Справа № 127/27309/14-а
Суддя: Борисюк І. Е.
Дата ухвалення: 2015-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження №2-а/127/37/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" червня 2015 р. м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді: Борисюк І.Е.,

за участю: секретаря Пєскова Є.Д.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вінницької районної ради Вінницької області про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся ОСОБА_2, що діє в інтересах ОСОБА_1, з адміністративним позовом до Вінницької районної ради Вінницької області про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що розпорядженням голови Вінницької районної ради Вінницької області № 54-к від 08.06.2007 року ОСОБА_1 була призначена на посаду керуючої справами виконавчого апарату районної ради. Розпорядженням голови Вінницької районної ради Вінницької області № 58-рк від 26.11.2014 року відповідно до ч.1 ст. 40 КЗпП України ОСОБА_1 була звільнена з посади керуючої справами виконавчого апарату районної ради з 26.11.2014 року у звязку із скороченням штату районної ради та її виконавчого апарату. Позивач вважає, що при її звільненні було грубо порушене трудове законодавство, а саме вимоги ст. ст. 40, 42, 43, 49-2 КЗпП України, оскільки її не було попереджено у встановлений законом строк та порядок про наступне вивільнення, не було запропоновано переведення на іншу роботу, не було враховано її переважне право на залишення на роботі, не було отримано згоду виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої вона є. Внаслідок незаконного звільнення позивач зазначає про спричинення їй моральної шкоди, яка виразилась у втраті нормальних життєвих звязків, необхідності докладання зусиль для організації свого життя.

Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду з вимогами про визнання протиправним та скасування розпорядження голови Вінницької районної ради Вінницької області ОСОБА_4 № 58-рк від 26.11.2014 року «Про звільнення ОСОБА_1М.»; поновлення ОСОБА_1 на роботі у відповідача на посаді керуючої справами виконавчого апарату районної ради з дня незаконного звільнення 26.11.2014 року; стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення 26.11.2014 року по день поновлення позивача на роботі у відповідача на посаді керуючої справами виконавчого апарату районної ради; стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 10 000, 00 гривень; допуск судового рішення до негайного виконання в частині поновлення позивача на роботі у відповідача на посаді керуючої справами виконавчого апарату районної ради з дня незаконного звільнення 26.11.2014 року та в частині стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за один місяць; стягнення з відповідача до Державного бюджету України судового збору; стягнення з відповідача на користь позивача понесених витрат на правову допомогу.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених у позовній заяві, та просили їх задовольнити.

Представник відповідача заперечував щодо задоволення позову з тих підстав, що звільнення позивача було здійснено з дотриманням усіх вимог чинного законодавства про працю.

По справі встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 працювала у Вінницькій районній раді Вінницької області на посаді керуючої справами виконавчого апарату районної ради з 11.06.2007 року відповідно до розпорядження № 54-к від 08.06.2007 року «Про призначення по переводу на посаду керуючої справами виконавчого апарату районної ради ОСОБА_1М.». (т. 1 а.с. 9)

Рішенням Вінницької районної ради Вінницької області «Про затвердження структури і чисельності виконавчого апарату районної ради» від 10 липня 2014 року № 144 було затверджено структуру та чисельність виконавчого апарату районної ради; визнано таким, що втратило чинність рішення Вінницької районної ради Вінницької області № 136 від 03.07.2012 року «Про затвердження структури і чисельності виконавчого апарату районної ради». (т. 1 а.с. 117-118)

Розпорядженням Вінницької районної ради Вінницької області № 41-рк від 28.08.2014 року «Про внесення змін до штатного розпису районної ради та виконавчого апарату районної ради» було, зокрема, виведено із штатного розпису районної ради та її виконавчого апарату посаду керуючої справами виконавчого апарату районної ради. (т. 1 а.с. 119-124)

Розпорядженням Вінницької районної ради Вінницької області № 58-рк від 26.11.2014 року відповідно до ч.1 ст. 40 КЗпП України (у звязку із скороченням штату районної ради та її виконавчого апарату) ОСОБА_1 була звільнена з посади керуючої справами виконавчого апарату районної ради з 26 листопада 2014 року. (т. 1 а.с. 10)

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 1 Закону України «Про державну службу» державна служба в Україні це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

В свою чергу, проходження публічної служби є виконанням особою повноважень відповідно до займаної посади з моменту набуття статусу публічного службовця і до його припинення та охоплює собою просування по службі, дисциплінарну відповідальність, заохочення, питання соціального захисту.

