Справа № 754/4819/15-а
Суддя: Саламон О. Б.
Дата ухвалення: 2015-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Номер провадження 2-а/754/207/15
Справа №754/4819/15-а
ПОСТАНОВА

Іменем України

09.06.2015 Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого суддіСаламон О.Б.
з участю секретаряСолодухіної Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Рожнівської сільської ради Броварського району Київської області про визнання дій неправомірними, скасування пункту рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом, який було уточнено в процесі судового розгляду (а.с.32-33), з вимогою до відповідача, у якому просить визнати протиправним та скасувати пункт 2 рішення Рожнівської сільської ради Броварського району Київської області 55 позачергової сесії 06 скликання від 04 лютого 2015 року № 1876 «Про втрату чинності п.89 в п.1 рішення 26 сесії 06 скликання від 28.09.2012 р. за № 741 «Про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки у власність в межах села Рожни, на території Рожнівської сільської ради та втрату чинності рішення 4 сесії 22 скликання від 03.03.1999 р. за № 44».

Вимоги мотивовані тим, що Рішенням Рожнівської сільської ради Броварського району Київської області від 3 березня 1999 року № 44 їй, ОСОБА_3, на підставі ст. 59 ЗК України 1990 р. було надано в користування для індивідуального городництва земельну ділянку площею 0,05 га в с. Рожни Броварського району по вул. Щорса. Спірна земельна ділянка знаходиться навпроти її житлового будинку, розташованого в с. Рожни Броварського району по вул. Щорса, 130, придбаного нею на підставі договору купівлі-продажу від 01.01.1998 р. Впродовж більш ніж 15 років вона, позивач, використовувала спірну земельну ділянку згідно з її цільовим призначенням для індивідуального городництва. Жодних претензій від контролюючих органів щодо порушення умов використання нею цієї земельної ділянки не надходило. На початку 2015 року у неї виникли проблеми з використанням спірної земельної ділянки, у зв'язку з чим 26 січня 2015 року вона подала до Рожнівської сільради заяву про надання інформації з приводу того чи приватизовувалась вказана земельна ділянка та чи передавалась фізичним чи юридичним особам в користування для ведення індивідуального городництва, на що листом Рожнівської сільради від 28.01.2015 р. було повідомлено, що земельна ділянка в приватну власність фізичним чи юридичним особам не надавалась, а відноситься до земель комунальної власності територіальної громади с. Рожни Броварського району Київської області. Здивувавшись такій відповіді, в якій не було згадки про надання спірної земельної ділянки в користування ОСОБА_3, подано повторно запит від 28.02.2015, у відповідь на що Рожнівська сільрада листом від 10.03.2015 № 166 повідомила, що земельна ділянка у приватній власності фізичних чи юридичних осіб не перебуває, відноситься до земель комунальної власності територіальної громади с. Рожни Броварського району Київської області. Рішенням 55 сесії 06 скликання від 04.02.2015 року визнано таким, що втратило чинність рішення 4 сесії 22 скликання від 03.03.1999 за N° 44 про надання у користування земельної ділянки площею 0,05 га для індивідуального городництва ОСОБА_3 у зв'язку із зміною земельного законодавства стосовно виділення земельної ділянки з цільовим призначенням індивідуальне городництво та зміною генерального плану села Рожни.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на викладене у позові.

Представник відповідача Рожнівської сільської ради Броварського району Київської області в судове засідання не з»явився, при цьому до суду надано письмові заперечення, згідно з якими позов не визнають, зазначають про те, що спірна земельна ділянка була надана позивачу у тимчасове, а не постійне користування та посилаються на те, що, що у позивача не виникло право постійного користування землею у звязку з тим, що нею не було оформлено державний акт про право постійного користування земельною ділянкою.

Дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено.

Рішенням Рожнівської сільської ради Броварського району Київської області від 3 березня 1999 року № 44 ОСОБА_3 на підставі ст. 59 ЗК України 1990 р. було надано в користування для індивідуального городництва земельну ділянку площею 0,05 га в с. Рожни Броварського району по вул. Щорса (далі по тексту спірна земельна ділянка).

Спірна земельна ділянка знаходиться навпроти житлового будинку позивача, розташованого в с. Рожни Броварського району по вул. Щорса, 130, придбаного нею на підставі договору купівлі-продажу від 01.01.1998 р.

