Справа № 485/568/15-а
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2015-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2015 р.м.ОдесаСправа № 485/568/15-а

Категорія: 11.5 Головуючий в 1 інстанції: Устіченко К.І.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Танасогло Т.М.,

суддів Бойка А.В.,

ОСОБА_1,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Миколаївської області на постанову Снігурівського районного суду Миколаївської області від 08 квітня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до відділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції Миколаївської області, третя особа - Управління праці та соціального захисту Снігурівської райдержадміністрації Миколаївської області, про визнання протиправною та скасування постанови про повернення виконавчого документа,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач ОСОБА_2 31 березня 2015 року звернувся до суду з вказаним позовом.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що постановою відповідача від 17 лютого 2015 року прийнято рішення про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» щодо виконання виконавчого листа №2-а-5470/2011 року, виданого 26 лютого 2013 року Снігурівським районним судом Миколаївської області про зобов'язання Управління праці та соціального захисту населення Снігурівської РДА здійснити нарахування та виплату на користь позивача грошової допомоги до 05 травня за 2011 рік відповідно до вимог ст. 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі трьох мінімальних пенсій за віком з урахування фактично виплачених сум.

Позивач зазначив, що вказану постанову отримав по пошті 21 березня 2005 року. З рішенням відповідача про закінчення виконавчого провадження позивач не згодний, так як ним не вчинено всі передбачені діючим законодавством заходи щодо виконання судового рішення та захисту його прав.

Також позивач просив суд визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця від 17 лютого 2015 року та стягнути з відповідача понесені судові витрати на сплату судового збору.

Постановою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 08 квітня 2015 року адміністративний позов було задоволено повністю.

Визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції Миколаївської області про закінчення виконавчого провадження №37341283 від 17 лютого 2015 року з примусового виконання виконавчого листа № 2-а-5470/11, виданого 26 лютого 2013 року Снігурівським районним судом Миколаївської області про зобов'язання Управління праці та соціального захисту населення Снігурівської РДА здійснити нарахування та виплату на користь позивача грошової допомоги до 05 травня за 2011 рік відповідно до вимог ст. 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі трьох мінімальних пенсій за віком з урахування фактично виплачених сум, як таку, що порушує права позивача.

Стягнуто з Відділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції Миколаївської області на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 73 (сімдесят три) грн. 08 коп.

В апеляційній скарзі УДВС ГУЮ Миколаївської області ставиться питання про скасування судового рішення в звязку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального права, а також що у звязку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи, та прийняття нового судового рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до приписів ст. 197 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції, може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд за їх участю, а також у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Миколаївської області, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

16 вересня 2011 року ОСОБА_2 звернувся до Снігурівського районного суду Миколаївської області з адміністративним позовом про визнання протиправною бездіяльність та зобовязання виконати перерахунок розміру недоплаченої суми щорічної разової грошової допомоги до Дня Перемоги Управлінням праці та соціального захисту населення Снігурівської РДА.

На підставі постанови Снігурівського районного суду Миколаївської області від 04 листопада 2011 року позов позивача задоволено повністю. Визнано відмову УПСЗН Снігурівської РДА у перерахунку належним, як учаснику війни, сум щорічної разової грошової допомоги до Дня Перемоги згідно ст. 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» протиправною та зобов'язано здійснити перерахунок сум щорічної разової допомоги до Дня Перемоги за 2010-2011 роки з урахуванням сум, що ним отримані.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2013 року постанову Снігурівського районного суду Миколаївської області від 04 листопадад 2011 року скасовано та прийнято нову постанову, якою позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Управління праці та соціального захисту населення Снігурівської РДА щодо здійснення нарахування та виплат на користь ОСОБА_2 разової грошової допомоги до 05 травня за 2011 рік відповідно до вимог ст. 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі трьох мінімальних пенсій за віком. Зобов'язано УПСЗН здійснити нарахування та виплату на користь позивача разової грошової допомоги до 05 травня за 2011 рік у розмірі трьох мінімальних пенсій за віком з урахуванням фактично виплачених сум.

Як вбачається з матеріалів справи, 05 квітня 2013 року постановою ВП №37341283 головного державного виконавця Відділу ПВР ГУЮ в Миколаївській області за заявою позивача відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-а-5470/2011, виданого 26 лютого 2013 року Снігурівським районним судом Миколаївської області, про здійснення нарахування та виплату на користь ОСОБА_2 разової грошової допомоги до 05 травня за 2011 рік відповідно до вимог ст. 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі трьох мінімальних пенсій за віком з урахуванням фактично виплачених сум (а.с. 32).

Згідно матеріалів справи, на підставі постанови від 17 лютого 2015 року старшого державного виконавця ВПВР ГУЮ в Миколаївської області виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-а-5470/2011, виданого 26 лютого 2013 року закінчено на підставі п.11 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», а виконавчий лист повернуто до суду (а.с. 46).

Закінчуючи виконавче провадження з примусового виконання рішення суду, державний виконавець послався на ту обставину, що ним вчинені всі необхідні дії для виконання рішення, але виконати його неможливо, за відсутності відповідного державного фінансування боржника.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що з вищевказаними висновками державного виконавця погодитися неможливо, так як вони не відповідають нормам чинного законодавства та порушують права позивача, виходячи з наступного.

Частиною 5 статті 124 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами Іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно зі ст. 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у п. 38 рішення від 29 червня 2004 року у справі «Жовнер проти України» нагадує, що державний орган не може посилатися на відсутність коштів щоб не виплачувати борг, підтверджений судовим рішенням.

Статтями 1-4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлені гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» та особливості їх виконання.

Держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган, державне підприємство, установа, організація.

Виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування державних коштів за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється у порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Протягом десяти днів з дня встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу, відповідно до п.п. 2-4, 9 ч. 1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, але не пізніше строку, встановленого ч. 2 цієї статті, керівник відповідного органу ДВС подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, про що повідомляє у встановленому порядку стягувача.

Згідно п. 7 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845 у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 року №45, у разі наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу, керівник органу Державної виконавчої служби подає відповідно до Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», Казначейству протягом десяти днів з дня складання державним виконавцем відповідного акта, оригінал виконавчого документа разом із супровідним листом та завірені належним чином копії інших матеріалів виконавчого провадження.

Виходячи з вищевикладеного, суд 1-ї інстанції вважав, що адміністративний позов відповідає вимогам чинного законодавства, а тому підлягає задоволенню у повному обсязі, визнавши протиправною та скасувавши як таку, що порушує права позивача постанову про закінчення виконавчого провадження №37341283 від 17 лютого 2015 року старшого державного виконавця ВПВР ГУЮ в Миколаївській області та поклавши на відповідача обов'язок по поверненню позивачу судових витрат у справі, а саме судового збору у сумі 73 грн. 08.коп.

Судова колегія вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам Кодексу адміністративного судочинства України, Закону України «Про виконавче провадження».

В апеляційній скарзі Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Миколаївської області вказується, що виконати рішення суду в порядку та в спосіб визначений виконавчим документом в повному обсязі неможливо. Рішення, що перебувало на виконанні в Відділі є немайнового характеру, за яким боржник зобовязаний особисто вчинити певні дії та зазначав, що відсутність бюджетного фінансування є поважною причиною для органу пенсійного фонду, яка не залежить від боржника.

Судова колегія не приймає до уваги ці доводи апелянта, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 1 та ч. 2 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 Закону України "Про виконавче провадження" після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, його виконання перевіряється не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 49 вказаного Закону виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому ч. 3 ст. 75 цього Закону.

Як вбачається з оскаржуваної постанови, державний виконавець закінчив виконавче провадження, оскільки рішення суду боржник не виконує у зв'язку із незалежними від нього обставинами (відсутність відповідного Державного бюджетного фінансування), тому застосувати до боржника штрафні санкції, що передбачені ст. ст. 75, 89 Закону України "Про виконавче провадження" не можливо.

Відповідно до ч. 3 ст. 75 Закону України "Про виконавче провадження" у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до ст. 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

Частинами 1 та 2 статті 89 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на посадових осіб - від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на боржника - юридичну особу - від сорока до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець у тому ж порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

Таким чином, Законом України "Про виконавче провадження" передбачено послідовність дій державного виконавця, що має передувати закінченню виконавчого провадження за п. 11 ст. 49 даного Закону.

Отже, у відповідача під час виконання постанови суду не було законних підстав для закінчення виконавчого провадження та повернення виконавчого листа саме з підстав, передбачених п. 11 ч. 1 ст. 49, ч. 3 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження».

Судова колегія погоджується з висновком суду 1-ї інстанції про те, що відповідач з моменту відкриття виконавчого провадження не здійснив необхідних заходів, передбачених Законом України "Про виконавче провадження" для виконання судового рішення, у звязку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах ВАСУ, а саме: від 12.03.2015 року (справа № К/800/21129/13), від 22.04.2015 року (справа № К/800/7379/14), від 14.05.2015 року (справа № К/800/26229/13).

Враховуючи все вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195, 197; п.1 ч.1 ст. 198; ст. 200; п.1 ч.1 ст. 205; ст. 206; ч.5 ст. 254 КАС України, судова колегія,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Миколаївської області залишити без задоволення, а постанову Снігурівського районного суду Миколаївської області від 08 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через пять днів після направлення її копій особам, які брали участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: Т.М. Танасогло

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: О.В. Яковлєв