Справа № 815/649/15
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2015-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/649/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Скрипченка В.О.,

суддів Золотнікова О.С., Осіпова Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Сівєлькіної С.Є.,

представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_2 апеляційну скаргу Державної Міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 05 березня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

27 січня 2015 року ОСОБА_3 ОСОБА_4 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення від 19.12.2014 р. №757-14, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобовязати відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_3 ОСОБА_4 є громадянином ОСОБА_5 Арабської Республіки. Навесні 2011 року в ОСОБА_3 почався внутрішній озброєний конфлікт, у звязку з чим позивач змушений був покинути країну походження. Позивач засуджував дії уряду країни з огляду на чисельні жертви з боку цивільного населення, спричиненого військовими ОСОБА_5 Арабської Республіки. На сьогоднішній день конфлікт в ОСОБА_3 загострився, країна опинилась у стані гуманітарної кризи. Жертвами військового конфлікту, як правило, стає цивільне населення країни. В разі повернення в країну походження позивач може стати жертвою свавільного насилля через вкрай нестабільну ситуацію в ОСОБА_3. У 2012 році позивач звернувся до ГУДМС України в Одеській області із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні. Однак 20 травня 2013 року рішенням ДМСУ № 315-13 Позивачу було відмовлено у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення було оскаржено позивачем в судовому порядку (справа № 815/4863/13-а), в результаті чого рішення ДМС України від 20 травня 2013 року №315-13 було скасовано, а відповідача зобовязано повторно розглянути його заяву з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом вищевказаного рішення. За результатами повторного розгляду ДМС України висновки суду не враховані і позивачу рішенням від 19.12.2014 р. №757-14 знову було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що позивач дізнався 26.01.2015 р., коли отримав повідомлення від 06.01.2015 р. №133. Зважаючи на протиправність оскаржуваного рішення та наявність підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся до суду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 05 березня 2015 року адміністративний позов ОСОБА_3 ОСОБА_4 задоволений частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України в Одеській області від 19.12.2014 р. №757-14, яким ОСОБА_3 ОСОБА_4 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобовязано Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_3 ОСОБА_4 особою, яка потребує додаткового захисту. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням Державна Міграційна служба України подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з'ясування обставин справи, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою у задоволенні позову ОСОБА_3 ОСОБА_4 відмовити повністю.

Представник позивача ОСОБА_1 надав апеляційному суду заперечення, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_3 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2, обл. Ракка (ОСОБА_3), є громадянином ОСОБА_3, за національністю курд, за віросповіданням мусульманин-суніт, за сімейним станом неодружений.

До України позивач потрапив 25 серпня 2011 року легально, авіарейсом ОСОБА_3 (м. Алеппо) - Україна (м. Одеса), на підставі національного паспорту із одноразовою візою терміном до 24 вересня 2011 року; з того часу Україну не залишав, реєстрацію не продовжував. 03 лютого 2012 року звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області з клопотанням про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування свого звернення позивач зазначив, що через події в ОСОБА_3 він залишився без роботи, інститут не закінчив, оскільки його відрахували через те, що приймав участь у зібраннях курдів, після відрахування пройшов військову службу в армії ОСОБА_6. Після початку військових подій всіх представників національних меншин стали постійно викликати до служби безпеки, з метою встановлення, яку владу вони підтримують. Потім почалися агітування в підтримку опозиції з одного боку та погрози представників влади - з іншого. У країні розпочався безлад, відсутність роботи та погіршився економічний стан.

12 лютого 2013 року ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок по справі №ODS 12/37, яким позивачу відмовлено у наданні статусу біженця та в наданні додаткової форми захисту, оскільки за результатами розгляду особової справи вбачається, що виїзд заявника обумовлений загальним станом країни в цілому, економічними проблемами, нестабільністю. Так, у висновку зазначено, що аналіз поданої до Управління інформації дає підстави вважати, що приїзд до України відбувся з метою покращення життєвих умов, прагнення заявника попасти до більш фінансово - стабільної країни. Звернення до Управління міграційної служби в Одеської області здійснилося за метою фактичної легалізації на території України. Крім того, перебуваючи на території України, позивач порушив її законодавство, перебувавши нелегально на території України протягом пяти місяців.

