Справа № 816/1131/15-а
Суддя: Дюкарєва С.В.
Дата ухвалення: 2015-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2015 р.Справа № 816/1131/15-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Дюкарєвої С.В.

Суддів: Жигилія С.П., Перцової Т.С.

за участю секретаря судового засідання Мороз Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 07.05.2015р. по справі № 816/1131/15-а

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 з питань захисту прав споживачів у Полтавській області

про поновлення на роботі та виплата заробітної плати за час вимушеного прогулу, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

08.04.2015 року позивач - ОСОБА_1, звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ОСОБА_2 з питань захисту прав споживачів у Полтавській області про поновлення на посаді начальника відділу контролю у сфері внутрішньої торгівлі, послуг, реклами та розгляду звернень громадян, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу з 02 грудня 2014 року, відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000 грн.

09.04.2015 від позивача надійшло клопотання про визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, яке вмотивовано неврученням ОСОБА_3 копії наказу № 65-К від 02.12.2014 про звільнення та не ознайомлення з його змістом (а.с.33-34).

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 07.05.2015 року адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваної постанови, норм матеріального та процесуального права, позивач просить ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 07.05.2015 року скасувати і направити справу до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач, зокрема, посилається на порушення судом першої інстанції приписів ч. ч. 1, 3 ст. 99, ст. 100 Кодексу адміністративного судочинства України, що призвело до неправильного вирішення питання, а також на доводи та обставини викладені в апеляційній скарзі.

Сторони в судове засідання суду апеляційної інстанції не з'явились, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення справи, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не визнана судом обов'язковою, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 26.01.2015 ОСОБА_1 отримала лист № 01.03-34/1 від 05.01.2015, яким повідомлено про неможливість задоволення заяв від 04.12.2014, 12.12.2014, 05.01.2015 щодо надання матеріальної допомоги, додаткової відпустки та відпустки без збереження заробітної плати у зв'язку із звільненням із займаної посади відповідно до наказу № 65-К від 02.12.2014 (а.с.17), а тому станом на 26.01.2015 вже була обізнана про порушення своїх прав, про що також свідчить заява представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 від 26.01.2015 про видачу копії наказу про звільнення вх.№ 30/01-08. (а.с.70).

До суду з даним адміністративним позовом позивач звернулась лише 08.04.2015 року.

Приймаючи рішення про залишення адміністративного позову без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено місячний строк для звернення до суду з адміністративним позовом, передбачений ч. 3 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України, без поважних причин.

За висновком суду першої інстанції, позивачем не доведено поважність причин пропуску строку звернення до суду, що зумовило застосування судом наслідків пропущення строку звернення до суду, визначених ст. 100, ст. 155 КАС України, та відповідно залишення адміністративного позову без розгляду.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Тобто, чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Таким чином, дотримання строку звернення з позовом є однією з умов для реалізації права на подання позову у публічно-правових відносинах.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 107 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Відповідно до ч. 2 ст. 107 КАС України, суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави, зокрема, для залишення її без розгляду.

Частиною 3 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Наслідки пропуску строку звернення до адміністративного суду визначені у ст. 100 цього Кодексу, за приписами частини 1 якої адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Частиною 2 статті 100 КАС України встановлено, що позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання , так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Для вирішення питання про наявність або відсутність пропуску строку звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів особи необхідно з'ясувати, яким саме рішенням, дією чи бездіяльністю порушені права цієї особи, коли розпочався перебіг цього строку.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" №2 від 06.03.2008р., зокрема, при розгляді спорів з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби застосовуються строки звернення до суду, встановлені спеціальними законами. У разі коли ці закони зазначені питання не врегульовують, то з врахуванням необхідності субсидіарного застосування законів про працю суди повинні виходити із строків звернення до суду, визначених частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України. Тому громадянин може звернутися із заявою про вирішення спору в тримісячний строк із дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення з публічної служби - у місячний строк із дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів зазначає, що саме з моменту отримання копії наказу про звільнення або трудової книжки, особа вважається такою, що повідомлена про звільнення з органів внутрішніх справ, а відтак, у випадку незгоди з підставами та умовами звільнення, має можливість реалізувати своє право на їх оскарження у судовому порядку.

Під час судового розгляду справи встановлено, що позивачем станом на час звернення до суду не отримано наказу про звільнення. Доказів вручення трудової книжки позивачу матеріали справи також не містять.

Таким чином, беручи до уваги відсутність у ОСОБА_1, на час звернення до суду з даним адміністративним позовом, можливості ознайомитись із обставинами, які слугували підставами для її звільнення, враховуючи неотримання відповідного наказу та трудової книжки, що, як наслідок, перешкоджає належній реалізації останньою права на судовий захист, колегія суддів приходить до висновку про дотримання позивачем процесуального строку звернення до адміністративного суду, передбаченого частиною 3 статті 99 КАС України.

