом війни ІІ групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни (а.с. 4).

Також встановлено, що позивач звернувся до відповідача із заявою щодо видачі посвідчення та листів-талонів на пільговий проїзд за формою, що діяла на 1 січня 1992 року, однак листом від 30.09.2014 року відповідач відмовив у видачі цих документів (а.с. 5).

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обгрунтованості позовних вимог, з врахуванням наступного.

Так, Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Згідно статті 4, 7 цього Закону ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни. До інвалідів війни належать також інваліди з числа військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов'язків військової служби, пов'язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» законодавство України про статус ветеранів війни та їх соціальні гарантії складається з цього Закону та інших актів законодавства України. Права та пільги для ветеранів війни і членів їх сімей, встановлені раніше законодавством України і законодавством колишнього Союзу РСР, не можуть бути скасовані без їх рівноцінної заміни. Нормативні акти органів державної влади і органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є недійсними.

Згідно статті 3 Закону № 3551-XII, якщо міжнародними договорами або угодами, в яких бере участь Україна, встановлені більш високі вимоги щодо захисту ветеранів війни, ніж ті, що їх містить законодавство України, то застосовуються норми міжнародного договору або міжнародної угоди.

12 березня 1993 року Україною було підписано Угоду про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них (далі - Угода), яка набула чинності для України 12 березня 1993 року.

Відповідно до статті 2 Угоди інвалідам Великої Вітчизняної війни I та II груп та особам, прирівняним до них, надається право безкоштовного проїзду залізницею чи на суднах транзитних та місцевих ліній річкового флоту територіями держав - учасниць цієї Угоди один раз на рік (туди та назад) та з 50-відсотковою знижкою повітряним, водним чи міжміським автомобільним транспортом.

У додатку 1 до Угоди визначено категорії громадян, прирівняних за пільгами на проїзд у міжміському транспорті до інвалідів Великої Вітчизняної війни, до яких, зокрема відносяться інваліди з числа військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, отриманих під час захисту колишнього Союзу РСР або під час виконання інших обов'язків військової служби.

Дія цієї Угоди поширюється на інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них, для яких встановлені пільги на проїзд на відповідних видах транспорту, згідно з додатками 1, 2, 3 (стаття 1 Угоди).

У статті 7 Угоди передбачено, що підставою для придбання пільгового проїзного квитка є посвідчення та аркуш талонів на пільговий проїзд, видані відповідними органами колишнього Союзу РСР або Сторонами за формою, що діяла на 1 січня 1992 року, за місцем постійного проживання особи, яка має право на пільговий проїзд.

Тобто, основними документами для придбання пільгового проїзного квитка є саме посвідчення та аркуш талонів на пільговий проїзд.

Зі змісту Угоди видно, що її мета - це взаємне визнання Державами-учасниками прав інвалідів, не тільки Великої Вітчизняної війни, але і осіб, які прирівняні до них.

Зазначені пільги були представлені законодавством колишнього Союзу РСР, та в подальшому - в Законі України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Згідно з пунктом 21 частини 1 статті 13 Закону № 3551-XII інвалідам I і II груп надається право безплатного проїзду один раз на рік (туди і назад) залізничним, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом, а особам, які супроводжують інвалідів I групи (не більше одного супроводжуючого), - 50-процентна знижка вартості проїзду один раз на рік (туди і назад) зазначеними видами транспорту.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач підпадає під дію згаданої Угоди та має право на пільговий проїзд, і що підставою для придбання пільгового проїзного квитка є посвідчення та аркуш талонів на пільговий проїзд, видані за формою, що діяла на 1 січня 1992 року, а тому відмова відповідача у видачі відповідних документів є безпідставною.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними покликання апелянта на те, що суд першої інстанції неповно зясував обставини справи і допустив порушення норм матеріального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують обгрунтованих висновків суду першої інстанції, викладених у оскарженій постанові, а тому відсутні підстави для скасування цієї постанови суду.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу Департаменту соціальної політики виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 листопада 2014 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 до Департаменту соціальної політики виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про зобов'язання вчинити дії залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі.

Ухвала остаточна та оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.В. Гуляк

Судді: Р.Й. Коваль

Н.М. Судава-Хомюк