Справа № 802/1297/15-а
Суддя: Вергелес Андрій Валерійович
Дата ухвалення: 2015-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

10 червня 2015 р. Справа № 802/1297/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Вергелеса Андрія Валерійовича

суддів: Бошкової Юлії Миколаївни

ОСОБА_1

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом: громадянки ОСОБА_2 ОСОБА_3

до: Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області

про: скасування рішення та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась громадянка ОСОБА_2 ОСОБА_3 з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області (далі - УДМСУ у Вінницькій області або відповідач) про скасування рішення та зобовязання вчинити дії.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що 02.04.2015 р. отримала повідомлення УДМСУ у Вінницькій області від 02.04.2015 № 7 про відмову в оформленні документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У вказаному повідомлені зазначено, що відмовлено позивачу у зв'язку із необґрунтованістю його заяви та відсутністю умов передбачених пп. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Позивач вважає, що дії відповідача є протиправними, оскаржуване рішення підлягає скасуванню, в зв'язку з чим звернулась з даним адміністративним позовом до суду та просить: визнати неправомірним та скасувати наказ УДМСУ у Вінницькій області № 52 від 02 квітня 2015 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання у визнанні громадянки ОСОБА_2 ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати УДМСУ у Вінницькій області повторно розглянути заяву громадянки ОСОБА_2 ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

У судове засідання позивач не з'явилась. В матеріалах справи міститься клопотання (вх. № 13999 від 04.06.2015р.) про розгляд справи за її відсутності. При цьому зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явилась. Однак надала заяву (вх. №14732 від 10.06.2015р.) про розгляд справи без її участі в порядку письмового провадження. В матеріалах справи містяться письмові заперечення (вх. №13132 від 26.05.2015р.), в яких представник відповідача зазначала, що оскаржуваний наказ №52 від 02 квітня 2015р. прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень частини 4 статті 122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, суд вважає за можливе провести розгляд справи в порядку письмового провадження, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши надані у справу докази, надавши їм юридичну оцінку, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно матеріалів справи №2015VN0005 ОСОБА_3, 05.02.19994 р.н., уродженка м. Могадішо (ОСОБА_2). За національністю сомалійка, за віросповіданням мусульманка-суніт. Рідна мова сомалійська, іншими мовами не володіє. Позивач навчалась в приватній школі «Ших Ібрахім» з 2010 р. по 2015 р.

Як видно із анкети особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 42-46), ОСОБА_3 вибула із країни громадянської належності у березні 2014 року в Об'єднані Арабські Емірати, де проживала протягом року. З ОАЕ позивач прибула до Москви, де перебувала 3 дні. 05.03.2015 року вона прибула в Україну та була затримана прикордонним нарядом відділу прикордонної служби в межах контрольованого прикордонного району після незаконного перетинання державного кордону України з Республікою Білорусь 06.03.2015р. Після чого її було затримано на декілька днів, що також підтверджується висновком працівника УДМСУ у Вінницькій області від 02.04.2015р. (а.с. 79-88).

14.03.2015 року ОСОБА_3 звернулась до УДМСУ у Вінницькій області із заявою № 5 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду особової справи №2015VN0005 громадянки ОСОБА_2 ОСОБА_3, управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області на підставі ч.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" дійшло до висновку щодо відмови громадянці ОСОБА_2 ОСОБА_3 в оформленні документів для вирішення питання про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Наказом №52 УДМСУ у Вінницькій області від 02.04.2015 року, позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст. 1 Закону, - відсутні.

02 квітня 2015 року позивачу вручено повідомлення № 7 від 02.04.2015 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу УДМСУ у Вінницькій області №52 від 02.04.2015 року.

Даючи правову оцінку прийнятому рішенню, колегія суддів зважає на таке.

Відповідно до ч.4 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 року № 3671-VI (далі -Закон № 3671-VI) рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Частиною 6 зазначеної статті 8 Закону передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до ч. 7 ст. 8 Закону 3671-VI у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення

Наказом МВС України від 07.09.2011р. № 649 затвердженні Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі Правила).

Згідно із п. 1.1 розділу І Правил ці правила визначають процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У п. 4.1 розділу IV Правил наведено, що під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви:

а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону.

Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди із особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником;

б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 14).

У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Згідно із пп. б п.4.3 розділу IV Правил на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи органу міграційної служби щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби в межах установленого строку приймає одне з таких рішень, зокрема про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення, передбачені пунктом 4.3 цього розділу, оформлюються наказом органу міграційної служби (п.4.4 розділу IV Правил).

Відповідно до п. 4.6 розділу IV Правил у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття орган міграційної служби надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 16), з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень.

Згідно із п.1 ст. 1 Закону 3671-VI, біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань

Пунктом 13 частини першої статті 1 вказаного Закону передбачено, що яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року, а також Постанови Пленуму ВАСУ № 3 від 16.03.2012 року, поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Отже, під час вирішення питання щодо надання статусу біженця необхідно враховувати всі чотири підстави. При цьому немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Разом із тим, як у ході розгляду органом міграційної служби заяви позивача про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, так само як і під час судового розгляду справи, ОСОБА_3 не навела доказів, що свідчать про цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками чи переконливих фактів про її переслідування та неможливість користуватись захистом країни походження.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до пункту 164 глави 5 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особи, які вимушені покинути країну походження через внутрішні та міжнародні конфлікти, зазвичай не кваліфікуються як біженці за Конвенцією 1951 року і Протоколом 1967 року. Пунктом 65 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що переслідування зазвичай відносяться до дій влади країни.

