Справа № 809/53/14
Суддя: Ліщинський Андрій Михайлович
Дата ухвалення: 2015-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2015 р. Справа № 876/6454/14

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі :

головуючого судді: Ліщинського А.М.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м.Калуші та Калуському районі Івано-Франківської області на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 травня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м.Калуші та Калуському районі Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Івано-Франківській області про визнання неправомірними дій та стягнення коштів в сумі 2899,75 грн.,-

В С Т А Н О В И Л А:

06.01.2014 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача про визнання протиправними дій та стягнення безпідставно сплаченого збору на обовязкове державне пенсійне страхування в сумі 2899,75 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він не є платником збору на обов'язкове державне пенсійне страхування відповідно до п.7 ст.1 Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування», а отже не повинен був сплачувати збір до пенсійного фонду при купівлі автомобіля.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2013 року адміністративний позов задоволено. Визнано дії управління Пенсійного фонду України в м. Калуші та Калуському районі Івано-Франківської області щодо відмови у поверненні ОСОБА_1 безпідставно сплаченого збору на обов'язкове пенсійне страхування при придбанні легкового автомобіля «SEAT New Ibiza SC Reference» протиправними. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) помилково сплачений збір на обов'язкове державне пенсійне страхування в сумі 2899 (дві тисячі вісімсот девяносто девять) гривень 75 копійок.

Відповідач постанову оскаржив, не погодившись із зазначеним судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, зазначивши, що оскаржувана постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права та є незаконною, просить оскаржувану постанову скасувати та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі покликається на те, що відповідно до п.12 Постанови КМУ від 03.11.2998 року №1740 Порядку сплати збору платниками збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій відчуження легкових автомобілів є підприємства, установи та організації всіх форм власності, а також фізичні особи, які набувають право власності на легкові автомобілі шляхом купівлі даних автомобілів, у тому числі у виробників або торгівельних організацій (крім випадків забезпечення автомобілями інвалідів згідно чинним законодавством).

В разі відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів (ч. 1 ст. 197 КАС України із змінами і доповненнями, внесеними згідно із Законом України від 07.07.2010 року № 2453-VI).

Судова колегія заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне її відхилити з наступних підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено правомірності відмови в поверненні ОСОБА_1 безпідставно сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування при придбанні легкового автомобіля в розмірі 2899,75 грн., а відтак, такі дії управління Пенсійного фонду України в м. Калуші та Калуському районі Івано-Франківської області є протиправними, а збір на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій по відчуженню легкових автомобілів, сплачений згідно квитанції за № К8/34 від 28.01.2011 року в сумі 2899,75 грн. підлягає поверненню позивачу.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Згідно ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно.

Частиною 1 ст.195 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Правильність вирішення справи відповідно до вимог ст.13 КАС України забезпечується системою: апеляційною та касаційною. Можливість апеляційного та касаційного оскарження судових рішень є принципом адміністративного судочинства, що спрямований на забезпечення прав осудності (законності та обґрунтованості) судових рішень.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, що у січні 2011 року згідно договору купівлі-продажу автомобіля за № 005/11 від 18.01.2011 року позивач придбав легковий автомобіль марки «SEAT New Ibiza SC Reference». При реєстрації придбаного автомобіля в органах Державної автомобільної інспекції МВС України, позивачем сплачено збір на обовязкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду в сумі 2899,75 грн. (3% його вартості), що підтверджується квитанцією за № К8/34 від 28.01.2011 року.

В подальшому позивач дізнався про те, що вказаний збір він сплатив помилково, а тому, 15.11.2013 року звернувся до відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, із заявами про повернення вказаних коштів.

Однак Листами управління Пенсійного фонду України в м. Калуші та Калуському районі Івано-Франківської області від 20.11.2013 року за № 316/С-15 та Головного управління Державної казначейської служби України у Івано-Франківській області від 15.11.2013 року за № 06-12/626-6874, позивачу відмовлено у поверненні сплаченого збору на обовязкове державне пенсійне страхування.

Не погоджуючись з даними відповідями позивач звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Пунктом 7 ст.1 Закону України «Про збір на обовязкове державне пенсійне страхування» (в редакції під час виникнення спірних відносин) визначено вичерпний перелік осіб - платників збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, передбачено, що платниками збору є юридичні та фізичні особи при відчуженні легкових автомобілів, крім легкових автомобілів, якими забезпечуються інваліди, та тих автомобілів, які переходять у власність спадкоємцям за законом.

Натомість, відповідно до пункту 12 Порядку сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 листопада 1998 року №1740 платниками збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій з відчуження легкових автомобілів є підприємства, установи та організації всіх форм власності, а також фізичні особи, які набувають право власності на такі автомобілі, зокрема, шляхом їх купівлі, у тому числі у виробників або торгівельних організацій (крім випадків забезпечення автомобілями інвалідів згідно із законодавством).

Отже, на час виникнення спору положення даного Порядку суперечили вимогам Закону Про збір на обовязкове державне пенсійне страхування» у частині регулювання правовідносин зі сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій з відчуження легкових автомобілів.

Відповідно до ч.4 ст.9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

У роз'ясненні Пленуму Верховного Суду України, яке міститься в постанові від 1 листопада 1996 року №9 (пункт 5), зазначено, що судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента України, постанови Верховної Ради України, постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України, нормативно-правові акти Верховної Ради Автономної Республіки Крим чи рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, акти органів місцевого самоврядування, накази та інструкції міністерств і відомств, накази керівників підприємств, установ та організацій тощо) підлягають оцінці на відповідність як Конституції, так і закону. Якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини.

Враховуючи наведене та виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при вирішенні цього спору пріоритетними є норми Закону України «Про збір на обовязкове державне пенсійне страхування».

Вищенаведена позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 26.02.2013, у справі № 21-29а13.

Відповідно до ч.1 ст.244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Відповідно до ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно з ст.86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Мотивація та докази, наведені у апеляційній скарзі, не дають адміністративному суду апеляційної інстанції підстав для постановлення висновків, які б спростовували правову позицію суду першої інстанції.

За таких обставин справи колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм у оскаржуваному судовому рішенні належну правову оцінку, відтак подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не являється суттєвими і не складають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 160, 195, 197, 198 п.1, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м.Калуші та Калуському районі Івано-Франківської області залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 травня 2014 року у справі №809/53/14 без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, що беруть участь у справі, та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.М. Ліщинський

Судді О.І. Довга

І.І. Запотічний