20 травня 2013 року ДМС України своїм рішенням №315-13 підтримала висновок ГУ ДМС України в Одеській області та відмовила громадянину ОСОБА_3 ОСОБА_4 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 27 червня 2013 року Позивачем отримано повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням ДМС України, позивач оскаржив його в судовому порядку (справа №815/4863/13-а), в результаті чого адміністративний позов задоволений частково. Так, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 05.03.2014 р., залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.03.2014 р., рішення ДМС України від 20 травня 2013 року №315-13 про відмову ОСОБА_3 ОСОБА_4 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту скасовано; зобовязано ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_3 ОСОБА_4 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення Державної міграційної служби України від 20 травня 2013 року №315-13.

На підставі постанови Одеського окружного адміністративного суду від 30.08.2013 р. ГУ ДМС України 15.07.2014 р. прийнято рішення №51-14 про повторний розгляд заяви ОСОБА_3 ОСОБА_4.

29 липня 2014 р. ГУ ДМС України в Одеській області був підготовлений висновок та наказ №136 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами повторного розгляду ДМС України прийнято рішення від 19.12.2014 р. №757-14, яким ОСОБА_3 ОСОБА_4 знову було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Приймаючи рішення та повторно задовольняючи позов ОСОБА_3 ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що рішення ДМС України від 19.12.2014 року №757-14 прийняте на підставі висновку Управління, є таким, що не ґрунтується на вимогах законодавства, є протиправним та підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції та надаючи правову оцінку його висновкам і встановленим обставинам справи, виходить з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 ОСОБА_7 Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Підставою для прийняття оскаржуваного рішення слугував висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.11.2014 р. (а.с. 78-85).

Зі змісту вищезазначеного висновку випливає, що головний спеціаліст відділу соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області ОСОБА_8 вважає, що суд не вказав конкретні норми національного законодавства, які було порушено органом міграційної служби при написанні висновку, покладеного в основу первісного рішення про відмову позивачу в наданні статусу біженця. Крім того, у висновку зазначено, що військові дії не заполонили всю ОСОБА_3, в якій, до цього ж, проживає мати позивача.

Аналогічно, як і у висновку від 12.02.2013 р., спеціаліст зазначає, що підставою для виїзду позивача були не військові дії; позивач звернувся за захистом після спливу шести місяців нелегального перебування в Україні; що його не переслідували в ОСОБА_3, а тому позивач не підпадає під ознаки конвенційного біженця. Крім того, на думку спеціаліста міграційної служби заявник мав можливість отримати посвідку на тимчасове або постійне проживання в Україні (оскільки перебуває в шлюбі з громадянкою України, з якою має дитину), проте не зробив цього з огляду на небезкоштовність процедури, що свідчить про зловживання процедурою звернення за захистом в Україні.

Оцінюючи обставини вїзду позивача до України, відповідач надав перевагу фактам його офіційного перетину кордону, деякого часу перебування в Україні без відповідного звернення за захистом, відсутності доказів переслідувань позивача у ОСОБА_3, проживання його родичів у ОСОБА_3, можливість отримати захист у близькорозташовних до ОСОБА_3 країнах тощо.

При цьому, відповідачем досліджено ситуацію по країні походження позивача Арабській ОСОБА_5 Республіці та достовірно встановлено нестабільну ситуацію в країні.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який визнав висновок, який покладений в основу оскаржуваного рішення, здійсненим без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що у липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хресту визнав конфлікт у ОСОБА_3 збройним конфліктом неміжнародного характеру. Кількість осіб, які постраждали під час конфлікту на даний момент дуже висока та продовжує зростати. ООН постійно інформує про акти насилля та вбивствах у ОСОБА_3. З початку березня 2011 року постійно надходять відомості щодо порушення права людини та основних свобод, у тому числі страти без суду, тортури, арешти, застосування тяжкої зброї проти мирного населення. Також коливання продовжуються у Ракке місті на Євфраті, на сході від Алеппо. Ракке є стратегічним містом, у зв'язку із чим в ньому постійно тривають сутички між сірійською армією та бійцями опозиції.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що на теперішній момент в країні громадянського походження позивача та окремо у області його рідного міста склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування, є правильним. До того ж, зазначені факти також встановлено і відповідачем під час здійснення перевірки заяви позивача.

Європейський суд з прав людини у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (пп. 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Отже, ситуація в ОСОБА_3 за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну, адже сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

При цьому судом була врахована аналогічна позиція, викладена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року №3.