Впродовж більш ніж 15 років позивач використовувала спірну земельну ділянку площею 0,05 га згідно з її цільовим призначенням для індивідуального городництва. Жодних претензій від контролюючих органів щодо порушення умов використання нею цієї земельної ділянки не надходило.

26 січня 2015 року позивач подала до Рожнівської сільради заяву про надання інформації з приводу того, чи приватизовувалась вказана земельна ділянка та чи передавалась фізичним чи юридичним особам в користування для ведення індивідуального городництва.

Листом Рожнівської сільради від 28.01.2015 р. № 56 було повідомлено, що земельна ділянка загальною площею 0,05 га, що знаходиться в с. Рожни, Броварського району Київської області, рішенням сесії Рожнівської сільської ради в приватну власність фізичним чи юридичним особам не наддавалась, а відноситься до земель комунальної власності територіальної громади с. Рожни Броварського району Київської області.

28 лютого 2015 року позивачем подано повторний запит, у відповідь на що Рожнівська сільрада листом від 10.03.2015 № 166 повідомила, що земельна ділянка площею 0,05 га, яка знаходиться за адресою: Київська область, Броварський район, с. Рожни, вул. Щорса у приватній власності фізичних чи юридичних осіб не перебуває, відноситься до земель комунальної власності територіальної громади с. Рожни Броварського району Київської області. Рішенням 55 сесії 06 скликання від 04.02.2015 року визнано таким, що втратило чинність рішення 4 сесії 22 скликання від 03.03.1999 за N° 44 про надання у користування земельної ділянки площею 0,05 га для індивідуального городництва ОСОБА_3 у зв'язку із зміною земельного законодавства стосовно виділення земельної ділянки з цільовим призначенням індивідуальне городництво та зміною генерального плану села Рожни.

Як було зазначено вище, і доводиться копією витягу з протоколу 4 сесії 22 скликання Рожнівської сільради, рішенням від 3 березня 1999 року № 44 спірна земельна ділянка була надана позивачу в користування без визначення строку такого користування.

Відповідно до ст. 7 ЗК України 1990 року (чинного на момент прийняття вказаного рішення), користування землею може бути постійним або тимчасовим.

Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. Тимчасове користування землею може бути короткостроковим - до трьох років і довгостроковим - від трьох до двадцяти п'яти років.

Аналогічно, відповідно до ст. 92 чинного ЗК України 2001 р. право постійного користування земельною ділянкою визначається як право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Отже, оскільки при прийнятті Рожнівською сільрадою рішення від З березня 1999 року № 44 про передачу спірної земельної ділянки, належної до комунальної власності, у користування позивачу не було встановлено строку такого користування, то така земельна ділянка була надана їй у постійне користування.

Відповідно до ст.ст. 13,41 Конституції України кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону. До таких об'єктів належать, зокрема, земельні ділянки. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.

Як слідує з п. 5.2 рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005 (справа про постійне користування земельними ділянками) ця конституційна гарантія не може тлумачитися як така, що заперечує державний захист інших визнаних майнових прав громадян (крім права власності) або обмежує можливості такого захисту прав землекористувачів, набутих свого часу відповідно до чинного на той час законодавства.

Таким чином, стосовно права постійного користування земельними ділянками діє механізм захисту, гарантований статтями 13, 14, 41, 55 Конституції України.

Враховуючи висновок КСУ та положення ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права постійного користування земельною ділянкою.

Крім того, як слідує з рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005 (п. 5.6.), суб'єктивне право постійного користування земельною ділянкою суттєво відрізняється від суб'єктивного права власності на землю та суб'єктивного права оренди. Хоча власники землі та орендарі поряд із повноваженнями щодо володіння та користування наділяються і повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками (орендарі - в частині передачі земель у суборенду за згодою власника), а постійні користувачі такої можливості позбавлені, у їх праві на землю є ряд особливостей і переваг: право постійного землекористування є безстроковим, на відміну від права оренди, і може бути припинене лише з підстав, передбачених законодавством; права та обов'язки постійних землекористувачів визначені чинним земельним законодавством і не підлягають договірному регулюванню (не можуть бути звужені); постійні землекористувачі, як і землевласники, сплачують земельний податок, розмір якого визначається відповідно до чинного законодавства, на відміну від договірного характеру орендної плати; земельні ділянки у постійне користування передаються у порядку відведення безоплатно з наступним посвідченням цього права шляхом видачі державного акта на право постійного користування земельною ділянкою; оплаті має підлягати лише виготовлення технічної документації на земельну ділянку, що здійснюється на договірних засадах із уповноваженою землевпорядною організацією.

