Справа № 810/1630/15
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2015-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2015 року(12:15год.) м. Київ 810/1630/15

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді

ОСОБА_1, за участю секретаря судового засідання Луценко К.Ю., розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій, зобовязанні вчинити дії,

за участю представників сторін:

позивача не зявився

відповідача ОСОБА_3, довіреність від 23.04.2015 №20-22/12

Суть спору: ОСОБА_2 (далі позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі відповідач) про визнання незаконними дій відповідача у вигляді постанови від 31 травня 2015 року про закінчення виконавчого провадження по примусовому виконанню рішення Європейського суду з прав людини у справі «Цибулько та інші проти України» від 20 червня 2013 року №65656/11, за яким позивач є заявником за №23012/12;

зобовязання Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України відновити провадження по виконанню рішення Європейського суду з прав людини у справі «Цибулько та інші проти України» №65656/11 від 20 червня 2013 року, в частині, що стосується заяви позивача за №23012/12, реєстраційний номер виконавчого провадження ВП№38906885.

Ухвалою суду від 21 травня 2015 року судом здійснено заміну неналежного відповідача, а саме: Відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України замінено на належного відповідача Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 16 липня 2013 року Відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України відкрито виконавче провадження за №ВП38906885 з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини «Цибулько та інші проти України» від 20 червня 2013 року №65656/11 , яким у свою чергу, державу-відповідача (Україну) зобовязано виконати постанову Таращанського районного суду Київської області від 7 грудня 2010 року, якою Управління Пенсійного фонду України в Таращанському районі зобовязано провести перерахунок та виплату ОСОБА_2 доплати до пенсії.

31 березня 2015 року вказане виконавче провадження було закінчено з огляду на фактичне виконання рішення Європейського суду з прав людини «Цибулько та інші проти України» від 20 червня 2013 року №65656/11 та постанови Таращанського районного суду Київської області від 7 грудня 2010 року.

Проте позивач зауважує, що з листопада 2011 року виплати за постановою Таращанського районного суду Київської області від 7 грудня 2010 року не проводяться, з чого слідує, що постанова про закінчення виконавчого провадження від 31 березня 2015 року прийнята відповідачем передчасно та неправомірно.

Відповідач позов не визнав, надав суду письмові заперечення, в яких вказав, що постанова Таращанського районного суду Київської області від 7 грудня 2010 року фактично виконана. З приводу доводів позивача про передчасність закінчення виконавчого провадження відповідач наголошував, що дія постанови Таращанського районного суду Київської області від 7 грудня 2010 року припинилась з листопада 2011 року, оскільки до законодавства, яке регулювало пенсійні виплати ОСОБА_2, було внесено зміни, відповідно до яких підстави для нарахування позивачу пенсії, в порядку, визначеному вказаним рішенням, відпали.

Позивач у судове засідання 9 червня 2015 року не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Клопотанням, заявленим разом з адміністративним позовом від 14 квітня 2015 року, позивач розгляд справи просив здійснювати за його відсутності.

Представник відповідача у судовому засіданні у задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника відповідача та оцінивши докази, які є у справі, суд

ВСТАНОВИВ:

Постановою Таращанського районного суду Київської області від 7 грудня 2010 року у справі №2-а-4887/2010 за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Таращанському районі про зобовязання провести перерахунок пенсії та доплат, адміністративний позов задоволено. Управління Пенсійного фонду України в Таращанському районі зобовязано провести перерахунок та виплатити ОСОБА_2 доплату до пенсії відповідно до частини 2 статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з розрахунку однієї мінімальної заробітної плати та додаткової пенсії відповідно до частини 3 статті 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з розрахунку 15% від мінімальної пенсії за віком за період з 23 травня 2010 року з урахуванням фактично виплачених сум (а.с. 38).

У зв'язку з тривалим невиконанням вказаного рішення суду, позивач звернувся до Європейського суду з прав людини із заявою 23012/12, що розглянута Європейським судом з прав людини у межах справи «Цибулько та інші проти України» (заява №65656/11 та 249 інших заяв).