Відповідно до Позиції ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців", факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і письмові. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу в правдивості своїх фактичних тверджень.

Натомість наведені позивачем обставини на підтримку своєї заяви про надання статусу біженця в Україні не підтверджені жодними доказами і викликають істотні сумніви у їх об'єктивності та вірогідності, з огляду на відсутність документів та неможливість підтвердження анкетних даних.

З аналогічних мотивів суд виходить при вирішенні питання про наявність у позивача підстав для визнання його в Україні особою, яка потребує додаткового захисту.

За правилами, встановленими статтею 6 Закону 3671-VI, не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Як встановлено судом під час розгляду даного публічно-правового спору, до приїзду в Україну позивач певний час перебувала на території інших держав, зокрема ОАЄ (близько року) та Російської Федерації (3 дні), де про надання йому статусу біженця не прохала.

Крім того, ОСОБА_4 Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" №8043/04 від 27.04.2004 р. містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем. Але цих фактів позивач не надав.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалась внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

При цьому, суд погоджується з висновком відповідача та не приймає до уваги посилання позивача, як на підставу для задоволення позову, на обставини, які він виклав у позовній заяві, оскільки позивач до рядів політичних партій не входить, погрози, пов'язані з расовою та релігійною належністю, національністю на його адресу не висловлювались, чого сам позивач під час розгляду його заяви органом міграційної служби не оспорювала.

Крім того, колегією суддів враховується той факт, що позивач під час проведення співбесіди зазначила, що до приїзду в Україну знаходилась в інших країнах, а саме в Об'єднаних Арабських Еміратах та Російській Федерації, але за набуттям статусу біженця у третій безпечній державі не зверталась, оскільки не мала меті там залишатися.

Також позивач вказала, що бажає виїхати до Великобританії так як там проживають її друзі, а поштовхом для залишення нею ОСОБА_2 стало те, що багато її співвітчизників намагаються залишити країну та те, що її батьку було важко утримувати сім'ю, а рішення про її виїзд прийняли батьки.

При цьому, суд зазначає, що особа, яка залишає країну свого громадського походження, звертається за допомогою у першій безпечній країні, а не шукає умов для кращого місця мешкання. Отже, на думку суду, виїзд позивача за кордон та зупинення в Україні свідчать в більшій мірі про пошуки кращого життя, спробу виїхати із ОСОБА_2, де проходить громадянська війна, аніж про обґрунтованість його дійсних побоювань стати жертвою переслідувань на батьківщині.

Загалом з протоколу співбесіди від 16.03.2015 року (а. с. 60-64) видно, що позивач не зазнавала тілесних ушкоджень, а переслідувань з боку ісламістського угрупування Аль-Шабааб не було та участі в ньому уникала, тобто ОСОБА_3 не наведено жодних доказів обґрунтованої загрози своєму життю та свободі в подальшому.

Колегія суддів дійшла висновку про відсутність тривалих чи постійних переслідувань позивача, відсутності у даному випадку конвенційних ознак для можливості набуття позивачем статусу біженця. Обставини, на які посилалась позивач, як на підстави для скасування наказу №52 від 02.04.2015 р. управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області не знайшли свого підтвердження під час судового слідства.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів погоджується із висновком посадової особи щодо відмови позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту та прийнятим з його урахуванням наказом №52 від 02.04.2015р., передусім з тих підстав, що позивач не підпадає під критерії визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, які передбачені міжнародними та національними нормативно-правовими актами.

Враховуючи наведене, з урахуванням встановлених обставин, колегія суддів вважає, що УДМСУ у Вінницькій області правомірно відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянки ОСОБА_2 ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а оскаржуване рішення прийнято відповідно до повноважень та вимог визначених Законом 3671-VI, які передбачають виконання зазначеними органами своїх повноважень з дотриманням законної процедури прийняття рішень. Прийняте рішення обґрунтоване, тобто винесене з урахуванням усіх обставин та на підставі матеріалів, які мають значення для вирішення справи.

Оскільки колегія суддів не знайшла підстав для визнання протиправним та скасування рішення управління ДМСУ у Вінницькій області, тому немає підстав для задоволення іншої вимоги позивача щодо зобов'язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву громадянки ОСОБА_2 ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Що стосується строку звернення до суду, то колегія суддів, з урахуванням п. 19 Постанови Пленуму ВАСУ № 3 від 16.03.2012 року, дійшла висновку про обґрунтованість клопотання позивача про визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними та розгляду адміністративної справи по суті.

При ухваленні рішення в даній адміністративній справі суд також керувався наступним.

Згідно положень, закріплених статтею 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст. 86 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Частина друга статті 19 Конституції України зобов'язує органи державної влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В ході судового розгляду справи встановлено, що рішення відповідача, яке є предметом оскарження, відповідає критеріям щодо правомірності в контексті статті 2 КАС України, а тому заявлений адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Згідно вимог ст. 94 КАС України підстав для стягнення судових витрат не вбачається.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя: ОСОБА_5

Судді: ОСОБА_6

ОСОБА_1