Згідно зі ст.412 ЦК України право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб припиняється у разі: поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача; спливу строку, на який було надано право користування; викупу земельної ділянки у зв'язку із суспільною необхідністю.

Відповідно до ст.141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Однак всупереч вищевказаним вимогам, відповідач в спірному рішенні не зазначив про наявність підстав для припинення права позивача користуватись спірною земельною ділянкою, що свідчить про порушення ним вимог ст. 141 ЗК України при прийняттї вказаного рішення та про незаконність такого рішення.

Зазначені відповідачем підстави для прийняття спірного рішення (зміна земельного законодавства стосовно виділення земельної ділянки з цільовим призначенням індивідуальне городництво та зміна генерального плану села) не передбачені чинним законодавством в якості підстав для позбавлення права користування земельною ділянкою. Позбавлення такого права на вищевказаних підставах є протиправним. Саме по собі рішення органу місцевого самоврядування не може бути підставою для примусового припинення права постійного користування земельною ділянкою.

У відповідності до ст. 143 ЗК України примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку.

Натомість відповідач, приймаючи спірне рішення, яким скасовується рішення Рожнівської сільради від 3 березня 1999 року № 44 про передачу спірної земельної ділянки у користування позивачу, позбавив позивача права постійного користування земельною ділянкою без звернення до суду, що є порушення вимог ст. 143 ЗКУкраїни, ст. 13 та 41 Конституції України.

Таким чином, спірне рішення Рожнівської сільради примусово, поза волею позивача, припиняєнаявнеуостанньоїправопостійногокористуванняземельноюділянкоюсільськогосподарського призначення, всупереч встановленим вимогам земельного законодавства щодо підстав та порядку для припинення такого права.

У відповідності до ст. 19 Конституції України та ч.З ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 16 квітня 2009 року N 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, іцо передбачені Конституцією України та законами України.

При цьому в п. 5.5. рішення від 16 квітня 2009 року N 7-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив наступне: «в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абз. 2 п.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року у справі щодо несумісності депутатського мандата.

Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання».

Аналогічну позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 04.06.2013 року по справі № 21-64а 13, винесеній з мотивів неоднакового застосування судами касаційної інстанції норм матеріального права, а відтак, у відповідності до положень ст. 244-2 КАС України обов'язкового для виконання всіма судами загальної юрисдикції.

При цьому, як слідує з п. 4 рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року N 7-рп/2009, до нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Виходячи з вищевказаного визначення, рішення Рожнівської сільради від 3 березня 1999 року № 44 про надання ОСОБА_3 спірної земельної ділянки є ненормативним актом. А отже, на нього поширюються вимоги вищевказаного рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року N 7-рп/2009 та постанови Верховного Суду України від 04.06.2013 року по справі № 21-64а13.

Таким чином, Рожнівська сільрада не мала права скасовувати рішення 4 сесії 22 скликання від 03.03.1999 за N° 44, оскільки останнє є ненормативним актом.

Додатковим підтвердженням протиправності спірного рішення є рішення Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 (Справа «Рисовський проти України»), серед іншого, предметом розгляду цієї справи було питання щодо правомірності скасування місцевою радою власного рішення 1992 року про передачу земельної ділянки в постійне користування.

Аналізуючи правомірність таких дій з боку місцевих органів влади Європейський суд в п. 73 рішення зазначив: «Приймаючи згідно з цими принципами висновки національних судів, що процедура скасування рішення 1992 року відповідала нормам чинного національного законодавства, Суд не переконаний, що вона передбачала достатні гарантії від зловживань із боку державних органів. По-перше, видається, що ця процедура дозволяє державним органам ретроспективно позбавляти особистих прав, наданих помилково, без будь-якого відшкодування добросовісним иравовласникам. По-друге, видається, що вона надає державним органам можливість позбавляти таких прав за власним бажанням, у будь-який час і без залучення сторін, чиї інтереси зачіпаються. Суд зазначає, що можливість заінтересованих сторін оскаржити таке позбавлення до суду звичайно зменшує ймовірність свавільного тлумачення застосовних норм матеріального права державними органами, які стверджують, що помилилися. З іншого боку, те, що їх повноваження з перегляду власних рішень, включаючи випадки виявлення помилки, не обмежено жодними часовими рамками, має суттєвий негативний вплив на юридичну визначеність у сфері особистих прав і цивільних правовідносин, що шкодить принципу "належного урядування" та вимозі "законності", закріпленим у статті 1 Першого протоколу».

