Справа № 802/1148/15-а
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2015-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/1148/15-а Головуючий у 1-й інстанції: Слободонюк М.В.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

10 червня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Загороднюка А.Г.

суддів: Полотнянка Ю.П. Драчук Т. О.

за участю:

секретаря судового засідання: Марцісь Ю.А.,

представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 12 травня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Департаменту соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 12 травня 2015 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду І інстанції та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

Під час судового засідання представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч. 4 ст.196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах апеляційної скарги у відповідності до частини 1 статті 195 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено з матеріалів справи, чоловік позивачки - ОСОБА_4, інвалід першої групи, в якості реабілітації в жовтні 2006 року був забезпечений автомобілем марки "Audi A6", 2004 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, номерний знак НОМЕР_2, який отриманий, як гуманітарна допомога, через Головне управління праці та соціального захисту населення.

Факт перебування позивача у шлюбі та сумісного проживання із ОСОБА_4 підтверджується свідоцтвом про шлюб ІІІ-ЯР №156471 від 27 червня 1959 року та довідкою ТОВ "Житлово-Експлуатаційне Об'єднання" вих. №3037 від 29 липня 2014 року.

24 липня 2014 року ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-АМ №293726.

Таким чином, на час смерті інваліда ОСОБА_4 строк експлуатації вищезазначеного автомобіля становив менше 10 років.

Після смерті ОСОБА_4С, позивачка 15 березня 2015 року звернулась із заявою до Департаменту соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації щодо надання згоди на сплату митних платежів за автомобіль "Audi A6", які необхідно здійснити для його передачі у власність.

Проте, Департаментом соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації, за результатами розгляду звернення позивача, листом № 04-1741 від 01 квітня 2015 року відмовлено у наданні такого дозволу, посилаючись при цьому на те, що ОСОБА_3 пропущено шестимісячний термін для сплати митних платежів та зборів на вказаний автомобіль. Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивачка звернулася до адміністративного суду з даним позовом.

Суд І інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що позивачка пропустила шестимісячний термін для звернення щодо отримання дозволу на перереєстрацію автомобіля та сплату митних платежів, а тому усі дії Департаменту соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації, які повязані із відмовою у надані згоди ОСОБА_3 на сплату митних платежів та зборів за автомобіль "Audi A6", 2004 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, номерний знак НОМЕР_2, були вчиненими з дотриманням вимог чинного законодавства та відповідають критеріям правомірності, які передбачені ч. 3 ст. 2 КАС України.

Колегія суду не погоджується з таким висновком суду І інстанції з огляду на наступні обставини.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про гуманітарну допомогу" гуманітарна допомога - це цільова адресна безоплатна допомога в грошовій або натуральній формі, у вигляді безповоротної фінансової допомоги або добровільних пожертвувань, або допомога у вигляді виконання робіт, надання послуг, що надається іноземними та вітчизняними донорами із гуманних мотивів отримувачам гуманітарної допомоги в Україні або за кордоном, які потребують її у зв'язку з соціальною незахищеністю, матеріальною незабезпеченістю, важким фінансовим становищем, виникненням надзвичайного стану, зокрема внаслідок стихійного лиха, аварій, епідемій і епізоотій, екологічних, техногенних та інших катастроф, які створюють загрозу для життя і здоров'я населення, або тяжкою хворобою конкретних фізичних осіб.

Згідно з частиною 1 статті 11-1 Закону забезпечення інвалідів, дітей-інвалідів автомобілями, визнаними гуманітарною допомогою, здійснюється на умовах, передбачених законом, та у порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Механізм забезпечення легковими автомобілями інвалідів, які мають право на їх отримання безоплатно або на пільгових умовах, є громадянами України і місце проживання яких зареєстровано в Україні в установленому законодавством порядку на даний час врегульовано Порядком забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 999 від 19 липня 2006 року (далі - Порядок).

На момент забезпечення чоловіка позивачки автомобілем діяла редакція п. 41 Порядку відповідно до якого після смерті інваліда автомобіль, отриманий як гуманітарна допомога, повертається (вилучається) головному управлінню соціального захисту і здається підприємству, що здійснює заготівлю та переробку металобрухту, або видається в порядку черговості інваліду, який перебуває на обліку.

У подальшому, до Порядку внесені зміни, відповідно до яких члени сім'ї інваліда, що був забезпечений автомобілем, отриманим як гуманітарна допомога, після його смерті набувають право отримати цей автомобіль в установленому законодавством порядку.

Так, п. 41 Порядку в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин та діє на даний час, передбачено, що після смерті інваліда, дитини-інваліда автомобіль, визнаний гуманітарною допомогою, яким інвалід був забезпечений через головне управління соціального захисту і користувався менше ніж 10 років, може бути переданий у власність одному з членів сім'ї інваліда за рішенням Мінсоцполітики за умови сплати податків і зборів за ставками, діючими на день здійснення митного оформлення автомобіля, які повинні бути сплачені членом сім'ї померлого інваліда, дитини-інваліда протягом шести місяців з дня смерті інваліда.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" передбачено, що органи місцевого самоврядування зобов'язанні інформувати інвалідів про зміни і доповнення законодавства про соціальну захищеність інвалідів.

Як вбачається з матеріалів справи, ні органи місцевого самоврядування, ні органи державної влади не проінформували за життя чоловіка позивачки про внесені зміни щодо порядку забезпечення інвалідів автомобілями, які визнані гуманітарною допомогою.

Надані позивачкою докази підтверджують, що вона також є інвалідом ІІ групи (а.с. 12).

