Справа № 809/613/14
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2015-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2015 року Справа № 876/5551/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судового засідання Андрушківа І.Я.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Реєстраційної служби Тисменицького районного управління юстиції в Івано-Франківській області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 про визнання протиправними та скасування рішень, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Реєстраційної служби Тисменицького районного управління юстиції в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування рішень.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Реєстраційною службою Тисменицького районного управління юстиції в Івано-Франківській області протиправно зареєстровано право власності на нерухоме майно за ОСОБА_3 на 54/100 будинку по АДРЕСА_1 а тому на думку позивача, слід скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №5735379 від 10.09.2013 року, а також скасувати і вилучити запис за № 9184692 від 10.09.2013 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на вказане будинковолодіння. Підставою для визнання таких рішень протиправними та їх скасування вважає те, що частка від вартості будинковолодіння визначалась судом для розрахунку сплати грошової компенсації за відхилення від розміру часток кожного з подружжя. Таким чином, це частка вартості будинковолодіння, а не реальна частка у праві власності. Вказує, що попереднє свідоцтво на право власності на весь будинок та земельну ділянку не скасовано або це відбулося без згоди позивача. Крім того, оскаржувані рішення прийняті відповідачем в порушення статі 21 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2014 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що дії Реєстраційної служби Тисменицького районного управління юстиції в Івано-Франківській області є правомірними, рішення відповідача відповідають вимогам чинного законодавства. При цьому суд першої інстанції зазначає, що відповідачем правомірно, за наявності судового рішення та інших доданих документів, проведено відповідну державну реєстрацію права власності на частину житлового будинку.

Не погодившись з вищенаведеною постановою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану постанову скасувати і прийняти нову, якою позов задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги позивач обґрунтовує тим, що оскаржувана постанова є незаконною та необґрунтованою, прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши доповідь судді Львівського апеляційного адміністративного суду, пояснення позивача та представника позивача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити повністю, а постанову суду першої інстанції скасувати з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11.04.2013 року, яке було залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.06.2013 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, а рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 19.11.2012 року скасовано та постановлено нове рішення.

Даним рішенням, зокрема, проведено реальний розподіл будинковолодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1 та є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1, по другому варіанту проведеної у справі судово-будівельної експертизи та виділено: ОСОБА_1 приміщення першого поверху, а саме: 1/2 частину приміщення гаражу вартістю 59368 грн. площею 67,3 м кв.: 2.- 1.5 м кв. (площа під перегородкою, що буде ділити приміщення гаражу на дві частини) = 32,9 м кв.; III - комору площею 6,1 м. кв. вартістю 10762 грн.; IV - веранду площею 21,0 м кв. вартістю 72295 грн.; 1-6- коридор площею 4,5 м кв. вартістю 15492 грн.; 1-7- житлова кімната площею 11,1 м. кв. вартістю 38213 грн.; 1-8- коридор площею 28,7 м кв. вартістю 98803 грн.; 1-9- вітальню площею 38,9 м. кв. вартістю 133917 грн.; 1-10-кухню, площею 20,5 м кв. вартістю 70573 грн.; 1-6- ванну площею 8,0 м кв. вартістю 27541 грн., також виділити їй 1/2 частину огорожі № 2 та 1/2 частину огорожі № 3 та 1/2 частину колодязя № 1 вартістю 106469 грн., загальною вартістю 526965 грн., а всього виділити їй майна на суму 633434 грн., що становить 46/100 від загальної вартості будинковолодіння; ОСОБА_3 приміщення другого поверху: 2-7 - коридор площею 21.1 м кв. вартістю 66585 грн., 2-8- житлову кімнату, площею 39,8 м кв. вартістю 125597 грн.; 2-9- житлову кімнату, площею 20,9 м кв. вартістю 65954 грн.; 2-10- гардероб площею 13,8 м кв. вартістю 39 589 грн.; 2-11- спортивний зал, площею 39,7 м. кв. вартістю 113891 грн.; 2-12- гардеробну кімнату площею 13,8 м кв. вартістю 39589 грн.; 2-13- ванну, площею 10,2 м кв. вартістю 32188 грн.; 2-14- кімнату-кабінет площею 20,7 м кв. вартістю 65323 грн., а також підвал (літ. А-1) - комору площею 18.6 м. кв. вартістю 32803 грн., І- 1/2 частину гаражу (1) вартістю 59368 грн. площею 67,3 м кв.: 2 - 1.5 м кв. (площа під перегородкою, що буде ділити приміщення гаражу на дві частини) = 32,9 м кв.; II - комору площею 6,2 м. кв. вартістю 10939 грн.; загальною вартістю 652114 грн., а також 1/2 частину огорожі № 2, 1/2 частину огорожі № 3 та 1/2 частину колодязя № 1 вартістю 106469 грн., а всього майна на суму 758583 грн.; ідеальна частка становить 54/100 від загальної вартості будинковолодіння.