На підставі цього, Європейським Судом було констатовано порушення вимог ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, спірне рішення суперечить вимогам ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Заперечуючи проти позову Рожнівська сільрада посилається на те, що спірна земельна ділянка була надана згідно ст. 59 ЗК України 1990 р. з цільовим призначенням для індивідуального городництва. А ст. 7 ЗК України не передбачено можливості надання земель для індивідуального городництва у постійне користування (тобто без заздалегідь установленого строку). Для індивідуального городництва земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності громадянам України у тимчасове користування.

Продовження та визначення строку користування земельними ділянками, наданими із земель, що перебувають у державній власності, провадиться Радами народних депутатів, які надали їх у користування. Громадянка ОСОБА_5 з 1999 року жодного разу не зверталась до Рожнівської сільської ради з заявою про продовження чи встановлення строку користування.

Дійсно, ст. 7 ЗК України 1990 р. не було передбачено можливості надання земель для індивідуального городництва у постійне користування, однак в рішенні Рожнівської сільради від 03.04.1999 року N° 44 не було передбачено строку, на який ОСОБА_3 було надано земельну ділянку. А відтак, Рожнівська сільрада все ж таки надала вказану земельну ділянку у постійне користування, тобто у користування без заздалегідь визначеного строку.

Той факт, що вказане рішення від 03.04.1999 року № 44 було прийнято з порушенням, не може бути підставою для його перегляду через 16 років після цього. Адже як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.10.2011 року по справі «Рисовський проти України» «повноваження з перегляду власних рішень, включаючи випадки виявлення помилки, не обмежено жодними часовими рамками, має суттєвий негативний вплив на юридичну визначеність у сфері особистих прав і цивільних правовідносин, що шкодить принципу "належного урядування" та вимозі "законності", закріпленим у статті 1 Першого протоколу».

Рішення про надання земельної ділянки у користування ОСОБА_3 було прийнято ще у 1999 роді і весь цей час Рожнівська сільрада знала або повинна була знати про наявність цього рішення і про порушення, що були допущені при його црийнятті. Відтак, посилання на них як на підставу для прийняття рішення від 04 лютого 2015 року № 1876 про скасування рішення від 03.04.1999 року № 44 є неправомірним, так як суперечить принципам законності та належного урядування.

До того ж імперативність положень ч. 5-6 ст. 7 ЗК України 1990 року, на які посилається відповідач, викликає сумніви з огляду на положення ч. 8 ст. 7 ЗК України 1990 р., відповідно до яких у випадках, передбачених законодавством України, земля може надаватися в користування іншим організаціям та особам. Отже, передача земельної ділянки для індивідуального городництва у постійне користування не була заборонена ЗК України 1990 р.

При цьому ні ЗК України 1990 року, ні ЗК України 2001 року не було передбачено обов'язку громадян звертатись до сільських рад із заявами про встановлення строку користування у випадку, коли такий строк не було встановлено Рожнівською сільською радою. Тому посилання відповідача на зазначену обставину також є неправомірним.

Таким чином, хоча ЗК України 1990 року й не було передбачено можливості надання земельних ділянок для індивідуального городництва у постійне користування, але Рожнівська сільрада, не встановивши у рішенні від 03.04.1999 року № 44 строку, на який Спірна ділянка передається у користування, передала її саме у постійне користування. Скасування такого рішення через 1 б років після його прийняття у зв'язку з виявленою невідповідністю вимогам тогочасного закону має суттєвий негативний вплив на юридичну визначеність у сфері особистих прав і цивільних правовідносин, що суперечить принципу «належного урядування» та вимозі «законності».

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач також посилається на положення ст. 22 ЗК України 1990 р., відповідно до яких право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 ЗК України 1990 року. Жодного документу з перелічених в ст. 23 ЗК України 1990 року Позивач не має.

Так, дійсно, позивач не встановила межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) і не одержала державний акт на право постійного користування спірною земельною ділянкою. Але це пов'язано виключно з тією обставиною, що ОСОБА_3, не будучи фахівцем в галузі права та/або спеціалістом в сфері земельних відносин не знала про необхідність встановлення меж земельної ділянки в натурі і оформлення державного акту на право постійного користування нею.

