Справа № 822/1674/15
Суддя: Матущак В.В.
Дата ухвалення: 2015-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 822/1674/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2015 року м. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд

в складі:головуючого-суддіОСОБА_1
при секретаріОСОБА_2
за участі:позивача: ОСОБА_3, представника відповідача: ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Державної фінансової інспекції в Хмельницькій області про зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Державної фінансової інспекції в Хмельницькій області, в якому просить:

- зобов'язати Державну фінансову інспекцію нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.08.2014 по 02.04.2015 за час виконання рішення суду по ст. 236 КЗпП України в сумі 26259,10 грн. та провести їх виплату;

- зобов'язати відповідача виплатити матеріальні збитки в сумі 6753,61 грн. та моральні збитки в сумі 20000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 30.07.2014 по справі №2270/10020/11 його поновлено на посаді головного контролера-ревізора Державної фінансової інспекції в Хмельницькій області та зобов'язано відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.08.2011 по 30.08.2014. Однак відповідач виконав рішення суду лише 02.04.2015. У зв'язку тим, що у добровільному порядку суму заробітку за час виконання рішення суду, тобто з 30.08.2014 по 02.04.2015, відповідач не виплачує, позивач звернувся із зазначеними вимогами до суду.

Також позивач зазначає, що внаслідок неправомірних дій відповідача, йому нанесено матеріальні та моральні збитки, відшкодування яких також є предметом даного спору.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі просив позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача в задоволенні позовних вимог просила відмовити. Відмітила, що в структурі Держфінінспекції в Хмельницькій області відділ інспектування у сфері послуг, головним контролером-ревізором якого був позивач до звільнення, ліквідований. Йому було запропоновано переведення на вакантні посади, від яких він відмовився. Зазначає, що Держфінінспекцією вчинялися усі дії, передбачені законодавством щодо поновлення позивача на посаді, однак через відсутність його згоди, судове рішення в частині поновлення виконане лише 02.04.2015.

Щодо виплати матеріальних та моральних збитків представник відповідача зазначила, що дана вимога є безпідставною, не стосується даного позову та не підтверджується жодними доказами.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що адміністративний позов слід задовольнити частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 30.07.2014 по справі №2270/10020/11 визнано протиправним та скасовано наказ № 188-о від 15.08.2011, виданий в.о начальника контрольно-ревізійного управління в Хмельницькій області про звільнення ОСОБА_3; поновлено ОСОБА_3 на посаді головного контролера-ревізора Державної фінансової інспекції в Хмельницькій області; зобов'язано Державну фінансову інспекцію в Хмельницькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.08.2011 по 30.08.2014.

Відповідно до ч.2-3 ст.14 КАС України постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Статтею 255 КАС України визначено, що постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Відповідно до ч.4 ст.257 КАС України примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно з ч.1 ст.258 КАС України за кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, чи прокурора, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, видається один виконавчий лист.

ОСОБА_3 було отримано відповідний виконавчий лист про зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.08.2011 по 30.08.2014.

В подальшому постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Хмельницькій області від 05.12.2014 (ВП №45324192) закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2270/10020/11, зокрема, про зобов'язання Державної фінансової інспекції в Хмельницькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.08.2011 по 30.08.2014. Підставою для прийняття такої постанови стало фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

В частині поновлення на посаді рішення суду не виконано. В зв'язку з тим, що в структурі Держфінінспекції в Хмельницькій області відділ інспектування у сфері послуг, головним контролером-ревізором якого був позивач до звільнення, ліквідований, ОСОБА_3 29.08.2014 відповідачем було запропоновано переведення на вакантні посади, від яких позивач відмовився, оскільки йому не було запропоновано рівнозначної посади, які є вакантними.

Встановлено, що ОСОБА_3 поновлено на посаді лише 02.04.2015.

Відповідно до ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Рішення про поновлення на роботі працівника, незаконно звільненого з роботи або незаконно переведеного на іншу роботу, підлягає негайному виконанню (ч.3 ст. 30 Закону "Про виконавче провадження", ст. 256 КАС України, ст.236 КЗпП України). Негайне виконання рішення суду означає обов'язок, а не право органу не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення видати наказ (розпорядження) про поновлення працівника на роботі і фактично допустити його до виконання попередніх обов'язків.