У відповідності до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про державну службу», підстави припинення державної служби можуть бути загальними, тобто передбаченими Кодексом законів про працю України, та спеціальними, що наведені в цій статті.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» служба в органах місцевого самоврядування це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

За змістом п. 2 ч. 2 ст. 17 КАС України спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

У відносинах з питань публічної служби важливим є дотримання гарантій при прийняті на роботу та звільненні з роботи, визначених Кодексом законів про працю України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Скорочення чисельності або штату працівників може бути зумовлене, зокрема, вдосконаленням виробництва, суміщенням професій, зменшенням обсягу виробництва продукції, перепрофілюванням підприємства, установи, організації тощо.

Суд звертає увагу, що скорочення чисельності та скорочення штату - поняття не тотожні. Чисельність працівників це списочний склад працюючих, і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їх кількості. Штат працівників - це сукупність посад, встановлених штатним розписом установи. Тому скорочення штату представляє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами.

Виходячи із зазначеного, можна зробити висновок, що при скороченні чисельності майже завжди відбувається скорочення штату, оскільки зміна чисельності працівників відображається відповідним чином у штатному розписі. А при скороченні штату чисельність може не тільки не зменшитись, а в окремих випадках навіть збільшитись, якщо, наприклад, одночасно із скороченням до штатного розпису вводяться нові посади.

Однак, незважаючи на безумовне право роботодавця визначати чисельність і штат працівників, процедура звільнення працівника у випадку скорочення має чітко відповідати вимогам законодавства про працю, тобто відбуватись на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Суд не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників відповідачем.

Судом прийнято до уваги, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за

п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він

за 2 місяці про наступне вивільнення. На що також звернув увагу Верховний Суд України в п. 19 Постанови Пленуму № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації працівників, ч. 2 ст. 42 КЗпП України визначається ряд додаткових підстав, за яких надається перевага в залишенні на роботі, у тому числі, згідно п. 3 перевага надається працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, установі, організації.

Розпорядженням Вінницької районної ради Вінницької області № 41-рк від 28.08.2014 року «Про внесення змін до штатного розпису районної ради та виконавчого апарату районної ради» було, зокрема, вирішено вивести із штатного розпису районної ради та її виконавчого апарату посаду керуючої справами виконавчого апарату районної ради і ввести до штатного розпису районної ради та її виконавчого апарату посаду керуючого справами виконавчого апарату, начальника відділу організаційного, інформаційного, матеріально-технічного забезпечення діяльності ради виконавчого апарату районної ради. (т. 1 а.с. 119-124)

Як вбачається з вище вказаного розпорядження, ОСОБА_1 була ознайомлена з ним 20.10.2014 року.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці; одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; при відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

З матеріалів даної адміністративної справи вбачається, що 29.08.2014 року відповідачем на адресу місця проживання позивача було направлено письмове повідомлення про наступне вивільнення її із займаної посади у звязку із скороченням штату районної ради та її виконавчого апарату та запропоновано вакантну посаду головного спеціаліста відділу організаційного, інформаційного, матеріально-технічного забезпечення діяльності ради виконавчого апарату районної ради відповідно до структури штату районної ради та її виконавчого апарату, затвердженої рішенням 30 сесії районної ради 6 скликання № 144 від 30 липня 2014 року. (т. 1 а.с. 134-136)

Позивач в судовому засіданні заперечувала отримання нею вище вказаного письмового повідомлення, в звязку з чим судом було витребувано з відділення поштового звязку смт. Стрижавка Вінницька дирекція Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» належним чином посвідчений документ про вручення ОСОБА_1 (адреса адресата: 23210 Вінницький район, смт. Стрижавка, вул. Молодіжна, 3/20) рекомендованого поштового відправлення від Вінницької районної ради за № 088, відправленого 29.08.2014 року .