Посилання суду першої інстанції, як на підставу для залишення позовної заяви без розгляду, на те, що наказ № 65-К від 02.12.2014 про звільнення відразу після його прийняття направлявся позивачу, однак, позивач рекомендовану кореспонденцію від ОСОБА_2, зокрема якою направлено вказаний наказ, не отримувала, у зв'язку із чим вказана рекомендована кореспонденція поверталася до ОСОБА_2 із відмітками поштової служби: "за закінченням терміну зберігання", колегія суддів не приймає, враховуючи наступне.

Як свідчать матеріали справи, у період з 24.11.2014 року по 05.12.2014 року ОСОБА_1 перебувала на лікарняному. Зазначене не було враховано судом першої інстанції під час прийняття оскаржуваної ухвали про залишення адміністративного позову без розгляду, як і не було зясовано чи мала ОСОБА_1, перебуваючи на лікарняному, обєктивну можливість отримати рекомендовану кореспонденцію від ОСОБА_2, надіслану 02.12.2014 за вих. № 01.03-34/1735.

Також судом першої інстанції не враховано та не надано правової оцінки, що 26.01.2015 року представником позивача на імя в.о. начальника ОСОБА_2 було подано заяву про надання копії наказу від 02.12.2014 № 65-к про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади, на що 26.02.2015 року представником отримано лист від 18.02.2015 року № 01-08/229, яким відмовлено у наданні копії наказу. Крім того, 02.03.2015 року представником ОСОБА_1 повторно подано заяву до ОСОБА_2 захисту прав споживачів у Полтавській області про надання копії зазначеного наказу, відповідь на яку, як стверджує позивач, на час розгляду справи в суді ним не отримано. (т. 1 а.с. 35-37)

З приводу посилання суду першої інстанції на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 03.04.2015 по справі № 816/1063/15-а, якою позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з питань захисту прав споживачів у Полтавській області про поновлення на посаді начальника відділу контролю у сфері внутрішньої торгівлі, послуг, реклами та розгляду звернень громадян ОСОБА_2 з питань захисту прав споживачів та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, починаючи з 02 грудня 2014 року, подану 01.04.2015, залишено без розгляду, колегія суддів зазначає наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що підставою для прийняття ухвали Полтавського окружного адміністративного суду від 03.04.2015 у справі № 816/1063/15-а слугувало те, що ОСОБА_1 у позовній заяві не зазначено поважності причин пропуску строку звернення до суду із даним позовом, а судом не встановлено наявності таких причин. При цьому, вказана ухвала прийнята судом на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання та обставини пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом судом не досліджувались.

Згідно ч. 3 ст. 155 КАС України, особа, позовна заява якої залишена без розгляду, після усунення підстав, з яких заява була залишена без розгляду, має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.

Таким чином, позивач, після усунення підстав, з яких заява була залишена без розгляду, скористався правом повторного звернення до суду з даним адміністративним позовом, надавши при цьому клопотання про визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними та відповідні докази з цього питання, яким суд першої інстанції не надав належної правової оцінки.

Відповідно до положень ст. 55 Конституції України, держава кожному гарантує право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної власності, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно ст. 6 КАС України, яка гарантує право на судовий захист, зазначено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена цим Кодексом. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи в адміністративному суді будь-якої інстанції в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини", Європейська Конвенція "Про захист прав людини і основоположних свобод" (далі - Конвенція) і практика Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є джерелом права.

Частиною 1 ст.6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

В Рішенні по справі "Креуз проти Польщі" від 19.06.2001р. Європейський суд з прав людини констатує, що право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету. Проявом цього права є забезпечення для кожної особи можливості звернутися до суду.

У рішеннях по справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" від 13 січня 2000 року та по справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський Суд з прав людини у справі "Іліан проти Туреччини" зазначає, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС) України, одним з принципів здійснення правосуддя в адміністративних судах є офіційне з'ясування всіх обставин у справі.

За змістом частини четвертої статті 11 КАС України, суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Таким чином, з урахуванням обставин справи та приписів чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції належним чином не з'ясовано обставин та не досліджено питання пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду з даним позовом, у зв'язку із чим він прийшов до помилкового висновку про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду, чим фактично позбавив позивача можливості захистити свої права та інтереси при розгляді даної справи по суті, гарантовані ст.6 КАС України.

У відповідності до ст. 159 КАС України судове рішення повинне бути законним і обґрунтованим.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала Полтавського окружного адміністративного суду від 07.05.2015 року не відповідає вимогам ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв'язку з чим, апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 199 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, серед іншого, скасувати ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 204 Кодексу адміністративного судочинства України, підставою для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права є такими, що призвели до неправильного вирішення питання, а тому ухвала Полтавського окружного адміністративного суду від 07.05.2015 року підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ч. 1 ст. 199, п. 4 ч. 1 ст. 202, ст.ст. 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 07.05.2015р. по справі № 816/1131/15-а скасувати.

Справу № 816/1131/15-а за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з питань захисту прав споживачів у Полтавській області про поновлення на роботі та виплата заробітної плати за час вимушеного прогулу, зобов'язання вчинити дії направити до Полтавського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_5
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_6 ОСОБА_7
Повний текст ухвали виготовлений 16.06.2015 р.