Зазначене рішення апеляційного суду відповідно до ст. 319 Цивільного процесуального кодексу України набрало законної сили з моменту його проголошення, тобто 11.04.2013 року.

10.09.2013 року ОСОБА_3 звернувся до Реєстраційної служби Тисменицького районного управління юстиції Івано-Франківської області із заявою про реєстрацію за ним права власності на належну йому частку у вказаному будинку 54/100 від загальної вартості будинковолодіння.

Як вбачається з картки прийому даної заяви, до неї було додано квитанцію про оплату, копію зазначеного вище рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11.04.2013 року, копію паспорта ОСОБА_3, довідку про присвоєння ідентифікаційного номера та копію технічного паспорта будинку.

За результатами розгляду заяви державний реєстратор Реєстраційної служби Тисменицького районного управління юстиції Івано-Франківської області прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10.09.2013 року № 5735379, яким вирішив провести державну реєстрацію прав власності з такими відомостями: форма власності приватна, розмір частки 54/100, суб'єктом права власності ОСОБА_4 Також даним рішенням державний реєстратор відкрив розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу на об'єкт нерухомого майна.

У зв'язку з допущенням помилки у прізвищі заявника (ОСОБА_4 замість ОСОБА_3) державний реєстратор прийняв рішення від 10.09.2013 року № 5737005, яким вніс відповідні зміни до запису про нерухоме майно, право власності та субєкта цього права за номером 2433520 Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на обєкт нерухомого майна з реєстраційним номером 58.

Приймаючи оскаржувану постанову суд першої інстанції прийшов до висновку про правомірність оскаржуваного рішення державного реєстратора.

Проте, колегія суддів з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до ст. 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 4 цього Закону обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, зокрема, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме право володіння.

Згідно з ст. 15 цього Закону державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; внесення записів до Державного реєстру прав; видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження. Державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Згідно з ст. 19 даного Закону однією з підстав для державної реєстрації прав є рішення судів, що набрали законної сили.

Процедура проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедура взяття на облік безхазяйного нерухомого майна регулюється «Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року № 703 (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 12 цього Порядку передбачено, що під час розгляду заяви про державну реєстрацію і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо: обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у встановлених законом випадках); повноважень заявника; відомостей про нерухоме майно, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону; наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Відповідно до п. 16 цього Порядку за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію та документів, необхідних для її проведення, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або рішення про відмову в такій реєстрації.

А згідно з п. 27 Порядку документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є, зокрема, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Колегія суддів вважає помилковим і не бере до уваги твердження позивача про те, що зазначене вище рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11.04.2013 року не є передбаченим даним Порядком рішенням суду щодо права власності на нерухоме майно, оскільки цим рішенням суд фактично визнав за ОСОБА_3 і ОСОБА_1 право власності на конкретне рухоме і нерухоме майно, яке було їх спільною сумісною власністю подружжя, в тому числі на зазначений вище житловий будинок шляхом здійснення його реального розподілу.

Також, на думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив посилання позивача на ту обставину, що свідоцтва про право власності на весь будинок по АДРЕСА_1 не скасовано, оскільки законодавством не передбачено скасування такого свідоцтва у випадку поділу будинку, в тому свідоцтва на житловий будинок, який є спільною сумісною власністю подружжя, оформленого на одного з них.

Разом з тим, п. 37 зазначеного вище Порядку передбачено, що Державний реєстратор приймає рішення про закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи, відкритих щодо об'єкта нерухомого майна, який поділено або частку з якого виділено, після проведення державної реєстрації права власності щодо останнього новоствореного об'єкта нерухомого майна та долучення до реєстраційної справи відповідних документів.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення державний реєстратор не встановив і не врахував всіх необхідних обставин та порушив вимоги законодавства.

Так, відповідно до ст. 370 Цивільного кодексу України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Статтею 364 цього Кодексу передбачено, зокрема, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Відповідно до ст. ст. 60, 70, 71 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Як вбачається із зазначеного вище рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11.04.2013 року та інших матеріалів справи, суд провів реальний розподіл (в натурі) будинковолодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1 та належало ОСОБА_3 і ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності, а не визначав їх ідеальні частки у праві власності на це майно.

При цьому, в зв'язку з неможливістю поділу зазначеного будинковолодіння в рівних частках та з врахуванням висновку судово-будівельної експертизи, суд відступив від засад рівності часток подружжя, присудивши їм конкретні частини житлового будинку, а також колодязя та огорожі.

Також колегія суддів враховує, що як розяснено в п. 6 постанови пленуму Верховного суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст. 115 Цивільного кодексу України, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Нормами даної постанови також керувались судові експерти Волинського відділення Львівського НДІСЕ, які проводили судову комісійну будівельно-технічну експертизу у зазначеній вище цивільній справі, визначаючи можливі варіанти поділу в натурі спірного будинковолодіння.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що в результаті поділу в натурі зазначеного будинковолодіння було утворено два окремі обєкти нерухомого майна, які повинні бути переобладнані (реконструйовані) в ізольовані одна від одної квартири з виготовленням відповідної технічної документації та з присвоєнням окремих поштових адрес.

Крім того, як вбачається з вказаного рішення, суд визначив частки ОСОБА_3 і ОСОБА_1 (54/100 і 46/100 відповідно), від загальної вартості (грошової оцінки), а не площі будинковолодіння.

Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено порядок та підстави державної реєстрації права власності на нерухоме майно у випадку поділу у разі поділу або виділу частки з об'єкта нерухомого майна та об'єднання об'єктів нерухомого майна.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 21 цього Закону у разі поділу об'єкта нерухомого майна або виділу частки з об'єкта нерухомого майна відповідний розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються, реєстраційний номер цього об'єкта скасовується. Водночас для кожного з новостворених об'єктів нерухомого майна відкривається новий розділ Державного реєстру прав і нова реєстраційна справа, кожному з таких об'єктів присвоюється новий реєстраційний номер.

Записи про речові права та їх обтяження щодо об'єкта, який поділяється, або при виділі частки із цього об'єкта переносяться до розділів Державного реєстру прав, що відкриті на кожний новостворений об'єкт. Якщо правочином або актом відповідного органу встановлено, що речові права та їх обтяження не поширюються на всі новостворені об'єкти нерухомого майна, записи про такі права та обтяження переносяться лише до розділів, відкритих для новостворених об'єктів, яких вони стосуються.

А пп. пп. 1-4 п. 37 зазначеного вище Порядку визначено, що орган державної реєстрації прав, нотаріус проводить державну реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна, що утворився в результаті поділу об'єкта нерухомого майна або виділу частки з об'єкта нерухомого майна, у порядку, передбаченому для державної реєстрації прав щодо нерухомого майна, право власності на яке заявлено вперше.

Державний реєстратор переносить записи Державного реєстру прав про речові права та їх обтяження щодо об'єкта нерухомого майна, який поділяється або частка з якого виділяється, до відкритих на кожний з новостворених об'єктів нерухомого майна розділів Державного реєстру прав.

Орган державної реєстрації прав, нотаріус після проведення державної реєстрації права власності на один з новостворених об'єктів нерухомого майна у разі відсутності державної реєстрації права власності на інший новостворений об'єкт нерухомого майна у день прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень надсилає власникові такого об'єкта письмове повідомлення про проведення державної реєстрації права власності на один з новостворених об'єктів, в якому рекомендує звернутися до органу державної реєстрації прав, нотаріуса з метою проведення державної реєстрації права власності на інший новостворений об'єкт.

Державний реєстратор приймає рішення про закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи, відкритих щодо об'єкта нерухомого майна, який поділено або частку з якого виділено, після проведення державної реєстрації права власності щодо останнього новоствореного об'єкта нерухомого майна.

Крім того, згідно з п. 54 цього Порядку для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно у зв'язку з виділенням окремого об'єкта нерухомого майна із складу об'єкта нерухомого майна, що складається з двох або більше об'єктів, заявник, крім документів, що зазначені у пунктах 27-29 і 31 цього Порядку, подає органові державної реєстрації прав документ, що підтверджує присвоєння виділеному об'єкту нерухомого майна самостійної адреси.

Водночас колегія суддів вважає за необхідне врахувати в даному випадку також положення Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 року № 55, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 06.07.2007 року за № 774/14041 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), яка визначає порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна.