На виконання вимог ухвали суду від 18.02.2015 року Вінницька дирекція Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» суду було надано витяг з Книги для запису рекомендованих поштових відправлень і повідомлень форми 8. З даної Книги вбачається, що рекомендований лист за № 088 було вручено 05.09.2014 року адресату і в графі «розписка в одержанні (прізвище одержувача)» стоїть підпис без зазначення прізвища одержувача. (т. 1 а.с. 177)

Також, ВДУДППЗ «Укрпошта» повідомлено суду, що при здійсненні детальної перевірки встановлено, що рекомендований лист за № 088 листоношею ОСОБА_5 вручений неналежній особі, а саме сусідці адресата ОСОБА_6, про що було повторно повідомлено Вінницьку районну раду Вінницької області листом № 10-12-С-238 від 19.11.2014 року.

Як вбачається з вище вказаного листа ВДУДППЗ «Укрпошта» від 19.11.2014 року адресованого Вінницькій районній раді, останню було повідомлено про те, що рекомендований лист за № 088 на імя ОСОБА_1 вручений їй не був через її відсутність вдома. Лист вручено неналежній особі і адресат отримання листа не підтверджує. За порушення Правил надання послуг поштового звязку листоноші ОСОБА_5 оголошена догана, начальника відділення поштового звязку Стрижавка-1 ОСОБА_7 зобовязано посилити контроль за роботою листонош. (а.с. 183)

Положення ст. 49-2 КЗпП України вимагає виключно персонального попередження працівників про їх наступне вивільнення. Отже, відповідачем порушено вимоги ст. 49-2 КЗпП України. Позивач не була персонально попереджена про наступне її вивільнення, як того вимагає Закон.

Окрім того, судом звернуто увагу на посилання відповідача в письмовому повідомленні від 29.08.2014 року про наступне вивільнення, адресованого ОСОБА_1, в поданні від 28.10.2014 року, адресованому голові профспілкового комітету Вінницьких райдержадміністрації та районної ради на рішення 30 сесії районної ради 6 скликання № 144 від 30 липня 2014 року. (т. 1 а.с. 135, 149) Однак, з матеріалів справи не вбачається взагалі прийняття такого рішення. Натомість, рішення про затвердження структури штату районної ради та її виконавчого апарату було прийнято 10 липня 2014 року, а не 30 липня 2014 року.

Отже, враховуючи вище викладене, суд прийшов до висновку, що матеріали справи не містять достатніх та допустимих доказів отримання позивачем ОСОБА_1 письмового повідомлення Вінницької районної ради Вінницької області від 29.08.2014 року № 01-08/993 про наступне вивільнення із займаної посади керуючої справами виконавчого апарату районної ради 29 жовтня 2014 року згідно ч. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку із скороченням штату районної ради та її виконавчого апарату з пропозицією вакантної посади головного спеціаліста відділу організаційного, інформаційного, матеріально-технічного забезпечення діяльності ради виконавчого апарату районної ради.

Позивачеві ОСОБА_1 не було запропоновано переведення на іншу роботу, зокрема, на посаду керуючого справами виконавчого апарату районної ради, начальника відділу організаційного, інформаційного, матеріально-технічного забезпечення діяльності ради виконавчого апарату районної ради, не зважаючи на її безперервний стаж роботи у Вінницькій районній раді Вінницької області з 1998 року (на державній службі з 1992 року), присвоєння їй 9 (девятого) рангу посадової особи органу місцевого самоврядування, щорічні оцінки виконання посадовими особами виконавчого апарату районної ради посадових обовязків і завдань з підсумковими оцінками «відмінно», «висока», неодноразове нагородження її Почесними грамотами, занесення на районну Дошку пошани, обласну Дошку пошани «Праця і звитяга Вінничан» та визнання Переможцем конкурсу «Людина року» у номінації «Посадова особа місцевого самоврядування» , що є порушенням вимог ст. ст. 40, 42 КЗпП України. (т. 1 а.с. 28-37, 67-91)

Крім того, звільнення ОСОБА_1 було здійснено з порушенням вимог ст. 43 КЗпП України.