Суд звертає увагу на те, що обов'язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення його на роботі настає тоді, коли така затримка була допущена з вини власника або уповноваженого ним органу.

Відповідачу належало виконати рішення суду, тому він повинен був здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому ст. 8 Конституції України принципу верховенства права.

Відповідно до ст.263 КАС України за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення особа, яка бере участь у справі може звернутися до адміністративного суду першої інстанції із заявою про зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення.

Відповідач, знаючи, що відділ, в якому позивач займав посаду, ліквідований, не звертався до суду із відповідною заяву про спосіб виконання рішення суду - ні після 30.07.2014 (дати постановлення рішення про поновлення позивача на посаді), ні після 29.08.2014 (дати відмови позивача від запропонованих йому посад).

Вищевказане вказує про неналежне ставлення відповідача до процесу організації виконання судового рішення, навіть тоді, коли позивач з'явився до нього та фактично очікував ознайомлення з відповідним наказом та приступлення до виконання посадових обов'язків.

Таким чином, фактично з 30.08.2014 по 02.04.2015 відповідачем саме з його вини затримується виконання судового рішення, у зв'язку з цим суд приходить до висновку про задоволення адміністративного позову в частині зобов'язання нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.08.2014 по 02.04.2015 за час виконання рішення суду .

Щодо позовної вимоги стосовно зобов'язання відповідача виплатити матеріальні збитки в сумі 6753,61 грн. та моральні збитки в сумі 20000,00 грн. суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 106 КАС України на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, позивач надає докази, а в разі неможливості - зазначає докази, які не може самостійно надати, із зазначенням причин неможливості подання таких доказів.

Так, в матеріалах справи як доказ, що підтверджує нанесення матеріальної шкоди наданий позивачем розрахунок вартості проїзду на судові засідання на загальну суму 3274,16 грн. та розрахунок вартості добових, згідно постанови КМУ №663 від 23.04.1999 із змінами "Про норми відшкодування витрат на відрядження в межах України" на суму 1110,00 грн., а також розрахунок вартості медичних препаратів, використаних на лікування на загальну суму 2365,45 грн.

Досліджуючи надані докази, суд робить висновки, що в даному випадку йдеться про судові витрати, оскільки відповідно до ч.1 87 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема витрати сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду.

Суд також зазначає, що статтею 91 КАС України передбачено, що витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, та її представнику сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати.

Щодо розрахунку вартості медичних препаратів, використаних на лікування на загальну суму 2365,45 грн., суд критично ставиться до наданого позивачем доказу, оскільки в матеріалах справи міститься виписка №2/3825 із історії хвороби позивача, де зазначено, що позивач хворіє на цукровий діабет з 2003 року, тривалий час хворіє гіпертонічною хворобою, у 2005 році переніс інфаркт міокарда. Зазначене вказує на відсутність причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача і шкодою здоров'я позивача.

Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги щодо виплати компенсації матеріальної шкоди.

Стосовно виплати позивачу моральних збитків в сумі 20000,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до ч.2 ст.23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи.

Разом з цим, звертаючись до суду з такою вимогою позивач повинен був зазначити та довести: в чому полягає завдана йому моральна шкода та з яких міркувань він виходив, визначаючи її розмір, вказати докази, якими це підтверджується, чого ним зроблено не було.

Оскільки позивачем не надано доказів завдання йому такої шкоди та причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача і такою шкодою, тому вимоги стосовно відшкодування моральної шкоди є недоведеними та також не підлягають задоволенню.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 11, 13, 14, 71, 72, 86, 158-163, 254, 255, 257, 258 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

адміністративний позов задовольнити частково.

Зобов'язати Державну фінансову інспекцію в Хмельницькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.08.2014 по 02.04.2015.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Хмельницький окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її отримання.

Постанова набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 05 червня 2015 року

Суддя/підпис/ОСОБА_1
"Згідно з оригіналом" Суддя ОСОБА_1