Справа № 818/1028/15
Суддя: Рєзнікова С.С.
Дата ухвалення: 2015-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2015 р.Справа № 818/1028/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Рєзнікової С.С.

Суддів: Старостіна В.В. , Бегунца А.О.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 15.04.2015р. по справі № 818/1028/15

за позовом Приватного підприємства "Рона-Опт"

до Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Приватне підприємство "Рона ОПТ" (далі - позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління ДФС у Сумській області (далі - відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 25.12.2014 № НОМЕР_1 про збільшення грошового зобовязання за платежем з податку на додану вартість на загальну суму 33 167, 00 грн., у тому числі за основним платежем - 26 533, 00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 6 634, 00 грн.

Позовні вимоги мотивував тим, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийнято на підставі акту про результати документальної позапланової виїзної перевірки позивача за період лютий, травень 2014 року, яким встановлено заниження позивачем податку на додану вартість на загальну суму 26533, 00 грн., що, на думку відповідача, відбулося внаслідок включення позивачем до податкового обліку господарських операцій з ТОВ "ОСОБА_1 Лімітед", які не мали реального характеру, фактично не відбулися.

Позивач вважає, що ДПІ в м. Сумах помилково дійшла висновку про нереальність господарських операцій між ПП "Рона ОПТ" і ТОВ "ОСОБА_1 Лімітед", оскільки надані для перевірки первинні документи в повній мірі підтверджують виконання укладеного договору поставки товарів. Фактів невідповідності вимогам закону договору, укладеного між позивачем та ТОВ "ОСОБА_1 Лімітед" податковою інспекцією не наведено.

На переконання позивача, посилання ДПІ у м. Сумах на довідку зустрічної звірки та на висновок акту перевірки ТОВ "ОСОБА_1 Лімітед" щодо не підтвердження господарських операцій останнього із контрагентами по ланцюгу постачання не можуть бути підставою для збільшення податкових зобов'язань ПП "Рона ОПТ", оскільки чинне законодавство України не ставить в залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим субєктом господарювання.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 15.04.15 року позов Приватного підприємства "Рона-Опт" до Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задоволено.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області від 25.12.2014 № НОМЕР_1 про збільшення грошового зобовязання за платежем з податку на додану вартість на загальну суму 33 167, 00 грн., у тому числі за основним платежем - 26 533, 00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 6 634, 00 грн.

Відповідач, не погодившись з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вказану постанову та прийняти нову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

У відповідності до ч. 1 ст. 197 КАС України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у порядку письмового провадження за наявними у справі доказами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що посадовою особою ДПІ у м. Сумах проведено позапланову виїзну перевірку ПП "Рона ОПТ" за період лютий, травень 2014 року, за результатами якої складено акт від 08.12.2014 № 4934/2-04/31499377/505 (а.с. 9-18).

Вказаним актом перевірки встановлено порушення позивачем п. 198.1, п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість на загальну суму 26 533,00 грн., у тому числі за лютий 2014 року на суму 12 763,00 грн. та за травень на суму 13 770, 00 грн.

На підставі акту перевірки від 08.12.2014 відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 25.12.2014 № НОМЕР_1, яким збільшено суму грошового зобов'язання по податку на додану вартість у загальному розмірі 33 167, 00 грн., у тому числі за основним платежем у розмірі 26 533, 00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) у розмірі 16 634, 00 грн. (а.с. 19).

Причиною збільшення грошового зобовязання по податку на додану вартість стало зменшення податкового кредиту з податку на додану вартість на загальну суму 26 533, 00 грн., оскільки перевіркою не підтверджено реальність здійснення господарських операцій по придбанню платником товарів у ТОВ "ОСОБА_1 Лімітед".

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що податковим повідомленням-рішенням від 25.12.2014 № НОМЕР_1 порушено права та охоронювані законом інтереси позивача у сфері публічно-правових відносин, а тому вказане рішення підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

02.03.2012 між позивачем та ТОВ "ОСОБА_1 Лімітед" укладено договір поставки № 1-2392/12 К (а.с. 20-21).

На підтвердження реальності здійснення господарських операцій за вказаним договором позивачем надано видаткові накладні: № ГК 0013361 від 14.02.2014, № ГК 0013365 від 14.02.2014, № ГК 0013363 від 14.02.2014, № ГК 0013366 від 14.02.2014, № ГК 0017191 від 25.02.2014, № ГК 0017195 від 25.02.2014, № ГК 0017263 від 25.02.2014, № ГК 0017262 від 25.02.2014, № ГК 0046684 від 21.05.2014, № ГК 0047369 від 22.05.2014, № ГК 0049733 від 29.05.2014, № ГК 0049970 від 30.05.2014, № ГК 0050221 від 30.05.2014, № ГК 0050220 від 30.05.2014, № ГК 0050219 від 30.05.2014, № ГК 0050218 від 30.05.2014, № ГК 0050217 від 30.05.2014 (а.с. 23, 26-27, 30-31, 35-36, 41, 43, 45, 47, 51, 54, 57, 61, 63-64, 65-66, 69, 72-73, 78-79); податкові накладні: № 142294 від 14.02.2014, № 142295 від 14.02.201, № 142296 від 14.02.2014, № 142297 від 14.02.2014, № 143806 від 25.02.2014, № 143807 від 25.02.2014, № 143846 від 25.02.2014, № 143847 від 25.02.2014, № 157608 від 21.05.2014, № 158044 від 22.05.2014, № 159236 від 29.05.2014, № 159332 від 30.05.2014, № 159480 від 30.05.2014, № 159481 від 30.05.2014, № 159482 від 30.05.2014, № 159483 від 30.05.2014, № 159484 від 30.05.2014 (а.с. 24-25, 28-29, 32-34, 37-39, 42, 44, 46, 48-49, 52, 55, 58-59, 62, 67-68, 70-71, 74-77, 80-81, 82-84).