Так, згідно ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства; якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» у разі, якщо роботодавець планує звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного чи аналогічного характеру або у зв'язку з ліквідацією, реорганізацією, зміною форми власності підприємства, установи, організації, він повинен завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Згідно п. 10 ч. 1 ст. 38 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі або організації дає згоду або відмовляє у дачі згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з працівником, який є членом діючої на підприємстві, в установі, організації профспілки, у випадках, передбачених законом

Як вбачається з повідомлення голови профкому ОСОБА_8 від 08.12.2014 року № 11, ОСОБА_1 входить до складу членів профспілкового комітету Вінницької районної державної адміністрації та Вінницької районної ради; подання Вінницької районної ради про надання згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця за п. 1 ст. 40 КЗпП України з керуючою справами виконавчого апарату районної ради ОСОБА_1 не отримувалося. (т. 1 а.с. 13)

Те, що позивач входить до складу членів виборного профспілкового комітету Вінницької районної ради, а саме профспілкового комітету Вінницької районної державної адміністрації та Вінницької районної ради, зокрема підтверджується й протоколом № 10 засідання профспілкового комітету Вінницької районної державної адміністрації та Вінницької районної ради від 29.07.2014 року. (т. 1 а.с. 39)

Як вбачається з повідомлення голови Вінницької районної профспілкової організації працівників державних установ України від 03.12.2014 року № 13, подання Вінницької районної ради про надання згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця за п. 1 ст. 40 КЗпП України керуючої справами виконавчого апарату районної ради ОСОБА_1 не надходило. (т. 1 а.с. 40)

Згідно ст. 43 КЗпП України, якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

Відповідно до ст. 252 КЗпП України звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок).

Ухвалою суду від 26.03.2015 року провадження у справі було зупинено до закінчення строку, визначеного судом для отримання згоди профспілкового комітету Вінницьких районних держадміністрації та районної ради і Вінницької районної профспілкової організації працівників державних установ України чи відмови у наданні згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця із ОСОБА_1 за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Однак, вимоги суду не були виконані, ухвала суду від 26.03.2015 року була залишена без належного реагування профспілковим комітетом Вінницьких районних держадміністрації та районної ради і Вінницькою районною профспілковою організацією працівників державних установ України.

Отже, вище встановлені обставини свідчать про відсутність згоди відповідних профспілкових органів на звільнення ОСОБА_1 з роботи.

Верховний Суд України в постанові від 23.04.2014 року (справа № 6-30цс14) висловив правову позицію, що звільнення члена виборного органу первинної профспілкової організації підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки) без попередньої згоди на це виборного органу первинної профспілкової організації профспілки та вищестоящого органу цієї профспілки (обєднання профспілок) є порушенням вимог статей 43, 252 Кодексу законів про працю України, статті 41 Закону України від 15 вересня 1999 року № 1045-XIV «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та є підставою для визнання звільнення незаконним.

Також, Верховний Суд України в постанові від 22.10.2014 року (справа № 6-163цс14) висловив правову позицію, що відповідно до частини другої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» і частини другої статті 252 КЗпП України однією з гарантій можливості здійснення працівниками підприємства, установи, організації обраних до складу виборної профспілкової організації своїх повноважень є заборона притягнення їх до дисциплінарної відповідальності без попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є. Згідно із частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у такій згоді, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, а не з мотивів її відмови. За аналогією правило частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» слід застосувати й до передбачених частиною другою статті 252 КЗпП України, частиною другою статті 41 цього Закону випадків отримання згоди профспілкового органу на притягнення працівників членів виборних профспілкових органів до дисциплінарної відповідальності.

Судом прийнято до уваги вище вказані правові позиції Верховного Суду України, які у відповідності до ст. 244-2 КАС України є обовязковою для всіх судів.

Враховуючи вище викладене суд прийшов до висновку, що позивач була звільнена з порушенням відповідачем порядку звільнення.

Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Згідно з положеннями ст. 162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову, зокрема, про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; зобов'язання відповідача вчинити певні дії. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Враховуючи те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу має бути виплачений по день поновлення ОСОБА_1 на роботі, а відповідно до ст. 76 Закону України «Про виконавче провадження», хоча дане судове рішення й підлягає негайному виконанню, виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника, після чого державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Суд, встановивши, що відповідач порушив норми права, які регулюють спірні правовідносини, зобовязує відповідача здійснити нарахування та виплату належних сум відповідно до закону, а не ухвалює рішення про стягнення конкретних сум. На що також неодноразово звертав увагу Вищий адміністративний суд України.

Тому, захищаючи порушене право ОСОБА_1, суд вважає за необхідне зобовязати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі середньомісячного заробітку за період з 26.11.2014 року по день її фактичного поновлення на роботі, із утриманням обов'язкових податків та зборів з даної суми до Державного бюджету України.

Крім того, судом прийнято до уваги, що ОСОБА_1 з 28.11.2014 року перебуває на обліку як безробітна у Вінницькому районному центрі зайнятості, а тому враховано наступні обставини. (т. 1 а.с. 41)

Згідно ст. 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття - система прав, обов'язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Статтею 22 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено, що право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу мають застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, страховий стаж яких протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, становить не менше ніж шість місяців за даними Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Окрім цього, в силу ст. 23 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застрахованим особам, зазначеним у ч. 1 ст. 22 цього Закону, розмір допомоги по безробіттю визначається у відсотках до їх середньої заробітної плати (доходу), визначеної відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого Кабінетом Міністрів України, залежно від страхового стажу.

Одноразова виплата допомоги по безробіттю для організації безробітним підприємницької діяльності здійснюється у розмірі допомоги по безробіттю, нарахованої відповідно до цієї статті, у розрахунку на рік.

За змістом п. 2 ч. 2 ст. 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» роботодавець зобов'язаний подавати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, в установленому порядку відповідно до законодавства відомості про прийняття на роботу працівників.

Частиною 2 статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено, що застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

Згідно з п. 20 Порядку реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.02.2007 № 219, громадяни, зареєстровані як такі, що шукають роботу, та безробітні, знімаються з обліку з дня поновлення безробітного на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили. При цьому в картці робиться запис про прийняття на роботу, зазначаються дата та номер наказу.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено, що виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Частиною 1 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено, що Фонд має право, зокрема, стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» із роботодавця утримуються: сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду; незаконно виплачена безробітному сума забезпечення у разі неповідомлення про його прийняття на роботу.

Таким чином, законодавством передбачено як обов'язок безробітного, що перебуває на обліку в центрі зайнятості, своєчасно повідомляти останній про обставини, що впливають на умови виплати йому забезпечення, так і обов'язок роботодавця повідомляти центр зайнятості про прийнятих на роботу працівників й відшкодовувати виплачену грошову допомогу по безробіттю у разі поновлення працівника на роботі за рішенням суду та незаконно виплачену безробітному суму забезпечення у разі неповідомлення про його прийняття на роботу.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 10 000, 00 гривень, то суд вважає, що дана вимога підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371 КЗпП України.

Стаття 2371 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Тому, враховуючи встановлення судом наявності порушення прав ОСОБА_1 у сфері трудових відносин (незаконного звільнення) вимоги позивача про відшкодування на її користь моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП України в обраний працівником спосіб, в даному випадку, у вигляді одноразової грошової виплати, є законними.

Встановлені вище обставини на переконання суду призвели до спричинення позивачу моральної шкоди, яка виразилася в душевних стражданнях, яких вона зазнала в звязку із заподіянням шкоди винними діями відповідача.