Так, відповідно до п. п. 2.1, 2.2 цієї Інструкції об'єкти нерухомого майна, які підлягають технічній інвентаризації відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України від 24.05.2001 № 127, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10.07.2001 за № 582/5773 (із змінами), а також єдині майнові комплекси, що належать на праві власності і розташовані на одній земельній ділянці, можуть бути поділені на самостійні об'єкти нерухомого майна.

Поділ на самостійні об'єкти нерухомого майна провадиться відповідно до законодавства з наданням кожному об'єкту поштової адреси.

Крім того, згідно з п. 3.2 даної Інструкції право кожного співвласника в спільній частковій власності визначається часткою, яка виражається в простих правильних дробах (1/2; 1/3; 3/5 тощо). При цьому вказані в правовстановлювальних документах розміри часток співвласників на об'єкт нерухомого майна в сумі повинні становити одиницю.

Враховуючи наведені вище обставини та положення нормативно-правових актів, колегія суддів вважає підставними та обґрунтованими твердження позивача про те, що для реєстрації за ОСОБА_3 права власності на визначену судовим рішенням частку спірного будинковолодіння, необхідно виготовити окрему технічну документацію та присвоїти адресу як на окреме житло (що зробила ОСОБА_1 згідно з рішенням Клузівської сілсьької ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 07.11.2013 року).

Однак державний реєстратор при прийнятті оскаржуваного рішення не врахував зазначених обставин, що призвело до протиправної реєстрації за ОСОБА_3 права приватної власності на 54/100 будинковолодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Посилання суду першої інстанції на ту обставину, що державний реєстратор не наділений повноваженнями щодо трактування рішення суду, а також не може не виконати його, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки у спірному випадку зазначеним вище рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11.04.2013 року було лише визначено частки подружжя у вартісному виразі та перелік належних їм складових частин будинковолодіння, однак цим рішенням не зобовязано відповідача здійснити державну реєстрацію за ОСОБА_3 чи ОСОБА_1 права власності на виділені їх частки будинковолодіння, без здійснення попередніх дій та оформлення документів, визначених законодавством, зокрема, як зазначеного вище, технічної документації, присвоєння нових поштових адрес тощо.

Також колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що оскаржувані дії та рішення відповідача не впливають на обсяг прав та обов'язків позивача, не позбавляють та не обмежують прав ОСОБА_1 щодо проведення реєстрації виділеної їй у власність чистини будинку у відповідності до рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11.04.2013 року, оскільки до проведення фактичного розподілу спірного будинковолодіння із створенням окремих обєктів нерухомості (квартир) воно є спільною частковою власністю позивача та третьої особи, тому будь-які рішення чи дії, зокрема, органів державної влади, впливають на права, свободи та інтереси співвласників.

Крім того, як наслідок, на переконання колегії суддів, належним способом захисту права позивача є зобовязання Реєстраційної служби Тисменицького районного управління юстиції в Івано-Франківській області вилучити запис № 2433520 з реєстру прав власності від 10.09.2013 року та № 9184692 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 10.09.2013 року.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувану постанову слід скасувати, оскільки вона прийнята з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Поряд з тим, відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені витрати з Державного бюджету України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 87 цього Кодексу судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

А згідно з ч. 1 ст. 98 цього Кодексу суд вирішує питання щодо судових витрат у постанові суду або ухвалою.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 207 цього Кодексу у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, про розподіл судових витрат.

Відтак колегія суддів приходить до висновку, що позивачу слід присудити з Державного бюджету України всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати у розмірі 907, 79 грн.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. 202, ч. 2 ст. 205, ст. ст. 207, 254 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2014 року у справі № 809/613/14 скасувати та прийняти нову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень(з відкриттям розділу), індексний номер 5735379 від 10.09.2013 року Реєстраційної служби Тисменицького районного управління юстиції в Івано-Франківській області про державну реєстрацію права власності на 54/100 частки будинку № 5 по вул. Сонячна с. Клузів Тисменицького району Івано-Франківської області.

Зобовязати Реєстраційну службу Тисменицького районного управління юстиції в Івано-Франківській області вилучити запис № 2433520 з реєстру прав власності від 10.09.2013 року та № 9184692 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 10.09.2013 року.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 907 (девятсот сім) грн. 79 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.Б. Заверуха

Судді О.М. Гінда

В.В. Ніколін