Справа № 813/1401/15
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2015-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2015 року №813/1401/15

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

Головуючого - судді Сасевича О.М.

за участю секретаря судового засідання Чижук М.М.,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Самбірського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, начальника Самбірського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області Черепущака Василя Васильовича про визнання протиправною бездіяльності, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Самбірського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (відповідач 1), в якій просив:

-«визнати ненадання ОСОБА_1 обґрунтованої відповіді на його звернення у встановлений законом строк, а також неповернення йому автомобіля марки DAEWOO LANOS, номер державної реєстрації НОМЕР_1 незаконною бездіяльністю Самбірського МВ ГУМВС України у Львівській області»;

-«зобовязати відповідача негайно надати ОСОБА_1 обґрунтовану відповідь на звернення»;

-«зобовязати відповідача негайно повернути ОСОБА_1 автомобіль DAEWOO LANOS, номер державної реєстрації НОМЕР_1».

Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 24.03.2015 року дану позовну заяву було залишено без руху, а позивачу надано строк для усунення її недоліків.

Ухвалою судді від 07.04.2015 року позивачу було продовжено строк для усунення недоліків позовної заяви.

Таким чином, у звязку із усуненням позивачем недоліків позовної заяви, яку було залишено без руху ухвалою судді від 24.03.2015 року, уточненням позовних вимог та залученням до участі у справі в якості другого відповідача - начальника Самбірського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області Черепущака Василя Васильовича, ухвалою судді від 21.04.2015 року було відкрито провадження у справі.

Тож, згідно остаточних уточнень до позову, позивач просить суд:

-«визнати ненадання ОСОБА_1 начальником Самбірського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області майором міліції Черепущаком Василем Васильовичем обґрунтованої відповіді на його звернення у встановлений законом строк незаконною бездіяльністю»;

-«визнати утримання до теперішнього часу автомобіля марки DAEWOO LANOS, номер державної реєстрації НОМЕР_1 на майданчику тимчасового утримання Самбірського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області незаконною бездіяльністю Самбірського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області».

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на звернення позивача від 28.01.2015 року відповідачем у порушення ст.40 Конституції України, ст.ст.15, 19, 20 Закону України «Про звернення громадян» не надано обґрунтовану, повну та своєчасну відповідь щодо вирішення питання про повернення автомобіля. Позивач вважає, що така бездіяльність відповідачів суперечать вимогам чинного законодавства та є такою, що порушує його право власності на транспортний засіб.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві та уточненнях до неї, просив суд позов задовольнити у повному обсязі.

У судові засідання відповідач 1 явку уповноваженого представника жодного разу не забезпечив.

Відповідач 2 також у судові засідання із невідомих суду причин не зявлявся, хоча, як свідчать матеріали справи, своєчасно та належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

10.06.2015 року представник відповідача 1 та відповідач 2 надіслали електронною поштою на адресу суду клопотання про перенесення розгляду справи, у звязку із зайнятістю їх представника в іншому судовому процесі.

При цьому, суд зауважує, що відповідачами було проігноровано та не виконано вимог ухвали судді від 21.04.2015 року про відкриття провадження щодо надання у разі заперечення проти позову письмових заперечень із доказами, що були взяті ними до уваги при допущенні бездіяльності чи відзиву на позов. Більш того, слід зазначити, що у повідомленнях суду, що надсилались відповідачам було звернуто увагу останніх на те, що у випадку неподання ними усіх необхідних документів, справа буде розглянута на основі наявних у ній доказів.

Судом, із врахуванням думки позивача, було ухвалено здійснювати розгляд справи у відсутності відповідачів/представників відповідачів.

Заслухавши думку позивача, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення із виходом за межі позовних вимог, з таких підстав.

Судом із матеріалів справи встановлено, що у грудні 2012 року за участю позивача мала місце дорожньо-транспортна пригода, за наслідками якої було порушено кримінальну справу. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб позивача - автомобіль марки DAEWOO LANOS, номер державної реєстрації НОМЕР_1 було доставлено на майданчик тимчасового утримання транспортних засобів ПП «Віхоть» (що адресою: вул.Бісківська, х.Рудня, Самбірського району Львівської області) при Самбірському МВ ГУМВС України у Львівській області та приєднано до кримінальної справи в якості речового доказу.

Після завершення кримінального провадження позивач звернувся до Самбірського міськрайонного суду Львівської області із заявою про прийняття рішення щодо речового доказу.

Так, ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 27.11.2014 року у справі №452/3454/14-к було задоволено заяву ОСОБА_1 та повернуто останньому транспортний засіб марки DAEWOO LANOS, номер державної реєстрації НОМЕР_1, який згідно із протоколом огляду транспортного засобу від 23.12.2012 року добровільно було вилучено у позивача та у подальшому, відповідно до ухвали про тимчасовий доступ до речей і документів від 28.12.2012 року визначено місце зберігання вказаного автомобіля, а саме: територію майданчика тимчасового утримання транспортних засобів Самбірського МВ.

Ухвала Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 27.11.2014 року у справі №452/3454/14-к набрала законної сили, а відтак, підлягає до виконання. Копія цієї ухвали також була надіслана 13.03.2015 року для виконання начальнику Самбірського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області Черепущаку В.В. (отримана уповноважено особою відділу 17.03.2015 року).

Згідно пояснень позивача, наданих у судовому засіданні та як підтверджується матеріалами справи, з метою виконання ухвали Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 27.11.2014 року ОСОБА_1 05.12.2014 року звернувся до начальника Самбірського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області Черепущака Василя Васильовича із заявою про повернення йому, як володільцю, вилученого після ДТП транспортного засобу.

Так, 08.12.2014 року Самбірським міським відділом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області листом №11901 було повідомлено позивача про надіслання його звернення слідчому відділу з розслідування дорожньо-транспортних пригод слідчого управління ГУМВСУ у Львівській області ОСОБА_4, а також вказано, що заявника буде належним чином проінформовано про результати розгляду звернення.

Як стверджує позивач, не отримавши жодної обґрунтованої відповіді, він 28.01.2015 року повторно звернувся до начальника Самбірського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області Черепущака Василя Васильовича із листом-нагадуванням щодо вирішення питання про повернення автомобіля власнику.

Вказане звернення було отримане 28.01.2015 уповноваженою особою відповідача 1, що підтверджується даними реєстрації на вхідному штампі копії цього звернення.

Водночас, як наголосив позивач, станом на день звернення до суду із позовом та розгляду справи в суді, він жодних інших відповідей на свої звернення не отримував.

При вирішенні спору, суд керувався наступним.

Статтею 40 Конституції України встановлено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобовязані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм ст.40 Конституції України права, регламентовано Законом України «Про звернення громадян».

Преамбулою до Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що він регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, обєднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів.

Відповідно до ст.1 вказаного Закону, громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, обєднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обовязків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Статтями 4, 5 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обовязки або його незаконно притягнуто до відповідальності. Звернення адресуються органам державної влади і місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форм власності, обєднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Відповідно до вимог ст.7 Закону України «Про звернення громадян», звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обовязковому прийняттю та розгляду.

Забороняється відмова в прийнятті та розгляді звернення з посиланням на політичні погляди, партійну належність, стать, вік, віросповідання, національність громадянина, незнання мови звернення.

Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, обєднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше пяти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними розясненнями.

Забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

Згідно зі ст.14 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, обєднання громадян, посадові особи зобовязані розглянути пропозиції (зауваження) та повідомити громадянина про результати розгляду. За змістом ч.1 ст.15 указаного Закону, органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, обєднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобовязані обєктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Частиною 1 ст.16 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, обєднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.

Статтею 18 Закону України «Про звернення громадян» встановлено права громадянина при розгляді заяви чи скарги, зокрема, громадянину гарантується право одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги.

Разом з тим п.п.1, 5, 6 та 9 ч.1 ст.19 Закону України «Про звернення громадян» встановлено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, обєднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобовязані: обєктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у звязку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам.

Відповідно до ч.1 ст.20 Закону України «Про звернення громадян», звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше пятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока пяти днів.

Тобто, у даному випадку, на думку суду, скерування слідчому відділу з розслідування дорожньо-транспортних пригод СУ ГУМВС України у Львівській області для розгляду заяви позивача від 05.12.2014 року, яка стосувалась повернення транспортного засобу марки DAEWOO LANOS, номер державної реєстрації НОМЕР_1, що був вилучений після ДТП, оскільки досудове розслідування у кримінальному провадженні здійснювалось ВР ДТП ГУМВС України у Львівській області, порушень чинного законодавства з боку відповідача 2 не вбачається.

Вищевказані норми законодавства свідчать про те, що відповідач 2 діяв відповідно до них й порушень вимог Закону України «Про звернення громадян» в цій частині допущено не було.

Водночас, суд звертає увагу, що саме правомірність дій слідчого відділу з розслідування дорожньо-транспортних пригод слідчого управління ГУМВСУ у Львівській області при розгляді заяви позивача, направленої відповідачем та правомірність надання/ненадання ним обґрунтованої відповіді не є предметом спору у даній справі, а тому судом такі питання не досліджувались та не перевірялись.

Окрім того, в порядку виконання обовязку, визначеного ч.2 ст.71 КАС України, відповідачем 2 в ході розгляду справи не надано суду жодних доказів направлення чи вручення відповіді на звернення позивача протягом строку, встановленого Законом України «Про звернення громадян», тобто відповідачем не доведено суду факту повідомлення ним позивача про результати розгляду його звернення-нагадування від 28.01.2015 року. Загалом, у матеріалах справи відсутні докази направлення відповідачем 2 та отримання позивачем відповіді про результати розгляду звернення ОСОБА_1 від 28.01.2015 року, а також повідомлення про необхідність продовження строку для розгляду чи залишення його без розгляду.

Отже, зазначене, на переконання суду, вказує на порушення відповідачем 2 приписів чинного законодавства України щодо звернень громадян з питань ненадання відповіді на звернення ОСОБА_1 від 28.01.2015 року.

Враховуючи вищенаведене, а також керуючись положеннями ч.1 ст.1, ст.ст.3, 5, 7, 15, 20 Закону України «Про звернення громадян», беручи до уваги приписи Положення про порядок роботи зі зверненнями громадян і організації їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 10 жовтня 2004 року №1177, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності начальника Самбірського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області Черепущака Василя Васильовича щодо ненадання у встановлений законом строк відповіді на звернення ОСОБА_1 від 28.01.2015 року є обґрунтованими та правомірними, а тому підлягають до задоволення.

Що стосується твердження позивача про порушення вимог статті 41 Конституції України, які полягають в обмеженні його права користуватися належним йому автомобілем через утримання такого та неповернення речового доказу, то суд прийшов до таких висновків.

Статтею 41 Конституції України гарантоване право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном, відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Згідно з пунктом 7 статті 92 Конституції України, правовий режим власності встановлюється виключно Законами України.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про міліцію», міліція тимчасово, в межах чинного законодавства, обмежує права і свободи громадян, якщо без цього не можуть бути виконані покладені на неї обовязки.

Суд виходить із загальних засад права та у відповідності до ч.3 ст.2 КАС України перевіряє, чи вчинені дії відповідача: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Крім того, суд приймає до уваги, що відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

У своєму рішенні в справі №1-10/2004 від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 Конституційний суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в законах України у логічно-смисловому звязку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом обєктивного і прямо не опосередкований у субєктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним обєктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Таким чином, судом у діях відповідача не вбачається відступлень від встановлених частиною 2 статті 3 КАС України загальних вимог до дій субєктів владних повноважень, що потягли б за собою порушення прав, свобод або охоронюваних законом інтересів позивача, які б вимагали судового захисту у спосіб, визначений позивачем.

За приписами ст.11 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для зясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Норми ст.69 цього ж Кодексу визначають, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі.

Згідно ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини на яких ґрунтується її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішенні, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Суд може збирати докази за власної ініціативи.

У відповідності до ст.86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному повному та обєктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності.

Тож, в результаті вчинення заходів зі збору доказів, на виконання положень ст. ст.11 та 71 КАС України, судом не отримано беззаперечних доказів, що підтверджували б обставини, на які посилається позивач в обґрунтування позовних вимог в частині незаконного утримання автомобіля на майданчику тимчасового утримання Самбірського МВ ГУ МВСУ у Львівській області, позаяк, відповідачами не відмовлено ОСОБА_1 у поверненні його транспортного засобу, який було добровільно вилучено у нього та скеровано на майданчик тимчасового утримання транспортних засобі.

Більш того, при вивченні матеріалів справи не знайшов свого підтвердження й факт неповернення відповідачем 1 транспортного засобу позивачу та примусове утримання відповідачем 1 цього майна з часу винесення Самбірським міськрайонним судом Львівської області ухвали від 27.11.2014 року про повернення ОСОБА_1 речового доказу та після набрання нею законної сили.

Частиною 4 ст.105 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що адміністративний позов може містити вимогу про зобовязання відповідача субєкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії. У п.10.3 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №7 від 20.05.2013 року відзначено, що в разі визнання судом неправомірними дій чи бездіяльності відповідача суд може зобовязати його вчинити чи утриматися від вчинення певних дій у спосіб, визначений чинним законодавством, яким може бути захищено/відновлено порушене право. Суд може ухвалити постанову про зобовязання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли субєкт владних повноважень під час адміністративних процедур, відповідно до закону, приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

Зважаючи на вищевикладене, беручи до уваги протиправність дій, суд вважає за необхідне з метою ефективного відновлення порушених прав позивача прийняти рішення, яким зобовязати начальника Самбірського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області Черепущака Василя Васильовича вжити заходів щодо належного розгляду заяви ОСОБА_1 від 05.12.2014 року та звернення від 28.01.2015 року.

Отже, із врахуванням вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення із виходом за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.3 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст.ст.2, 7-14, 18, 19, 69-72, 86, 87, 94, 128, 143, 158, 160-163, 167, 181 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність начальника Самбірського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області Черепущака Василя Васильовича щодо ненадання у встановлений законом строк відповіді на звернення ОСОБА_1 від 28.01.2015 року.

Зобовязати начальника Самбірського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області Черепущака Василя Васильовича вжити заходів щодо належного розгляду заяви ОСОБА_1 від 05.12.2014 року та звернення від 28.01.2015 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 частину витрат по сплаті судового збору у розмірі 36 (тридцять шість) грн. 54 коп.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі у відповідності до ч.3 ст.160 цього Кодексу, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Сасевич О.М.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 16 червня 2015 року.