Однак, беручи до уваги ступінь вини відповідача, характер моральних страждань, які переніс позивач, враховуючи певні турботи позивача та її хвилювання, зокрема пов'язані із зверненням до суду щодо захисту своїх трудових прав, а також виходячи із принципів розумності та справедливості при даних обставинах, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди з відповідача на її користь підлягають частковому задоволенню, а саме в сумі 5 000, 00 гривень.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно ст. ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи те, що відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, суд прийшов до висновку, що Вінницька районна рада Вінницької області діяла всупереч Конституції та Законів України. Таким чином, звільнення ОСОБА_1 проведено відповідачем з порученням вимог чинного законодавства України. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Тому, суд прийшов до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом визнання протиправним та скасування розпорядження голови Вінницької районної ради Вінницької області ОСОБА_4 № 58-рк від 26.11.2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади керуючої справами виконавчого апарату районної ради з 26.11.2014 року відповідно до ч. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку із скороченням штату районної ради та її виконавчого апарату; зобовязання Вінницької районної ради Вінницької області поновити на роботі ОСОБА_1 на посаді керуючої справами виконавчого апарату Вінницької районної ради Вінницької області з 26.11.2014 року; зобовязання Вінницької районної ради Вінницької області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі середньомісячного заробітку за період з 26.11.2014 року по день фактичного поновлення ОСОБА_1 на роботі, із утриманням обов'язкових податків та зборів з даної суми до Державного бюджету України; стягнення з Вінницької районної ради Вінницької області на користь ОСОБА_1 моральної шкоду в розмірі 5 000 (пять тисяч) гривень 00 копійок.

В задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 5 000, 00 гривень відмовити.

Враховуючи положення ст. 256 КАС України, слід допустити постанову суду до негайного виконання в частині поновлення на роботі позивача та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення суми за один місяць.

Однак, приймаючи до уваги те, що судом задоволено вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі середньомісячного заробітку за період з 26.11.2014 року по день фактичного поновлення ОСОБА_1 на роботі, із утриманням обов'язкових податків та зборів з даної суми до Державного бюджету України, тобто без визначення конкретної грошової суми, суд вважає за необхідне визначити суму, яка підлягає негайному стягненню з відповідача на користь позивача за один місяць.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, в даному випадку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які повинні оплачуватися за середньою заробітною платою.

Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів.

Враховуючи вище викладене та положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, суд прийшов до висновку, про необхідність негайного виконання постанови суду в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в межах стягнення суми за один місяць, в розмірі 6 172 (шість тисяч сто сімдесят дві) гривні 74 копійки.

Судом прийнято до уваги, що порядок розподілу судових витрат не відноситься до позовних вимог, а здійснюється судом при прийнятті постанови у відповідності ст. 94 КАС України, згідно ст.ст. 98, 161 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач при зверненні до суду була звільнена від сплати судового збору. Однак, згідно п. 1 ч. 3 ст. 87 КАС України до витрат, повязаних з розглядом справи належать витрати на правову допомогу.

Згідно ст. 90 КАС України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

02.12.2014 року між ОСОБА_1 та адвокатом ОСОБА_2 було укладено договір про надання правової допомоги № б/н, згідно якого останній зобовязався надати клієнту правову допомогу у справі про визнання протиправним та скасування розпорядження ВРР № 58-рк від 26.11.2014 року, поновлення на роботі клієнта, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. (а.с. 43-45)

Судом встановлено, що ОСОБА_2 згідно свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 789 від 10.12.2012 року є адвокатом. (а.с. 42)

Згідно квитанцій до прибуткових касових ордерів від 15.01.2015 року, від 14.05.2015 року, від 27.05.2015 року ОСОБА_1 було сплачено гонорар в загальному розмірі 9 744, 00 гривень адвокату ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 224, 225, т. 2 а.с. 16)

Договір про надання правової допомоги № б/н від 02.12.2014 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом ОСОБА_2 є домовленість двох сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України. За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором, згідно ч. 1 ст. 901 ЦК України.

Представником позивача суду надано розрахунок часу, витраченого на надання правової допомоги. (т. 2 а.с. 17)

Позивачем не надано акту виконаних робіт щодо надання юридичних послуг адвокатом ОСОБА_2, а укладення договору і надання розрахунку, здійсненого в односторонньому порядку адвокатом, не є фактом його виконання, відповідно суду неможливо встановити, яка саме робота була зроблена представником позивача, в якому обсязі і скільки часу було витрачено, що відповідно, унеможливлює встановити відповідність заявленої вартості правової допомоги.