Однак саме з прийняттям рішення від 03.04.1999 р. № 44 у ОСОБА_3 виникло право на встановлення меж земельної ділянки в натурі і оформлення державного акту на право постійного користування нею.

При цьому із прийняттям ЗК України 2001 року таке право нікуди не зникло, оскільки відповідно до п. 1 розділу X «Перехідні положення» ЗК України 2001 року рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог нього Кодексу.

Тобто, після набрання чинності ЗК України 2001 року позивач отримала право на оформлення права постійного користування земельною ділянкою у відповідності до вимог цього Кодексу.

Але коли в січні 2015 року вона вирішила скористатись цим правом, Рожнівська сільрада 4 лютого 2015 року протиправно скасувала рішення від 03.04.1999 року № 44, тим самим позбавивши позивача можливості реалізувати своє право.

Таким чином, у зв'язку з прийняттям Рожнівською сільрадою рішення від 03.04.1999 року № 44 у ОСОБА_5 виникло право на встановлення меж земельної ділянки в натурі і оформлення державного акту на право постійного користування нею, яке нікуди не зникло і після прийняття ЗК України 2001 року. Скасувавши ж вказане рішення, Рожнівська сільрада, тим самим, порушила зазначене право.

Відповідач також зауважує, що відповідно до п. «а», «б», «в», «г» ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських належать розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності.

Відтак, органи місцевого самоврядування у вказаних правових відносинах є суб'єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції (нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу).

Дійсно, органи місцевого самоврядування і у 1999 році, і тепер мають право на передачу у власність та користування громадянам земельних ділянок, розташованих в межах відповідних населених пунктів. Але по відношенню до спірної земельної ділянки Рожнівська сільрада скористалась цим правом ще у 1999 році, прийнявши рішення № 44 від 03.03.1999 р., яким надала ОСОБА_3 спірну земельну ділянку у користування для індивідуального городництва.

Водночас, у наведених відповідачем нормах не передбачено право органу місцевого самоврядування скасовувати або визнавати такими, що втратили чинність, власні ненормативні правові акти, в тому числі рішення про передачу земельних ділянок у користування фізичних особам.

Як слідує з п. 5.5. рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року N 7-рп/2009 органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абз. 2 п. 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року.

Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання».

Такої ж позиції дотримується і Верховний Суд України у постанові від 04.06.2013 р. по справі № 21-64а13, винесеній з мотивів неоднакового застосування судами касаційної інстанції норм матеріального права, а відтак, у відповідності до положень ст. 244-2 КАС України обов'язкового для виконання всіма судами загальної юрисдикції. Розглядаючи справу, ВСУ дійшов висновку, що у ст. 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Отже, вищевказані рішення КСУ від 16 квітня 2009 року N 7-рп/2009 та постанова ВСУ від 04.06.2013 року по справі № 21-64а13 вказують на незаконність п. 2 рішення Рожнівської сільради від 04.02.2015 року № 1876, яким було скасовано інший ненормативний правовий акт - рішення Рожнівської сільради від 03.03.1999 року, оскільки в результаті прийняття останнього виникли правовідносини, пов'язані із реалізацією суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів ОСОБА_3, і остання заперечує проти їх зміни чи припинення.

Рожнівська сільрада вирішила визнати таким, що втратило чинність рішення у звязку зі зміною законодавства, однак які зміни і яким чином вони вплинули на необхідність визнання таким, що втратило чинність, відповідач не зазначив.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, оскільки відповідач не довів правомірність п.2 свого рішення від 04.02.2015 р. № 1587, його обґрунтованість, безсторонність, добросовісність, суд дійшов висновку, що вимоги позову є обґрунтованими ита такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 11, 86, 71, 162, 167, 256 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати пункт 2 рішення Рожнівської сільської ради Броварського району Київської області 55 позачергової сесії 06 скликання від 04 лютого 2015 року № 1876 «Про втрату чинності п.89 в п.1 рішення 26 сесії 06 скликання від 28.09.2012 р. за № 741 «Про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки у власність в межах села Рожни, на території Рожнівської сільської ради та втрату чинності рішення 4 сесії 22 скликання від 03.03.1999 р. за № 44».

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду шляхом подання через Деснянський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня її проголошення апеляційної скарги.

Суддя Деснянського районного суду м. Києва О.Б. Саламон