Відповідно до Керівництва УВКБ ООН із процедур та критеріїв визначення статусу біженців згідно Конвенції 1951 року і протоколу 1976 року, що стосуються статусу біженця (п. 43) побоювання стати жертвою переслідувань не повинні обовязкового ґрунтуватися на особистому досвіді заявника. Те, що, наприклад, сталося з його друзями, родичами та іншими членами тієї ж расової або соціальної групи, може бути свідченням того, що його побоювання стати рано чи пізно жертвою переслідувань цілком обґрунтовані.

УВКБ ООН у Рекомендаціях з питання міжнародного захисту осіб, що покинули ОСОБА_5 Арабську Республіку (редакція ІІ від 22.10.2013 року) зважає, що більшість громадян ОСОБА_3, які звертаються за міжнародним захистом, відповідатимуть критеріям терміну «біженець», наведеного в Конвенції 1951 року про статус біженців, оскільки у більшості випадків їх обґрунтовані побоювання переслідувань повязані з однією із конвенційних причин.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що зазначені позивачем факти не дають підстав вважати, що він переслідувався в ОСОБА_3, як конвенційний біженець. Позивач не був причетний до подій, через які б мав обґрунтований страх утисків, переслідувань, погроз, нелюдського поводження, чи дискримінації. Разом з тим, в оскаржуваному рішенні відсутні доводи, які б спростували можливість стати жертвою переслідувань в разі повернення позивача до ОСОБА_3. При цьому, ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

Відповідно до розяснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року №3 «Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року №3» суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

За інформацією Департаменту імміграційних питань Великобританії (Методичні рекомендації з розгляду справ шукачів притулку із ОСОБА_3. Січень 2013 року. United Kingdom: Home Office, Operational Guidance Note: Syria, 15 January 2013, Syria OGN v 8, доступно за адресою: http://www.refworld.org/docid/50f55c8d2.html [accessed 21 May 2013]) враховуючи ситуацію в ОСОБА_3 та рішучість влади утримувати контроль над усією країною, альтернатива внутрішнього переміщення в основному не вважається реальним способом уникнути переслідувань, які підтримуються владою чи які дозволяються владою. Переміщення також не буде раціональною опцією в тих регіонах, де вираження народного незадоволення вирішується із застосуванням сили із смертельним результатом. Також все частіше зявляються дані про порушення прав людини з боку озброєних опозиційних груп, включаючи тортури та страти, в Алеппо, Ідлібі та інших містах. Також є повідомлення про використання опозиційними групами смертоносної сили, в тому числі й в житлових районах.

Починаючи з травня 2012 року ситуація в ОСОБА_3 продовжувала погіршуватися, а рівень насильства різко зріс, поширюючись на більшість великих міст, включаючи ОСОБА_6, Алеппо, Хомс, Дераа, Хаму, Ідліб і Сувайду. Більшість військових дій сконцентрована в основних містах, розташованих на заході країни, але сільська місцевість також втягується у конфлікт. У брифінгу Міжнародної Амністії йдеться про те, що сирійська армія веде не вибіркове повітряне бомбардування та артилерійські атаки в районі Джабал Аль-Завія, інших частинах Ідлібу та північних регіонах Хами. Представники Міжнародної Амністії стали свідками щоденних не вибіркових авіа ударів та бомбардувань, націлених на міста та села по всьому регіону впродовж свого візиту (у період з 31 серпня по 11 вересня 2012 року).

Кількість людей, що загинули після початку насилля, за повідомленнями, більше 100 тисяч, а 6,8 мільйона людей, або третина населення, потребує гуманітарної допомоги, що значно більше у порівнянні з 1 мільйоном людей станом на березень 2012 року. Ріст гуманітарних потреб населення особливо помітний в провінціях Алеппо, ОСОБА_6, Идлиб, Дейр-эз-Зор, Хама, Деръа, Ракка, Латакія і ОСОБА_6.

Таким чином, суд першої інстанції правильно виходив з того, що регіон (м. Ракка, район Саура), з якого походить позивач, характеризується надзвичайно високим рівнем насильства з летальним кінцем, включаючи повітряне бомбардування, через що існує високий ризик стати жертвою нападу та поранення.

УВКБ ООН зазначає, що потрібні великодушні підходи до захисту, що відображаються у незастосуванні санкцій до тих, хто прибуває без документів, що посвідчують особу (або іншим неправомірним шляхом), та у високому проценті позитивних рішень по клопотаннях про надання статусу біженця, поряд із забезпеченням супутніх прав. Ще однією доречною формою солідарності у теперішній кризисній ситуації була б гнучкість застосування критеріїв та процедур воззєднання родини, рівно як і скасування певних вимог для отримання віз та полегшення вїзду громадян ОСОБА_3 з метою роботи або навчання або за сімейною чи гуманітарною метою в межах національних програм.

