Справа № 802/677/15-а
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2015-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/677/15-а

Головуючий у 1-й інстанції: Сало П.І.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

09 червня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Мельник-Томенко Ж. М. Сторчака В. Ю. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Сокольвак Ю.В.,

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3

третьої особи: ОСОБА_4

представника третьої особи: ОСОБА_5В

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 23 березня 2015 року у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 (далі - позивач) до Відділу державної виконавчої служби Ямпільського районного управління юстиції (далі - відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача в якому просив: визнати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 23.02.2015, винесену відповідачем незаконною та скасувати її.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 27.10.2014 в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав в повному обсязі та просив колегію суддів її задовольнити.

Представник відповідача та третьої сторони, а також третя сторона заперечили проти апеляційної скарги позивача.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 23.12.2014 Ямпільським районним судом Вінницької області видано виконавчий лист № 153/1984/14 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 коштів за договором позики в сумі 20 000 доларів США, що еквівалентно 300 000 грн., а також судових витрат в сумі 3 000 грн., а всього 303 000 грн.

Постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Ямпільського районного управління юстиції ОСОБА_3 № 45914300 від 23.12.2014 відкрито виконавче провадження за вищевказаним виконавчим документом.

Окрім цього, 23.12.2014 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт та заборону здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику ОСОБА_4, в межах суми боргу 303 000 грн.

23 лютого 2015 року до відповідача надійшли заяви боржника ОСОБА_4 та представника стягувача ОСОБА_8 про накладення арешту на майно боржника 1/2 частину приміщення салону перукарні "Дольче Віта" загальною площею 57, 65 м2, що знаходиться в м. Ямполі Вінницької області по вул. Леніна, 140, яке зареєстроване за ОСОБА_6 і є спільною власністю ОСОБА_4, так як набуте під час перебування у шлюбі з 1996 року по 2014 рік, що підтверджується договором купівлі-продажу від 29.08.2008.

Постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Ямпільського районного управління юстиції ОСОБА_3 № 45914300 від 23.02.2015 накладено арешт на 1/2 частину майна, приміщення салону перукарні "Дольче Віта" площею 57,65 м2, що розташоване по вул. Леніна, 140 в м. Ямполі Вінницької області, яке зареєстроване за ОСОБА_6 та належить боржнику ОСОБА_4

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що з врахуванням досліджених у судовому засіданні матеріалів виконавчого провадження та інших наданих під час розгляду справи доказів, на момент прийняття оскаржуваної постанови у державного виконавця були достатні підстави вважати 1/2 частину приміщення салону "Дольче Віта" загальною площею 57,65 м2 по вул. Леніна, 140 в м. Ямполі Вінницької області майном, яке належить боржнику ОСОБА_4, однак фактично перебуває у власності інших осіб позивача ОСОБА_6, а тому, у діях та рішеннях відповідача не вбачається порушення вимог ст.ст. 52, 55, 57 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі Закон № 606-XIV).

Окрім цього, застосування державним виконавцем арешту та оголошення заборони на відчуження спірного майна є необхідним заходом для забезпечення законних прав стягувача ОСОБА_7 у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа Ямпільського районного суду Вінницької області № 153/1984/14 від 23.12.2014, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, наявний між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 спір про право на нерухоме майно безпосередньо впливає на права та інтереси стягувача ОСОБА_7, які, у випадку передчасного зняття арешту, можуть бути істотно порушені.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з таких підстав.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон № 606-ХІV.

Згідно ст. 1 Закону № 606-ХІV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 2 вказаного Закону примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону № 606-ХІV примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 цього ж Закону державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 5 ч. 3 вказаної статті Закону передбачено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

В силу положень ч. 1 ст. 27 Закону № 606-XIV у разі ненадання боржником у строки, встановлені ч. 2 ст. 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Статтею 32 Закону № 606-ХІV передбачено, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону № 606-ХІV звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Згідно ч. 5 ст. 52 Закону № 606-ХІV у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

За приписами ч. 3 ст. 55 Закону № 606-XIV постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті, та органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом (ч. 4 ст. 55 Закону № 606-XIV).

