Справа № 810/1567/15
Суддя: Скрипка І.М.
Дата ухвалення: 2015-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2015 року 810/1567/15

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скрипки І.М., секретар судового засідання Приходько Н.І., за участю:

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішень про застосування штрафних санкцій та вимоги про сплату боргу (недоїмки),

в с т а н о в и в:

14 квітня 2015 року до Київського окружного адміністративного суду звернувся фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (ФОП ОСОБА_1П.) із позовом до Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області (ДПІ, Інспекція) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 23 вересня 2014 року №, №, №, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 23 вересня 2014 року №, вимоги про сплату боргу від 23 вересня 2014 року №Ф-.

Зазначав, що викладені за результатами перевірки висновки податкового органу не відповідають дійсним обставинам проведення ним господарської діяльності. Стверджував наявність у позивача усіх необхідних документів на засвідчення правомірності визначення податкових зобовязань, єдиного соціального внеску, а також належного ведення Книги обліку доходів і витрат.

Посилаючись на порушення ДПІ положень чинного законодавства у цьому випадку, у тому числі Податкового кодексу України, просив:

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача № від 23 вересня 2014 року, № від 23 вересня 2014 року та № від 23 вересня 2014 року;

- визнати протиправною та скасувати вимогу Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області про сплату боргу №Ф- від 23 вересня 2014 року;

- визнати протиправним та скасувати рішення ДПІ про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 23 вересня 2014 року.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, про дату, місце і час розгляду справи повідомлений належним чином і своєчасно.

При цьому, 4 червня 2015 року представник відповідача через канцелярію суду подав письмові заперечення на адміністративний позов, в яких просив відмовити у його задоволенні, а також розглядати справу за відсутності представника податкового органу. Стверджував, що виявлені у ході перевірки порушення належним чином відображені в Акті і є достатньою підставою для прийняття оскаржуваних рішень. Разом із тим, документів на підставі яких приймалися оскаржувані рішення, як і будь-яких інших доказів в обґрунтування правомірності прийняття цих рішень, Інспекцією надано не було.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши інші докази, зокрема письмові, що містяться в матеріалах справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, з огляду на таке.

Як вбачається з Акта від 9 вересня 2014 року №824/173/НОМЕР_1 (т.1 а.с.8-24), у період з 12 серпня 2014 року по 26 серпня 2014 року проведено документальну планову виїзну перевірку з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 за період з 1 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року.

За висновками цього Акта, на переконання посадових осіб ДПІ, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 порушено, зокрема, вимоги:

- підпункту «а» пункту 176.1 статті 176 Податкового кодексу України через неналежне ведення книги обліку доходів та витрат за період з 1 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року, в частині неправильного відображення валових доходів та валових витрат;

- пункту 138.1 статті 138, підпункту 164.1.3 пункту 164.1 статті 164, пунктів 177.2, 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, в частині заниження чистого (оподаткованого) доходу за період з 1 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року на суму 15399 грн., що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб в сумі 2309,85 грн.;

- статті 185, статті 187, пункту 198.6 статті 198, пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, в частині заниження суми податкового зобов'язання по податку на додану вартість та в частині завищення податкового кредиту, що призвело до заниження податку на додану вартість на загальну суму 13080 гривень, а саме: у січні 2013 року - на 50 грн., у квітні 2013 року - на 3944 грн., у липні 2013 року - на 3926 грн., у серпні 2013 року - на 30 грн., у листопаді 2013 року - на 4926грн., в грудні 2013 року - на 204 грн.;

- пункту 11 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» в частині заниження чистого (оподаткованого) доходу за період з 1 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року на суму 15399 грн., що призвело до заниження сплати єдиного соціального внеску на суму 5343,45 грн.

ФОП ОСОБА_1 подано заперечення на Акт перевірки (а.с.175-176), разом і тим вони залишені без розгляду (а.с.173).

На підставі названого Акта перевірки 23 вересня 2014 року ДПІ прийнято наступні рішення, з якими не погоджується позивач:

- податкове повідомлення-рішення №, яким збільшено грошове зобовязання із податку на доходи фізичних осіб у сумі 2309,85 грн. за основним платежем і на 1154,92 грн. за штрафними санкціями (а.с.32);

- податкове повідомлення-рішення №, згідно якого збільшено грошове зобовязання із податку на додану вартість у сумі 13080 грн. за основним платежем і на 6540,00 грн. за штрафними санкціями (а.с.31);

- податкове повідомлення-рішення №, яким застосовано до позивача штрафні санкції у сумі 510 грн.( а.с.33);

- рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у розмірі 534,34 грн. (а.с.34).

Крім того, 23 вересня 2014 року ДПІ винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-, згідно якої позивача зобовязано сплатити суми недоїмки із єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообовязкове державне соціальне страхування у розмірі 5343,45 грн. (а.с.30).

Вказані рішення оскаржено позивачем в адміністративному порядку.

Рішенням Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 7 листопада 2014 року №114/П/10-36-10-01-04/1068 про результати розгляду скарги рішення від 23 вересня 2014 року №, №, №, № та вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 23 вересня 2014 року №Ф- залишено без змін, а скаргу без задоволення (а.с.25-29).

Стосовно податкового повідомлення-рішення № від 23 вересня 2014 року, суд зазначає наступне.

Назване податкове повідомлення-рішення винесене на підставі тверджень податкового органу про заниження позивачем чистого (оподаткованого) доходу за 2013 рік на суму 15399 грн., що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб у сумі 2309,85 грн.

Такі доводи Інспекції базуються на інформації, відображеній на сторінці 7 Акта перевірки, зокрема, вказано, що витрати на телефон у сумі 3814 грн. не підлягають під операційні та документально не підтверджено їх використання у підприємницькій діяльності, зазначено і про відсутність первинних документів, які підтверджують такі валові витрати, а також витрати на обов'язкове страхування будівлі на суму 5000 грн., витрати на малоцінні швидкозношувальні предмети на суму 5635, грн., витрати на благодійну допомогу у сумі 950 грн. (а.с.14).

У судовому засіданні у якості свідка була допитана ОСОБА_2, яка надавала і надає бухгалтерські послуги ФОП ОСОБА_1, і яка була присутня під час проведення перевірки позивача. Свідок надала показання про те, що під час проведення перевірки посадовими особами Інспекції не було висловлено жодних недоліків у діяльності позивача, не зазначалося про відсутність якихось документів стосовно нарахування податку на доходи фізичних осіб та податку на додану вартість, або ж порушення порядку ведення Книги обліку доходів та витрат, не висловлювалося прохання надати будь-які додаткові документи. Вказала, що усі первинні документи, а також інші документи, які стосуються ведення господарської діяльності позивачем під час перевірки були надані ДПІ.

На підтвердження правомірності формування витрат, які було задекларовано, позивачем надано до суду:

- копії договорів добровільного страхування цивільної відповідальності перед третіми особами №0201/53465/010007 та №0201/53464/010007 від 14 січня 2013 року, укладені із Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Український поліс», якими застраховано відповідальність з метою відшкодування шкоди внаслідок володіння, користування, розпорядження приміщенням житлово-побутового комплексу та приміщенням торгово-офісного комплексу, які використовує у своїй господарській діяльності позивач, рахунків-фактур виставлених за договорами страхування №0201/53464/010007 та №0201/53465/010007 від 14 січня 2013 року, квитанцій від 14 січня 2013 року на суму 4000 грн. та на суму 1000 грн. про сплату коштів за названими договорами (а.с.35-37, 205-206);

- договір про надання телекомунікаційних послуг №830, укладений із товариством «Укртелеком», банківські виписки, фіскальні чеки і квитанції (а.с.38-45,160-165);

- лист Бородянської районної громадської організації «Центр сприяння економічного розвитку Бородянського регіону» №1 від 11 січня 2013 року щодо надання благодійної допомоги та банківські виписки про перерахування коштів (а.с.163-165);

- витяг із книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність (а.с.184-199);

- структуру витрат ФОП ОСОБА_1 за 2013 рік (а.с.149).

Оригінали таких документів оглянуто у судовому засіданні, встановлено відповідність їм залучених до матеріалів справи копій.

У позовній заяві та у судовому засіданні ОСОБА_1 пояснив, що у книзі обліку доходів та витрат за 2013 рік відображено витрати у розмірі 590787 грн., при цьому до додатку 5 розрахунку податкових зобовязань з податку на доходи фізичних осіб та відповідно до податкової декларації про майновий стан і доходи за 2013 рік включені витрати лише у сумі 583661 грн. Так, кошти на оплату благодійної допомоги в сумі 950 грн. та витрати на малоцінні швидкозношувані предмети в сумі 5635 грн. не включено до названого розрахунку податкових зобовязань із податку на доходи фізичних. Щодо витрат наоплату послуг звязку у сумі 3814 грн. та витрати на оплату страхових платежів у сумі 4459 грн., зазначав, що вони включені до складу валових витрат на підставі підтверджуючих документів.

При цьому, за результатами дослідження книги обліку доходів та витрат за 2013 рік та податкової декларації про майновий стан і доходи за 2013 рік разом із додатком 5 до неї ФОП ОСОБА_1 суд приходить до висновку, що останнім не було включено до витрат, повязаних із господарською діяльністю суми благодійної допомоги в розмірі 950 грн. та витрат на малоцінні швидкозношувані предмети на суму 5635 грн. Крім того, будь-яких доказів протилежного податковим органом не надано. У звязку із цим викладені у Акті перевірки доводи ДПІ про безпідставність врахування у складі витрат позивача названих сум є такими, що не відповідають дійсності, оскільки такі суми взагалі не відносились до складу витрат позивачача, повязаних із веденням господарської діяльності.

Що ж до витрат на добровільне страхування цивільної відповідальності та стосовно отримання телекомунікаційних послуг, то ФОП ОСОБА_1 надано належні і достатні документи для підтвердження їх звязку із господарською діяльністю позивача та оформлення виконання відповідних угод із дотриманням вимог законодавства. Жодних доказів завищення витрат позивача, повязаних із господарською діяльністю, ДПІ не надано, хоча вони витребовувалися судом ухвалою про відкриття провадження та протокольною ухвалою суду від 25 травня 2015 року.

У силу положень пункту 177.1 статті 177 Податкового кодексу України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи підприємця (пункт 177.2 статті 177 Податкового кодексу України.

За змістом пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать:

- витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат;

- витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу); обов'язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов'язкове страхування життя або здоров'я працівників у випадках, передбачених законодавством;

- суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом;

- інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1 - 177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв'язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

За правилами пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України (у редакції на час виникнення спірних відносин) витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу (пункт 138.2 статті 138 Податкового кодексу України).

З огляду на викладене, суд констатує, що висновки Інспекції про завищення позивачем валових витрат за період з 1 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року на суму 15399грн. не відповідають фактичним обставинам справи та у ході судового розгляду не підтвердились.

У звязку із цим, суд приходить до висновку про необхідність визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 23 вересня 2014 року.

Із приводу податкового повідомлення-рішення № від 23 вересня 2014, суд зазначає наступне.

Вказане рішення винесене на підставі висновків Інспекції щодо порушення позивачем вимог статті 185, статті 187, пункту 198.6 статті 198, пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість на загальну суму 13080 гривень (у січні 2013 року - на суму 50 грн., у квітні 2013 року - на 3944 грн., у липні 2013 року - на 3926 грн., у серпні 2013 року - на 30 грн., у листопаді 2013 року -на 4926грн., в грудні 2013 року - на 204 грн.).

Як зазначено на сторінках 9-14 Акта перевірки, за результатами співставлення податкового зобовязання та податкового кредиту встановлено заниження податкового зобовязання за січень 2013 року з контрагентом ПрАТ «Датагруп» на суму податку на додану вартість 50 грн. та за серпень 2013 року з контрагентом ТОВ «Бородянка промхолод» на суму податку на додану вартість 30 грн., в результаті чого занижено податкові зобовязання на суму з податку на додану вартість 80 гривень. Крім того, вказано, що перевіркою встановлено завищення задекларованих субєктом господарювання податку на додану вартість на загальну суму 13000 грн. (у квітні 2013 року, у липні 2013 року, у листопаді 2013 року, у грудні 2013 року), через придбання товарів/послуг не підтверджених податковими накладними.

У судовому засіданні позивач стверджував, що ним правомірно сформовано та відображено податкові зобовязання із податку на додану вартість і податковий кредит із такого податку; також вказав, що придбання усіх товарів і послуг підтверджується належними податковими накладними.

На підтвердження вказаного позивачем надано копії податкових декларацій із податку на додану вартість за січень, квітень, липень, листопад та грудень 2013 року, реєстрів виданих та отриманих податкових накладних, податкових накладних включених до таких реєстрів виданих та отриманих податкових накладних, акта приймання передачі наданих послуг від 31 січня 2013 року згідно договору оренди №3/7 від 21 серпня 2012 року, договору оренди №101 від 25 липня 2011 року з Приватним акціонерним товариством «Датагруп» разом із актом прийому - передачі обєкту №1 та актом про надання послуг №1 і податковою накладною, банківських виписок на підтвердження оплати (а.с.46-106, 148, 150-159, 166-172).

Як вбачається із податкових декларацій із податку на додану вартість за квітень, липень, листопад та грудень 2013 року, реєстрів виданих та отриманих податкових накладних до таких декларацій, податкових накладних включених до відповідних реєстрів виданих та отриманих податкових накладних, усі податкові накладні, відображені у таких реєстрах наявні у позивача, їх копії містяться в матеріалах справи; а сума податку на додану вартість у названих податкових накладних відповідає сумі задекларованого позивачем податкового кредиту та узгоджується із визначеною у податковій звітності сумою податку на додану вартість. При цьому, знову ж таки, Інспекцією не надано до суду жодного доказу в обґрунтування позивачем порушень податкового законодавства у цій частині; а у Акті перевірки не конкретизовано, які податкові накладні надавалися посадовим особам ДПІ під час перевірки.

Стосовно того, що за результатами співставлення податкового зобовязання та податкового кредиту за січень 2013 року із контрагентом ПрАТ «Датагруп» встановлено невідповідність податку на додану вартість у сумі 50 грн., а за серпень 2013 року із контрагентом ТОВ «Бородянка промхолод» - на суму 30 грн., суд зазначає, що, по-перше, відомості з інформаційних баз податкового органу не можуть бути єдиною підставою донарахування податкових зобовязань платнику податку; по-друге, обовязок сплачувати податки і збори та відповідальність за порушення податкового законодавства є персоніфікованим, визначення податкових зобовязань платнику податків не може ставитись у пряму залежність від виконання податкових обовязків його контрагентами; по-третє, позивачем надано відповідні первинні документи, податкові накладні та банківські виписки на підтвердження правомірності формування податкового кредиту у задекларованому розмірі.

За нормами пункту 187.1 статті 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Порядок формування податкового кредиту з податку на додану вартість передбачено статтею 198 Податкового кодексу України, згідно з якою право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

За нормами пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати складання податкової накладної.

Податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг (пункт 201.4 статті 201 Податкового кодексу України).

Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця (пункт 201.6 статті 201 Податкового кодексу України).

Враховуючи викладені законодавчі приписи та встановлені у ході судового розгляду обставини, суд констатує, що докази протиправності визначення позивачем податкового зобовязання із податку на додану вартість та формування податкового кредиту із такого податку за січень, квітень, липень, серпень, листопад та грудень 2013 року відсутні. При цьому, позивачем надано достатньо доказів щодо спростування висновків ДПІ викладених у Акті перевірки щодо заниження суми податкового зобовязання із податку на додану вартість та завищення податкового кредиту. У той же час, відповідач не надав будь-яких доказів правомірності висновків про порушення позивачем в частині визначення зобовязань із податку на додану вартість, а також правомірності прийняття повідомлення-рішення за наслідками таких висновків.

Враховуючи викладене, суд резюмує, що податкове повідомлення-рішення № від 23 вересня 2014 підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Щодо податкового повідомлення-рішення № від 23 вересня 2014 року, суд зазначає таке.

Під час проведення перевірки податковим органом встановлено неналежне ведення книги обліку доходів та витрат за період з 1 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року, в частині невправильного відображення валових доходів та валових витрат, чим порушено вимоги підпункт «а» пункту 176.1 статті 176 Податкового кодексу України.

На підставі таких тверджень 23 вересня 2014 року ДПІ прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення №, згідно якого збільшено позивачу суму грошового зобовязання із податку на доходи фізичних осіб на 510 грн. за штрафними санкціями.

При цьому, твердження про неналежне ведення книги обліку доходів та витрат базувалися саме на висновках про завищення валових витрат.

У той же час, як зазначалося вище, судом встановлено, що факт завищення позивачем валових витрат не підтвердився.

Крім того, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 надано у судовому засіданні для огляду книгу обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, за відповідний період, з якої вбачається належне ведення такої книги. Копію цієї книги залучено до матеріалів справи.

Разом із тим, будь-яких доказів неналежного ведення книги обліку доходів та витрат податковим органом не надано.

У звязку із цим, назване повідомлення-рішення є безпідставним та необґрунтованим, а тому підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Стосовно висновків ДПІ про заниження ФОП ОСОБА_1 єдиного соціального внеску на суму 5343,45 грн., суд зазначає наступне.

За висновками Акта перевірки від 9 вересня 2014 року №824/173/НОМЕР_1 ФОП ОСОБА_1 порушено вимоги пункту 11 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» в частині заниження чистого (оподаткованого) доходу за період з 1 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року на суму 15399 грн., що призвело до заниження сплати єдиного соціального внеску на суму 5343,45 гривень.

На підставі таких висновків відповідачем винесені вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 23 вересня 2014 року та рішення № від 23 вересня 2014 року про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у розмірі 534,34 грн.

Таким чином, підставою для прийняття вказаних рішення та вимоги слугували твердження Інспекції про заниження позивачем чистого доходу за період з 1 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року на суму 15399 грн., і на основі яких приймалося повідомлення-рішення № від 23 вересня 2014 року.

Оскільки, як встановлено судом вище, такі висновки у ході судового розгляду спростовані, тому, відповідно, вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 23 вересня 2014 року та рішення № від 23 вересня 2014 року підлягають визнанню протиправними та скасуванню.

За приписами статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Також суд враховує закріплені у частині третій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України загальні критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, на дотримання яких адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За правилами частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Це покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Суд зазначає, що у цьому випадку податковий орган не довів правомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, рішення про застосування штрафних санкцій і вимоги про сплату боргу; у той же час, доводи позивача у ході судового розгляду знайшли своє підтвердження.

На підставі викладеного та оцінюючи у сукупності встановлені обставини і перевівши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Як встановлює частина перша статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Позивачем за подання позовної заяви сплачено судовий збір у сумі 182,70 грн. згідно квитанції №1211/з3 від 10 квітня 2015 року, доказів понесення інших судових витрат не надано. Тому судові витрати щодо сплати судового збору у вказаній сумі підлягають присудженню на користь позивача.

Керуючись статями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 128, 159 - 163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області № від 23 вересня 2014 року, № від 23 вересня 2014 року та № від 23 вересня 2014 року.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області про сплату боргу №Ф- від 23 вересня 2014 року.

Визнати протиправним та скасувати рішення Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 23 вересня 2014 року.

Стягнути із Державного бюджету України на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у сумі 182 (сто вісімдесят дві) грн. 70 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Скрипка І.М.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови - 15 червня 2015 р.