Згідно зі ст. 4 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" діяльність держави щодо інвалідів виявляється у створенні правових, економічних, політичних, соціальних, психологічних та інших умов для забезпечення їхніх прав і можливостей нарівні з іншими громадянами для участі в суспільному житті та полягає у:

виявленні, усуненні перепон і бар'єрів, що перешкоджають забезпеченню прав і задоволенню потреб, у тому числі стосовно доступу до об'єктів громадського та цивільного призначення, благоустрою, транспортної інфраструктури, дорожнього сервісу (далі - об'єкти фізичного оточення), транспорту, інформації та зв'язку, а також з урахуванням індивідуальних можливостей, здібностей та інтересів - до освіти, праці, культури, фізичної культури і спорту;

охороні здоров'я;

соціальному захисті;

забезпеченні виконання індивідуальної програми реабілітації інвалідів;

наданні пристосованого житла;

сприянні громадській діяльності.

Соціальний захист інвалідів є складовою діяльності держави щодо забезпечення прав і можливостей інвалідів нарівні з іншими громадянами та полягає у наданні пенсії, державної допомоги, компенсаційних та інших виплат, пільг, соціальних послуг, здійсненні реабілітаційних заходів, встановленні опіки (піклування) або забезпеченні стороннього догляду.

Пільги інвалідам надаються на підставі посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, пенсійного посвідчення чи посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до законів України "Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам", "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам", в яких зазначено групу та причину інвалідності (для повнолітніх осіб), категорію "дитина-інвалід" (для дітей), а також у відповідних випадках вказано їх основні нозологічні форми захворювань (по зору, слуху та з ураженням опорно-рухового апарату).

З метою реалізації інвалідами прав та свобод людини і громадянина під час розроблення державних соціальних стандартів та державних соціальних гарантій, національних стандартів, правил усталеної практики та класифікаторів, стандартів, технічних умов, проведення дослідно-конструкторських, науково-дослідних робіт враховуються потреби інвалідів та/або застосовуються принципи розумного пристосування та універсального дизайну.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування сприяють забезпеченню прав інвалідів щодо включення до суспільного життя нарівні з іншими громадянами.

При цьому необхідно вказати, що згідно зі ст. 39 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" інвалід має право вибору конкретного виду соціальної допомоги.

Інвалід може відмовитися від того чи іншого виду соціальної допомоги, якщо вона не повною мірою відповідає його потребам. У такому разі інвалід вправі самостійно вирішувати питання про забезпечення себе конкретним видом допомоги за рахунок власних коштів з урахуванням компенсації вартості аналогічного виду соціальної допомоги, що подається державним органом.

Аналіз вищенаведених норм законодавства вказує на те, що держава, через свої державні органи зобов'язана забезпечити можливість реалізації своїх прав інвалідами, у тому рахунку шляхом повідомлення про існування таких прав та шляхів їх реалізації.

Суд апеляційної інстанції приймає до уваги те, що право це не тільки система норм законодавчих актів, але і реальні правовідносини.

Таким чином, висновки суду І інстанції щодо відсутності обов'язку відповідача повідомити позивача, який є інвалідом про появу нових правовідносин між ними щодо викупу автомобіля є помилковими.

Із зібраних доказів слідує, що у суді І інстанції відповідачем підтверджено, що Департамент соціальної політики Вінницької облдержадміністрації письмово повідомляє членів сім'ї інваліда про право на переоформлення автомобілів у шестимісячний термін після смерті інваліда. Однак, позивачку не було повідомлено у зв'язку з відсутністю відомостей про смерть ОСОБА_4

Отже відповідачем не заперечувався факт того, що Департамент соціальної політики Вінницької облдержадміністрації зобов'язаний був повідомити позивачку-інваліда про її права, які в неї виникли після смерті чоловіка.

Враховуючи вищевикладене, відповідачем не виконаний обов'язок щодо інформування позивачки про можливість отримання автомобіля, у разі сплати митних платежів в шестимісячний термін з моменту смерті чоловіка, що призвело до порушення права позивачки.

Крім того, позивачка надала усі необхідні документи, необхідні для отримання дозволу на сплату митних платежів та зборів для отримання у власність автомобіля, що належав інваліду до його смерті.

Суд першої інстанції не дав належної оцінки вказаним вище обставинам, зібраним по справі доказам та не вірно застосував норми матеріального права, у зв'язку із чим, неправильно вирішив спір.

Доводи апеляційної скарги спростовують встановлені судом першої інстанції обставини та узгоджуються з нормами права, що регулюють спірні правовідносини.

З наведених положень законодавства, проаналізувавши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, випливає, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення адміністративного позову.

В силу пункту 3 частини 1 статті 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Враховуючи встановлене порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вбачає підстави для скасування оскаржуваної постанови суду першої інстанції та прийняття нової постанови про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити повністю.

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 12 травня 2015 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задоволено.

Визнати протиправними дії Департаменту соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації щодо відмови ОСОБА_3 у наданні дозволу на сплату митних платежів та зборів, які їй необхідно сплатити для отримання у власність автомобіля марки "ОСОБА_1 А6", 2004 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1, тип ТЗ - легковий седан - В, повна маса 1950 кг, маса без навантаження 1445 кг, об'єм двигуна V=1781, номерний знак AB 0110АК.

Зобов'язати Департамент соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації надати дозвіл ОСОБА_3 на сплату митних платежів та зборів, які їй необхідно сплатити для отримання у власність автомобіля марки "ОСОБА_1 А6" 2004 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1, тип ТЗ - легковий седан - В, повна маса 1950 кг, маса без навантаження 1445 кг, об'єм двигуна V=1781, номерний знак AB 0110 AK.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 16 червня 2015 року.

Головуючий Загороднюк А.Г.

Судді Драчук Т. О.

ОСОБА_5