Рішенням Європейського суду з прав людини від 20 червня 2013 року по справі «Цибулько та інші проти України» суд визнав прийнятними скарги заявників ( у тому числі скаргу позивача за №23012/12) та констатував порушення Україною пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, що полягали у тривалому невиконанні рішень, ухвалених на користь заявників та у відсутності ефективних національних засобів юридичного захисту, у звязку з чим, постановив:

(а) упродовж трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних органів, ухвалені на користь заявників, які залишаються такими, що підлягають виконанню, та виплатити по 2000 (дві тисячі) євро кожному із заявників або їх правонаступників, зазначених у Додатку 1, в якості відшкодування матеріальної і моральної шкоди та компенсації судових та інших витрат плюс будь-які податки, що можуть нараховуватись заявникам на вищезазначені суми, які мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу;

(б) із закінченням зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на цю суму нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти (а.с. 9-18).

16 липня 2013 року відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України відкрито виконавче провадження ВП№38906885 з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини від 20 червня 2013 року «Цибулько та інші проти України» (а.с. 31).

31 березня 2015 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби, на підставі пункту 8 частини 1 статті 49, статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», у звязку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП№38906885 (а.с. 33).

Не погоджуючись з рішенням та діями відповідача щодо закінчення виконавчого провадження, позивач звернувся до суду.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку регулюється Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Пунктом 9 частини 2 статті 17 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV рішення є обов'язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. Порядок виконання Рішення визначається цим Законом, Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом.

Статтею 3 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що виконання Рішення здійснюється за рахунок Державного бюджету України.

Механізм використання коштів, передбачених Мін'юсту (далі - головний розпорядник) у державному бюджеті за програмою «Платежі на виконання рішень закордонних юрисдикційних органів, прийнятих за наслідками розгляду справ проти України», встановлений Порядком використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення платежів, пов'язаних з виконанням рішень закордонних юрисдикційних органів, прийнятих за наслідками розгляду справ проти України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07.03.2007 № 408 (далі - Порядок № 408).

Відповідальним виконавцем зазначеної програми є Міністерство юстиції України (пункт 1 Порядку № 408).

Відповідно до пункту 5 Порядку № 408 для здійснення платежів головний розпорядник подає до Казначейства, уповноваженого банку платіжний документ.

У відповідності до пункту «б» частини 1 статті 7 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» протягом десяти днів від дня отримання повідомлення Суду про набуття Рішенням статусу остаточного Орган представництва: надсилає до державної виконавчої служби оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України. Автентичність перекладу засвідчується Органом представництва.

Частиною 1 статті 8 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що виплата стягувачеві відшкодування має бути здійснена у тримісячний строк з моменту набуття Рішенням статусу остаточного або у строк, передбачений у Рішенні.

Відповідно до частини 3 статті 8 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» протягом одного місяця від дня відкриття виконавчого провадження за Рішенням Орган представництва надсилає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, постанову про відкриття виконавчого провадження та документи, передбачені у пункті «б» частини 1 статті 7 цього Закону.

Також, згідно частини четвертої статті 8 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом 10 днів від дня надходження зазначених у частині 3 цієї статті документів, здійснює списання на вказаний стягувачем банківський рахунок, а в разі його відсутності - на депозитний рахунок державної виконавчої служби коштів з відповідної бюджетної програми Державного бюджету України. Порядок збереження коштів на депозитному рахунку державної виконавчої служби визначається Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно положень статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання рішення Європейського суду з прав людини «Цибулько та інші проти України» від 20 червня 2013 року Міністерством юстиції України платіжним дорученням від 15 жовтня 2013 року №1405 на користь позивача сплачено 21253,39 грн. відшкодування моральної і матеріальної шкоди (еквівалент 2000,00 євро) (а.с. 100).

Судом також встановлено, що 5 серпня 2014 року державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Таращанському районі Київської області з вимогою №773/11-в про необхідність виконання постанови Таращанського районного суду Київської області від 7 грудня 2010 року у триденний строк з моменту отримання вказаної вимоги (а.с. 34).

14 лютого 2015 року відповідач повторно звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Таращанському районі Київської області з вимогою про необхідність негайного виконання постанови Таращанського районного суду Київської області від 7 грудня 2010 року, або повідомлення про заходи, які вжиті з метою повного та своєчасного виконання рішення національного суду (а.с. 35).

У відповідь на вказані вимоги Управлінням Пенсійного фонду України в Таращанському районі Київської області листом від 24 лютого 2015 року №1441/07 повідомлено, що перерахунок пенсії згідно з рішенням Таращанського районного суду Київської області від 7 грудня 2010 року проведено в липні 2011 року, доплату за вказаним рішенням суду, що становить 13791,86 грн., виплачено у повному обсязі.