У свої рекомендаціях УВКБ ООН зазначило, що в тих випадках, коли особи не відповідають конвенційним критеріями, належить застосовувати критерії для надавання додаткових форм захисту, у т.ч. тих, що розроблені в обовязкових або факультативних регіональних принципах або режимах надання захисту, а також ситуаційно обумовлені критерії надання статусу біженця.

Також загальновідомим фактом є те, що спільнота та структури ООН (Верховний комісар ООН із прав людини, ОСОБА_7 із прав людини тощо) неодноразово засуджували застосування збройних сил проти мирного населення та мирних акцій протесту в ОСОБА_3.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, формальне ставлення з боку відповідача до перевірки та оцінювання усіх обставин, викладених позивачем, та самостійно встановлених відповідачем, порушило принципи рівності перед законом, верховенства права, що призвело до прийняття противоправного рішення в частині відмови ОСОБА_3 ОСОБА_4 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ОСОБА_5 влада проводить політику «випаленої землі» - зносить будинки і зрівнює з землею житлові квартали. Про це йдеться в доповіді організації Human Rights Watch. Аналізуючи фото з супутників, відеозаписи та розповіді очевидців, правозахисники дійшли висновку, що у 2012 та 2013-му роках урядові війська зруйнували тисячі будинків. Так, лише з липня 2012-го, за даними організації, було знищено житлову забудову загальною площею 145 гектарів.

ООН закликає владу і опозицію ОСОБА_3 припинити вогонь в населеному пункті Муадамійя поблизу Дамаску для евакуації його жителів. Про це йдеться в заяві заступника генерального секретаря ООН з гуманітарних питань ОСОБА_9. За її словами, близько трьох тисяч мешканців змогли покинути місто, але ще стільки ж людей залишаються блокованими і в інших містах по всій ОСОБА_3 - у Нубілі, Захрі, Алеппо, Хомсі і Хассакі.

За інформацією правозахисників, бойовики повязаного із «Аль-Каїдою» угрупування «Ісламська держава Іраку та Леванта» напали на ісламістів із «Бригади Таухида» та вбили її лідера. В результаті авіаударів по м. Алеппо в лютому 2014 року загинули сотні людей. ОСОБА_10 Ассада скидають на місто так звані «бочкові бомби», які мають велику площу враження [http://www.bbc.co.uk/russian/international/2014/02/140202_syria_aleppo_air_raids.shtml].

Враховуючи висновки УВКБ ООН щодо ситуації в ОСОБА_3, які викладені у Рекомендаціях з питань міжнародного захисту стосовно осіб, які залишають ОСОБА_5 Арабську Республіку (в редакції ІІ), а також враховуючи те, що в ОСОБА_3 продовжуються бої між різними ісламістськими угрупуваннями, твердження позивача про наявність в ОСОБА_3 небезпеки його життю не можна вважати необґрунтованими.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що прийняття рішення має здійснюватися з використанням повноважень та з метою, з якою це повноваження надано, а саме рішення зазначених органів мають бути спрямовані на захист життя та свобод шукачів додаткового захисту.

При вирішені спору суд першої інстанції правильно врахував, що відповідачем було досліджено обставини виїзду позивача із ОСОБА_3, поточну ситуації в країні походження, достовірно встановлено наявність цивільної війни в країні походження позивача, проте зроблено висновок про те, що позивач звернувся із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, лише з метою легалізації в Україні, при бездоказовості.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що прийняте відповідачем рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не відповідає міжнародним принципам, та підлягає скасуванню.

Проте, враховуючи, що діючим законодавством передбачена виключна компетенція відповідача у прийнятті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд першої інстанції вірно зобов'язав Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_3 ОСОБА_4 особою, яка потребує додаткового захисту.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_3 ОСОБА_4.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач не довів суду правомірність прийнятого ним рішення.

Колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції правильним і таким, що відповідає вимогам ст. ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та не допустив порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність рішення суду не спростовують.

Відтак, апеляційна скарга Державної Міграційної служби України задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 184, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної Міграційної служби України залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 05 березня 2015 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення ухвали апеляційного суду в повному обсязі.

Головуючий В.О.Скрипченко

Суддя О.С.Золотніков

Суддя Ю.В.Осіпов