Справа № 806/1910/15
Суддя: Капинос Оксана Валентинівна
Дата ухвалення: 2015-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

806/1910/15

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2015 року Житомир справа № 806/1910/15

категорія 10.3.4

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Капинос О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Житомирського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю "Церсаніт Інвест" про стягнення 1294291,76 грн.,-

встановив:

Представник позивача прибув до суду, позов підтримав в повному обсязі, подав письмове клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Представник відповідача в судове засідання прибув, подав письмові заперечення згідно яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Пояснив, що відповідно до Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в України" обов'язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця. Такий обов'язок покладається на органи працевлаштування. Так, підприємством були створені робочі місця для працевлаштування інвалідів, відповідно до вимог Закону та у 2014 році підприємство щомісячно звітувалось про наявність вакантних посад. Однак, Новоград-Волинським міським центром зайнятості протягом 2014 року на створені робочі місця було направлено тільки шість інвалідів, з яких п'ять були працевлаштовані, а одна особа відмовилась від запропонованої роботи. Просив справу розглянути в порядку письмового провадження.

У відповідності до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Проаналізувавши наявні у справі матеріали, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного.

Судом встановлено, що товариство з обмеженою відповідальністю "Церсаніт Інвест" є юридичною особою і використовує найману працю. Відповідно до поданого ним звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2014 рік середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу відповідача становить 1055 осіб; кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на підприємстві - 42; працевлаштовані 16 осіб-інвалідів; підприємством самостійно визначено суму адміністративно-господарської санкції за невиконання нормативу для працевлаштування інвалідів у розмірі 1250523,56 грн. (а.с.8).

Однак, суд вважає такі дії позивача необґрунтованими, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини регулюються Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в України" № 875-XII від 21.03.1991 року, з відповідними змінами та доповненнями.

У відповідності до ч.1 ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (далі - Закону) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 20 Закону підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Крім того, згідно положень ч.ч. 1,3 ст. 18 Закону забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи. Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, положеннями ч.3 ст. 18-1 Закону визначено, що державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань, а відповідно до ч. 3 ст. 19 вказаного Закону підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Отже, з аналізу вищевикладених норм Закону випливає, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, а також працевлаштовувати інвалідів у разі їх звернення до зазначених роботодавців, або у разі направлення їх на роботу центром зайнятості; працевлаштуванню інвалідів передує їх звернення безпосередньо до підприємств, установ, організації чи до державної служби зайнятості, на яку власне і покладено обов'язок реєстрації бажаючих працювати інвалідів та здійснювати пошук підходящої роботи для них.

Крім того, вимогами пункту 4 частини 3 статті 50 Закону України "Про зайнятість населення" № 5067-VI від 05.07.2012 року передбачено, що роботодавець зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).

В той час, роботодавці мають право, зокрема: 1) проводити добір працівників безпосередньо або через територіальні органи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, чи суб'єкта господарювання, який надає послуги з посередництва у працевлаштуванні; 2) брати участь через представницькі органи роботодавців в управлінні загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням; 3) взаємодіяти з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, у створенні банку даних про вільні робочі місця (посади), сприянні працевлаштуванню безробітних та визначенні перспективної потреби у кадрах; 4) застосовувати працю (послуги) іноземців та осіб без громадянства в порядку, визначеному законом; 5) одержувати від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, безоплатно інформацію про пропонування робочої сили, послуги з добору і направлення на працевлаштування незайнятого населення, у тому числі осіб, зазначених у частині першій статті 14 цього Закону, а також інших осіб, які шукають роботу ч. 4 ст. 50 (Закону № 5067-VI).

Аналізуючи вказані норми, вбачається, що роботодавці зобов'язані лише подавати інформацію про попит на робочу силу (вакансії). При цьому законодавством не передбачено обов'язку для роботодавця проводити добір працівників через територіальні органи служби зайнятості України.

Суд вважає, що обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 квітня 2013 року у справі № 21-81а13.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України передбачено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання, а згідно частини другої цієї ж статті, учасник господарських відносин відповідає за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Як вбачається з матеріалів справи, протягом 2014 року щомісяця до Новоград-Волинського міського центру зайнятості від ТОВ "Церсаніт Інвест" надходили звіти про наявність вакансій за формою № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" (а.с. 22-81). Проте, Новоград-Волинським міським центром зайнятості протягом 2014 року на створені робочі місця було направлено тільки шість інвалідів, з яких п'ять були працевлаштовані (а.с. 88-97), а одна особа відмовилась від запропонованої роботи, про що свідчить лист Новоград-Волинського міського центру зайнятості від 02 червня 2015 року № 05-914 ( а.с. 84-85).

За таких обставин, суд вважає, що відповідачем вжито усіх залежних від нього заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, тому на нього не може бути покладена відповідальність за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, а тому позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 158 – 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -,

постановив:

В задоволенні позову Житомирського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю "Церсаніт Інвест" про стягнення 1294291,76 грн. відмовити.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.В. Капинос