Суд, враховуючи затрати часу роботи адвокатом ОСОБА_2, пов'язаної з розглядом даної справи, а саме: з 14 год. 25 хв. до 14 год. 29 хв., всього 4 хв. (згідно журналу судового засідання від 06.01.2015 р.), з 10 год. 42 хв. до 11 год. 47 хв., всього 65 хв. (згідно журналу судового засідання від 30.01.2015 р.), з 15 год. 39 хв. до 17 год. 31 хв., всього 112 хв. (згідно журналу судового засідання від 18.02.2015 р.), з 15 год. 53 хв. до 16 год. 06 хв., всього 13 хв. (згідно журналу судового засідання від 10.03.2015 р.), з 10 год. 26 хв. до 12 год. 09 хв., всього 103 хв. (згідно журналу судового засідання від 26.03.2015 р.), з 16 год. 34 хв. до 16 год. 37 хв., всього 3 хв. (згідно журналу судового засідання від 14.05.2015 р.), з 17 год. 40 хв. до 17 год. 56 хв., всього 16 хв. (згідно журналу судового засідання від 26.05.2015 р.), з 16 год. 07 хв. до 18 год. 03 хв., всього 116 хв. (згідно журналу судового засідання від 09.06.2015 р.), з 16 год. 13 хв. до 17 год. 28 хв., всього 75 хв. (згідно журналу судового засідання від 11.06.2015 р.) - всього 8 год. 27 хв., його професіоналізм, положення ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», вважає, що з Державного бюджету України на користь позивача, необхідно стягнути витрати на правову допомогу в сумі 5 000 (пять тисяч) гривень 00 копійок, а витрати на правову допомогу в сумі 4 744 (чотири тисячі сімсот сорок чотири) гривні 00 копійок слід залишити за ОСОБА_1

На підставі вище викладеного, керуючись Конституцією України, Законом України «Про державну службу», Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування», ст. 22, п. 10 ч. 1 ст. 38 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», ст.ст. 1, 22, 23, п. 2 ч. 1 ст. 31, ч. 1 ст. 34, п. 2 ч. 2 та ч. 4 ст. 35, ч. 2 ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», Порядком реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 14.02.2007 № 219, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», Законом України «Про судовий збір», ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 901 ЦК України, п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 40, ч. 1 та ч. 2 ст. 42, ст.ст. 43, 49-2, 235, 237-1, 252 КЗпП України, ст.ст. 4, 6-12, 69-71, ч. 1 ст. 72, ст.ст. 76, 86, 90, 94, 98, 158-163, 186, 244-2, 256 КАС України суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Вінницької районної ради Вінницької області ОСОБА_4 № 58-рк від 26.11.2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади керуючої справами виконавчого апарату районної ради з 26.11.2014 року відповідно до ч. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку із скороченням штату районної ради та її виконавчого апарату.

Зобовязати Вінницьку районну раду Вінницької області поновити на роботі ОСОБА_1 на посаді керуючої справами виконавчого апарату Вінницької районної ради Вінницької області з 26.11.2014 року.

Зобовязати Вінницьку районну раду Вінницької області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі середньомісячного заробітку за період з 26.11.2014 року по день фактичного поновлення ОСОБА_1 на роботі, із утриманням обов'язкових податків та зборів з даної суми до Державного бюджету України.

Стягнути з Вінницької районної ради Вінницької області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000 (пять тисяч) гривень 00 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати, а саме: витрати на правову допомогу в сумі 5 000 (пять тисяч) гривень 00 копійок. Витрати на правову допомогу в сумі 4 744 (чотири тисячі сімсот сорок чотири) гривні 00 копійок залишити за ОСОБА_1.

Постанову суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в межах стягнення суми за один місяць, в розмірі 6 172 (шість тисяч сто сімдесят дві) гривні 74 копійки, допустити до негайного виконання.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова у повному обсязі складена 16.06.2015 року.

Суддя: