Справа № 826/2594/15
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2015-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

826/2594/15

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

15 червня 2015 року 09:15 справа №826/2594/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Калужського Д.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю “Мостобудівельна компанія МСУ”

до

Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві

про

визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 лютого 2015 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/2594/15, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні 07 травня 2015 року представники позивача позовні вимоги підтримали, представник відповідача проти задоволення позову заперечив; сторонами заявлено спільне клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи викладене, суд ухвалив здійснити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Зазначене податкове повідомлення-рішення прийняте на підставі акта від 30 вересня 2013 року №211/26-57-2201-07/03449901 “Про результати документальної планової виїзної перевірки ТОВ “Мостобудівельна компанія МСУ” код за ЄДРПОУ 03449901 з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.10.11 по 30.06.13, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.11 по 30.06.13” (далі по тексту – Акт перевірки).

У висновку Акта перевірки встановлено порушення позивачем підпункту 138.1.1 пункту 138.1, пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.1 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся, на загальну суму 12 099 937,00 грн., у тому числі: за 4 квартал 2011 року в сумі 5 061 029,00 грн., за І квартал 2012 року в сумі 506 709,00 грн., за ІІ квартал 2012 року в сумі 235 775,00 грн., за ІІІ квартал 2012 року в сумі 783 033,00 грн., за 4 квартал 2012 року в сумі 5 281 780,00 грн., за І квартал 2013 року в сумі 231 480,00 грн., за ІІ квартал 2013 року в сумі 128,00 грн.

Встановлені в Акті перевірки порушення мотивовані неможливістю встановити достовірність та правомірність визначення показників декларацій позивача, у зв’язку з відсутністю документів, що підтверджують формування показників бухгалтерського та податкового обліку; позивачем до складу валових витрат віднесено витрати, які не підтверджено первинними документами та письмовими поясненнями посадових осіб ТОВ “Мостобудівельна компанія МСУ”.

Позивач вважає протиправним спірне податкове повідомлення-рішення, мотивуючи позовні вимоги тим, що під час перевірки надано всі документи, які вимагались відповідачем, а будь-яких запитів з переліком документів, які необхідно надати на підтвердження правомірності формування витрат ТОВ “Мостобудівельна компанія МСУ” не отримувало.

Доводи відповідача, викладені в письмовому запереченні проти позову, повністю співпадають з висновками Акта перевірки.

Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позовні вимоги ТОВ “Мостобудівельна компанія МСУ” є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як зазначив Вищий адміністративний суд України в листі від 02 червня 2011 року №742/11/13-11, з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об’єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з’ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб’єктності учасників господарської операції та установлення зв’язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Таким чином, в межах даного спору слід встановити факт здійснення (реальність) господарських операцій ТОВ “Мостобудівельна компанія МСУ”, мету придбання та обставини використання придбаних товарів, послуг у власній господарській діяльності позивача, встановити спеціальну податкову правосуб’єктність учасників господарської операції (зокрема, чи були платниками податку на додану вартість).

Підпункт 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначає витрати як суму будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов’язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об’єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об’єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України визначено, що витрати, які враховуються для визначення об’єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов’язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

За правилами пункту 138.5 статті 138 Податкового кодексу України інші витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені, згідно з правилами ведення бухгалтерського обліку.

Згідно з пунктом 138.6 статті 138 Податкового кодексу України собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу.

Підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу встановлює, не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов’язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Наведені правові норми свідчать, що визначальною умовою правомірності формування витрат, що враховуються при обчисленні об’єкта оподаткування, є їх здійснення для провадження господарської діяльності платника податку та підтвердження розрахунковими, платіжними та первинними документами, обов’язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку.

Позивачем на підтвердження правомірності формування витрат надано в матеріали справи: журнали-ордери по рахункам, документи по нарахованій заробітній платі, документи по авансовим звітам, акти прийняття-передавання електричної енергії, рахунки-фактури, акти виконаних робіт, акти про використану електричну енергію за розрахунковий період, акти про надання послуг по проведенню лабораторних випробувань будівельних матеріалів, акти надання послуг з компенсації перетікання реактивної енергії, акти здачі-прийняття науково-технічної продукції, акти здачі-прийому виконаних робіт, рахунки-акти за телекомунікаційні послуги тощо.

Пунктом 44.2 статті 44 Податкового кодексу передбачено, що для обрахунку об’єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

Разом з тим, докази наявні в матеріалах справи не підтверджують, що витрати за перевірений період базується на підставі даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності, які повинні підтверджуватись відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов’язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку.

Суд також не має можливості встановити, що суми віднесені позивачем до складу витрат за спірний період сформовано на підставі документів наявних в матеріалах справи, та що позивачем надано вичерпний перелік документів на підтвердження формування витрат.

Так, позивачем не надано доказів та письмових пояснень з приводу того, яким чином надані документи вплинули на формування суми витрат за спірний період.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не підтверджено розрахунковими, платіжними та первинними документами правомірності формування витрат.

Крім того, безумовною підставою для віднесення певних сум до складу витрат є підтвердження мети використання придбаних товарів/послуг у межах господарської діяльності платника податку.

Суд звертає увагу на те, що позивачем не надано в матеріали справи будь-яких доказів на підтвердження факту реальності здійснення господарських операцій, у тому числі первинних, податкових та платіжних документів, а також факту використання придбаних товарів та послуг в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності, тобто не доведено пов’язаність витрат з господарською діяльністю позивача, та відповідно не надано жодних доказів на спростування висновків акта перевірки.

Посилання позивача на висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 26 вересня 2014 року №4072/14-45, суд не приймає до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об’єктивному дослідженні.

Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв’язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини п’ятої статті 82 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що висновок експерта для суду не є обов’язковим, однак незгода суду з ним повинна бути вмотивована в постанові або ухвалі.

Як свідчить зміст висновку експерта, висновок акта перевірки про заниження позивачем податку на прибуток документально не підтверджується.

При цьому, висновок експерта не містить інформації про документальне підтвердження правомірності формування витрат за перевірений період, та враховуючи, що матеріали справи не підтверджують пов’язаності витрат з господарською діяльністю позивача, то на думку суду, висновок експерта в межах даного спору не може підтверджувати правомірність формування витрат.

Посилання позивача на порушення відповідачем вимог чинного законодавства під час проведення перевірки судом не приймаються до уваги, оскільки дії відповідача щодо проведення перевірки не є предметом даного спору.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, ДПІ у Святошинському районі м. Києва доведена правомірність та обґрунтованість прийняття спірного податкового повідомлення-рішення з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ТОВ “Мостобудівельна компанія МСУ” не підлягає задоволенню.

Частина третя статті 4 Закону України “Про судовий збір” встановлює, що під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги.

Матеріали справи підтверджують, що позивач сплатив судовий збір у розмірі 487,20 грн.

Відповідно до частин першої-третьої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб’єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб’єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов’язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Таким чином, решта суми судового збору за подання адміністративного позову майнового характеру, а саме 4 382,00 грн. (4 872,00 грн. – 490,00 грн.) має бути стягнута на корить Державного бюджету України з позивача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. В задоволенні адміністративного позову Товариству з обмеженою відповідальністю “Мостобудівельна компанія МСУ” відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Кузьменко