Справа № 303/1392/15-а 2а/303/75/15
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2015-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2015 року Справа № 876/5952/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Качмара В.Я.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участі секретаря Ратушної М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу громадянина Судану ОСОБА_1 на постанову Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 березня 2015 року в справі за позовом Мукачівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Судану ОСОБА_1 про примусове видворення,

В С Т А Н О В И В :

В березні 2015 року Мукачівський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (далі Прикордонний загін) звернувся до суду з позовом до громадянина Судану ОСОБА_1 про примусове видворення, покликаючись на те, що за спробу незаконного перетинання державного кордону України в Угорщину поза межами пункту пропуску, останнього було затримано прикордонним нарядом в групі осіб, без будь-яких документів, у звязку із чим було прийнято рішення про примусове повернення іноземця за межі України. Вважає, що відповідач перебуває на території України незаконно, без документів та коштів для виїзду, працевлаштуватись немає змоги, родичі відсутні, пояснив, що в будь-якому випадку має намір потрапити до країн Західної Європи, а тому такого потрібно примусово видворити, оскільки є обґрунтовані сумніви у виконанні ним рішення про примусове повернення.

Постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 березня 2015 року в справі №303/1392/15-а заявлений позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив громадянин Судану ОСОБА_1, який покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову якою відмовити у задоволенні позову та звільнити його з Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні. У поданій апеляційній скарзі вказує, що судом не враховано інформації по країні його походження та те, що він звернувся із заявою про отримання статусу біженця і йому було видано відповідну довідку, яка є чинною та засвідчує його правові підстави перебування на території України, що виключає можливість його видворення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки існують підстави вважати, що відповідач перебуває на території України незаконно та без будь-яких документів, то є усі підстави для його примусового видворення за рішенням суду.

Проте, такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та є помилковими з таких міркувань.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, громадянин Судану ОСОБА_1 07.03.2015 був затриманий прикордонним нарядом (повторно, попередньо затриманий 07.02.2015) за спробу незаконного перетинання державного кордону з України в Угорщину поза межами пункту пропуску.

10.03.2015 позивачем було прийнято рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства за межі України (а.с.20), яким вирішено примусово повернути відповідача за межі України.

Більше того, того ж дня (10.03.2015) позивач звернувся до суду із цим адміністративним позовом про примусове видворення іноземця за межі України.

Відповідно до статей 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та ст.9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

У ст.5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Статтею 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі Закон №3773-VI) визначено випадки коли іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворені за межі України.

Зокрема, передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Питання примусового повернення іноземців та осіб без громадянства визначені у ст.26 вказаного Закону.

Так, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Згідно ч.3 ст.26 Закону №3773-VI один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері захисту державного кордону.

Іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (ч.5 ст.26 Закону №3773-VI)

Відповідно до положень ч.8 ст.26 Закону №3773-VI примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Враховуючи вищенаведені правові норми статей 26 і 30 Закону №3773-VI примусовому видворенню передують дві обставини, а саме:

- прийняття рішення про примусове повернення, яке відповідає усім вимогам чинного законодавства та встановленій формі;

- ухилення від виїзду після прийняття такого рішення.

Однак, судом першої інстанції не було враховано, що рішення про примусове повернення щодо відповідача прийняте 10.03.2014, тобто в день звернення до суду із цим позовом, а термін його виконання взагалі не було визначено, що є грубим порушенням норм Закону №3773-VI.

Більше того, згідно п.2.1 «Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 №353/271/150, зареєстрованій в Міністерстві юстиції України 21.05.2012 за №806/21119 (далі - Інструкція), у рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець повинен виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення, а іноземець зобовязаний самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

У додатку 1 до Інструкції міститься затверджена форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, якій рішення позивача не відповідає, зокрема в частині визначення строку, протягом якого іноземець повинен виїхати з України, а також щодо ознайомлення такого із прийнятим рішенням.

Також, судом першої інстанції не було надано належної оцінки доводам відповідача щодо наявності у нього дозвільного документу, який надає йому право перебувати на території України.

Так, громадянин Судану ОСОБА_1 ще 14.05.2014 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області із заявою про визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.18), у звязку із чим йому було видано довідку про звернення за захистом в Україні, яка була чинна на час звернення позивача до суду та прийняття ним рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, оскільки дія такої була продовжена до 11.04.2015 (а.с.56-57).

Згідно з п.3 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» довідка про звернення за захистом в Україні - це документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов'язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.

Слід також звернути увагу на те, що відповідач не володіє українською мовою та перебував в умовах фактичної ізоляції (в пункті тимчасового перебування) без можливості отримання належної правової допомоги. В матеріалах адміністративної справи немає даних про те, що відповідач отримав належне роз'яснення правових наслідків своїх дій, а також рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства і мав можливість отримати правову допомогу та оскаржити дане рішення до суду.

Відтак, враховуючи усе вищенаведене, невідповідність рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства вимогам чинного законодавства, його неотримання відповідачем (доказів протилежного не надано), а також наявність у громадянина Судану ОСОБА_1 довідки про звернення за захистом в Україні (яка була чинною на час розгляду справи), яка свідчить про поширення на нього дії Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що у відповідності до ст.30 та ч.8 ст.26 Закону №3773-VI застосування щодо відповідача примусового видворення є не припустимим.

Суд першої інстанції вищенаведених обставин не врахував та безпідставно не дослідив, зокрема покликання апелянта на наявність у нього зазначеного документа (довідки).

У зв'язку із цим, у суду першої інстанції не було підстав вживати заходів примусового видворення.

Крім цього, судом першої інстанції не було враховано, що відповідно до ст. 31 Закону №3773-VI, іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:

де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

де їх життю або здоров'ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Наявна ж інформація по країні походження (Судану) свідчить про загальновідому ситуацію в країні і містить інформацію щодо можливого переслідування або утисків особисто позивача в країні його громадянської належності за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що повернення особи до країни, де їй загрожує катування або нелюдське чи таке, що принижує людську гідність поводження чи покарання, буде порушенням ст.3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Слід категорично ствердити, що як суд першої інстанції та і позивач приділили невиправдано мало уваги питанням ситуації в країні походження особи та дійсним причинам її еміграції, зосередивши свою увагу на важливих, але другорядних питаннях - маршруті прибуття в Україну та обставинах перебування в Україні.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до переконання про безпідставність позовних вимог Прикордонного загону щодо примусового видворення громадянина Судану ОСОБА_1.

Що ж до апеляційних вимог відповідача щодо звільнення його із пункту тимчасового перебування, то апеляційний суд зазначає, що вказані вимоги не стосуються предмету розглядуваної справи, а відтак суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішувати та давати таким оцінку. В разі, якщо позивач вважає, що його права, свободи та інтереси у звязку із поміщенням його у пункт тимчасового перебування порушені, такий в праві звернутися за захистом до суду чи компетентних органів.

З огляду на викладене, оскільки постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, то апеляційну скаргу належить задовольнити частково, а оскаржувану постанову скасувати та прийняти нову постанову про відмову в позові.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу громадянина Судану ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 березня 2015 року скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя О.М. Гінда

Суддя В.В. Ніколін

Повний текст виготовлений 17 червня 2015 року.