Згідно з ч. 1 ст. 57 цього ж Закону арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Частиною 2 ст. 57 Закону № 606-XIV передбачено, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: 1) винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; 2) винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; 3) винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; 4) проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Відповідно до ч. 5 цієї ж статті Закону № 606-ХІV про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Згідно з ч. 1 ст. 60 Закону № 606-ХІV особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, як стверджує позивач приміщення салону перукарні "Дольче Віта" площею 57,65 м2 по вул. Леніна, 140 в м. Ямполі Вінницької області на праві власності належить винятково йому і незавершеного спору з приводу права власності на це приміщення на даний час немає.

Однак із вказаним твердженням позивача не можна погодитись з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 07.11.2014 за ОСОБА_4 було визнано право на 1/2 частину приміщення салону перукарні "Дольче Віта" загальною площею 57,65 м2, що розташоване в м. Ямполі Вінницької області по вул. Леніна, 140. В подальшому ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 12.01.2015 у справі № 153/622/14 провадження в частині позовних вимог про поділ майна подружжя було закрито у зв'язку з відмовою позивача ОСОБА_4 від позову.

Водночас суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_4 про поділ майна подружжя не може свідчити про остаточне вирішення спору про право власності на зазначене нерухоме майно, оскільки аналогічний спір може бути ініційовано з інших підстав або ж шляхом звернення до суду з цивільним позовом про визнання права власності на нерухоме майно чи його частину.

Разом з тим, третя особа ОСОБА_4 у судовому засіданні підтвердила, що вона вважає себе співвласником спірного нерухомого майна і половина цього майна належить їй як одному з подружжя. Майно було придбане за спільні кошти під час перебування у шлюбі, про що свідчить довідка Ямпільської державної нотаріальної контори № 236/01-16 від 19.03.2015 згідно з якою вона дала згоду на купівлю її чоловіком ОСОБА_6 приміщення салону "Дольче Віта" площею 57,65 м2, що розташоване в м. Ямполі Вінницької області по вул. Леніна, 140.

Окрім цього, як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами виконавчого провадження, що із заявою від 23.02.201 про накладення арешту на частину майна, нажитого за час спільного проживання з ОСОБА_6, до державного виконавця звернулася саме ОСОБА_4, що додатково свідчить про наявність спору про право між вказаними особами як колишнім подружжям.

З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що в ході здійснення виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа № 153/1984/14, виданого 23.12.201 Ямпільським районним судом Вінницької області, головний державний виконавець відділу державної виконавчої служби Ямпільського районного управління юстиції ОСОБА_3 вніс до суду подання про визначення частки майна боржника ОСОБА_4 в приміщенні салону "Дольче Віта" загальною площею 57,65 м2 по вул. Леніна, 140 в м. Ямполі Вінницької області, яким вона володіє спільно з ОСОБА_6, визнавши за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини цього майна.

Так, ухвалою Ямпільського районного суду Вінницької області від 10.02.2015 у справі № 153/1984/14 подання державного виконавця задоволено частково та виділено 1/2 ідеальної частки у вказаному приміщенні, що належить ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності із ОСОБА_6 Хоча вказана ухвала ще не вступила в закону силу, оскільки вона переглядається в апеляційному суду Вінницької області, однак ця обставина додатково спростовує посилання позивача на остаточність вирішення спору з приводу права власності на вищезазначене майно.

Отже враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на момент прийняття оскаржуваної постанови у державного виконавця були достатні підстави вважати 1/2 частину приміщення салону "Дольче Віта" загальною площею 57,65 м2 по вул. Леніна, 140 в м. Ямполі Вінницької області майном, яке належить боржнику ОСОБА_4, однак фактично перебуває у власності інших осіб позивача ОСОБА_6

Разом з тим, варто зазначити, що застосування державним виконавцем арешту та оголошення заборони на відчуження спірного майна є необхідним заходом для забезпечення законних прав стягувача ОСОБА_7 у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа Ямпільського районного суду Вінницької області № 153/1984/14 від 23.12.2014 року, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, наявний між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 спір про право на нерухоме майно безпосередньо впливає на права та інтереси стягувача ОСОБА_7, які, у випадку передчасного зняття арешту, можуть бути істотно порушені.

Оскільки доводи апеляційної скарги відповідача не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 23 березня 2015 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 16 червня 2015 року.

Головуючий Ватаманюк Р.В.

Судді Мельник-Томенко Ж. М.

ОСОБА_9