Водночас з 1 листопада 2011 року виплата пенсії ОСОБА_2 проводиться згідно змін у законодавстві, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 6 липня 2011 року №745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету» (а.с. 118).

Позивач щодо наведених обставин не заперечував. Зокрема, у позовній заяві від 14 квітня 2015 року позивач підтвердив, що постанова Таращанського районного суду Київської області від 7 грудня 2010 року належним чином виконувалась до листопада 2011 року та заборгованості з виплати пенсії у розмірі, зазначеному цим рішенням станом на 1 листопада 2011 року немає.

Разом з тим, позивач звертає увагу суду, що з листопада 2011 року рішення Таращанського районного суду Київської області від 7 грудня 2010 року Управлінням Пенсійного фонду України в Таращанському районі Київської області не виконується, при цьому, на переконання позивача, підстав для неврахування вказаного рішення суду при розрахунку пенсії з листопада 2011 року не існує.

Однак суд зауважує, що наведені доводи позивача не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та не узгоджуються з практикою Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 є громадянином, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи та має відповідне посвідчення категорії 4, серія В-1 №944748 (а.с. 29). Позивач перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Таращанському районі Київської області та отримує пенсію за віком з врахуванням доплат, що передбачені частиною 2 статті 39 та частиною 3 статті 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема, соціальний захист потерпілого населення, визначені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-XII (далі Закон №796-XII).

Відповідно до статті 49 Закону №796-XII пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Згідно частини 2 статті 49 Закону №796-XII громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов'язкового) відселення після повного відселення жителів, за рішенням Адміністрації зони відчуження, встановлюється доплата згідно з положенням, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Частиною 3 статті 51 Закону №796-XII встановлено, що особам, віднесеним до категорії 4, щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, призначається в розмірі 5 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Законом України від 14 червня 2011 року № 3491- VI «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» доповнені Прикінцеві положення пункту 4, якими установлено, що у 2011 році норми і положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", статей 14, 22, 37 та частини третьої статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.

На виконання пункту 7 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» від 14 червня 2011 року № 3491- VI Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 6 липня 2011 року № 745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету», яка набрала чинності з 23 липня 2011 року.

У зв'язку з прийняттям зазначеного нормативно-правового акту терміни застосування положень статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", статей 14, 22, 37 та частини третьої статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» до 23 липня 2011 року здійснюються у порядку та розмірах, встановлених наведеним законом, а з 23 липня 2011 року у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.

Рішенням Конституційного Суду України від 26.12.2011 норми пункту 4 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» визнані такими, що відповідають Конституції України, тобто є конституційними.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 25.01.2012 № 3-рп/2012 за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень статті 1, частин першої, другої, третьої статті 95, частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України, пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з окремими положеннями Конституції України, роз'яснено, що в аспекті конституційного подання положення статті 1, частин першої, третьої статті 95 Конституції України у системному зв'язку з положеннями статті 3, частини першої статті 17, частини третьої статті 22, статей 46, 48 Основного Закону України треба розуміти так, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

В аспекті конституційного подання положення частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116 Конституції України треба розуміти так, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

В аспекті конституційного подання положення частини другої статті 95, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України та пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з положеннями статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті117 Конституції України треба розуміти так, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Таким чином, пенсійний орган як суб'єкт владних повноважень повинен діяти на підставі закону та у спосіб, визначений законом, і тому наділений повноваженнями самостійно визначатися щодо порядку та розміру сплати пенсії у відповідності до Закону України від 14 червня 2011 року № 3491- VI «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», постанови Кабінету Міністрів України від 6 липня 2011 року № 745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету», рішення Конституційного суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012.

Відповідно до пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2012 рік» норми i положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус i соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2012 piк.

Згідно пункту 4 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2012 рік» від 06.12.2012 року № 5515-ІV, який набрав чинності із 01.01.2013 року, у 2013 році норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2013 рік.

Із аналізу наведених норм випливає, що визначення порядку та розмірів виплат зазначеним категоріям громадян делеговано Кабінету Міністрів України.

На виконання вищевказаних вимог закону постановою Кабінету Міністрів України № 745 від 6 липня 2011 року та постановою Кабінету Міністрів України № 1210 від 23 листопада 2011 року були визначені розміри щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Таким чином, суд констатує, що починаючи з 23 липня 2011 року в Україні змінилося правове регулювання, на підставі якого позивачу здійснювалась виплата пенсії та інші соціальні виплати згідно з судовим рішенням.

Отже, припинення з 1 листопада 2011 року пенсійним органом виконання постанови Таращанського районного суду Київської області від 7 грудня 2010 року та призначення нового розміру пенсії з часу змін в законодавстві є правомірним, оскільки у позивача з цього часу виникають інші (нові) правовідносини.

Суд звертає увагу відповідача, що на території України діють чинні нормативні акти, які є обов'язковими для застосування в правовідносинах, що ними регулюються. При цьому застосування чинних нормативних актів є обов'язковим незалежно від того, чи існують такі, що набрали законної сили судові рішення про це.

При цьому відсутність у постанові Таращанського районного суду Київської області від 7 грудня 2010 року кінцевої дати виплати пенсії з урахуванням перерахунку не породжує у боржника обов'язок довічно здійснювати виплату позивачу пенсії та додаткової пенсії у розмірах, встановлених вказаним судовим рішенням. Такий обов'язок у боржника припиняється у разі зміни правового регулювання виплати зазначених соціальних виплат.

Наведені висновки суду узгоджуються з правовою позицією, наведеною у рішеннях Європейського суду з прав людини.

Так, Європейським судом з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатовано, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

У справі «Великода проти України» від 3 червня 2014 року Європейський суд з прав людини зазначив, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватись, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому.

У даному Рішенні Суду зазначено, що суд також не може дійти висновку, що передавши Кабінету Міністрів України право на встановлення розміру соціальних пільг, Парламент України діяв у порушення якихось положень Конвенції.

Згідно вищевказаного рішення Європейського суду з прав людини, зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансовими труднощами, з якими зіткнулась держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою. Суд не вважає, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю.

Таким чином, Європейський суд з прав людини зазначив, що дія судового рішення, яким встановлено розмір пенсії, припиняється, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати, було внесено зміни.

У рішеннях Європейського суду з прав людини в справі «ОСОБА_1 та інші проти Італії» від 14 лютого 2012 року, «Сухобоков проти Росії» від 13 квітня 2006 року зазначено, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому.

Враховуючи викладене, суд констатує, що Управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області при обчисленні пенсії ОСОБА_2 з 1 листопада 2011 року на підставі положень чинного законодавства діяло у межах повноважень і у спосіб, передбачений законом, адже підстави для здійснення виплат на підставі рішення Таращанського районного суду Київської області від 7 грудня 2010 року відпали у звязку із зміною правового регулювання.

Пунктом 5 статті 8 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що підтвердження списання відшкодування, отримане від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та підтвердження виконання всіх вимог, зазначених у резолютивній частині остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, резолютивній частині остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, у рішенні Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, у рішенні Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України, є для державної виконавчої служби підставою для закінчення виконавчого провадження.

Наведеному положенню кореспондують приписи пункту 8 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», у силу якого виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Беручи до уваги, що матеріалами справи підтверджується факт виконання Управлінням Пенсійного фонду України в Таращанському районі Київської області, постанови Таращанського районного суду Київської області від 7 грудня 2010 року, суд дійшов висновку про правомірність постанови від 31 березня 2015 року про закінчення виконавчого провадження ВП№38906885.

За таких обставин, вимоги позивача про визнання протиправними дій відповідача, що виразились у прийнятті постанови від 31 березня 2015 року про закінчення виконавчого провадження є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

В частині позовної вимоги щодо зобовязання відповідача відновити виконавче провадження ВП№38906885, суд зазначає, що вона задоволенню не підлягає, оскільки є похідною вимогою від первинної.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, коли судом здійснюється розгляд справ про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, у яких обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Належних та достатніх доказів, що спростували б доводи відповідача, позивач у ході розгляду справи не надав.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору судом не вирішується, оскільки позивач відповідно до Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

Судом 9 червня 2015 року проголошені вступна та резолютивна частина постанови. Повний текст постанови виготовлений 15 червня 2015 року.

На підставі викладеного, керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Кушнова А.О.