Транспортування товару підтверджується товарно-транспортними накладними: № 7842 від 14.02.2014, № 7843 від 25.02.2014, № 7845 від 21.05.2014, № 7846 від 22.05.2014, № 7847 від 29.05.2014, № 7848 від 30.05.2014 (а.с. 22, 40, 50, 53, 56, 60).

Оплата придбаного у ТОВ "ОСОБА_1 Лімітед" товару здійснювалась шляхом безготівкового розрахунку згідно платіжних доручень від 04.03.2014 №№ 217, 218, 219, 220, від 19.03.2015 №№ 267, 266, 268, від 12.06.2015 № 565, від 20.06.2015 №№ 7877, 7875, 7874, 7876, 7873, 7871, 7872, про що свідчать банківські виписки по рахункам (а.с. 98-102, 103-108).

Товар, придбаний позивачем у ТОВ "ОСОБА_1 Лімітед", був оприбуткований на складі позивача, що підтверджується бухгалтерською довідкою (а.с. 93) та оборотно-сальдовими відомостями (а.с. 94-96).

На підтвердження наявності у позивача приміщення для зберігання товару ним надано копію договору оренди нежилого приміщення від 03.01.2013 (а.с. 123).

В подальшому товар, придбаний позивачем у ТОВ "ОСОБА_1 Лімітед", був використаний ним у власній господарській діяльності, а саме реалізований кінцевим споживачам, що підтверджується копіями фіскальних чеків (а.с. 127-136).

Колегія суддів зазначає, що жодних зауважень чи претензій до правоздатності і дієздатності юридичних осіб, які є сторонами спірних правочинів, до правового статусу сторін договорів як платників ПДВ, відповідності спірних правочинів вимогам закону, належності складання первинних документів за спірним правочином податковим органом ані при проведенні перевірки, ані в ході судового розгляду немає.

Викладене в акті судження податкового органу про вчинення платником податків порушень закону ґрунтується на висновках акту перевірки контрагента позивача ТОВ "ОСОБА_1 Лімітед" про нереальність здійснення останнім господарських операцій за ланцюгом придбання, та на висновках акту перевірки позивача про дефектність товарно-транспортних накладних, відсутність документів, які підтверджують якість товару.

Втім, з цього приводу колегія суддів зазначає, що належними та допустимими в розумінні ст.124 Конституції України, ст. 70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами факту вчинення платником податків нікчемного правочину або факту відображення в обліку показників господарських операцій, які в дійсності не відбулись, можуть бути або обвинувальний вирок суду по кримінальній справі (бо діяння платника податків по протиправному заволодінню майном іншої особи або ухиленню від сплати податків, тобто вчинення нікчемного правочину, є об'єктивною стороною злочинів, передбачених ст.191 КК України та ст.212 КК України), або рішення суду у справі про стягнення одержаного за нікчемним правочином (бо наслідком вчинення платником податків нікчемного правочину відповідно до ст.ст. 207, 208, 250 Господарського кодексу України є застосування конфіскаційного заходу у вигляді стягнення одержаного за нікчемним правочином), або рішення суду про визнання правочину недійсним (бо відповідно до ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України вчинення платником податків правочину, котрий суперечить інтересам держави та суспільства, є підставою для звернення до суду з вимогою про визнання такого правочину недійсним).

Проте, відповідачем не надано жодних доказів наявності обвинувального вироку суду, рішення суду про стягнення одержаного за нікчемним правочином, наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Згідно із ст. 61 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Чинним законодавством України не передбачена відповідальність юридичної особи за можливими допущеними порушеннями законодавства інших юридичних осіб.

Дані висновки узгоджуються із практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії" (заява № 3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. На думку суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності".

Щодо посилання відповідача на дефектність первинних документів, що підтверджують транспортування продукції, як на доведення безтоварності господарських відносин між позивачем та контрагентами, колегія суддів зазначає, що відсутність та/або дефектність документів на транспортне перевезення умовленого договорами товару не є безумовною підставою ставити під сумнів здійснення господарських операцій.

Так, відповідно до розділу 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні затверджених Наказом Міністерства транспорту України №363 14.10.1997р., товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу, а товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського ліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Згідно із п. 11.1, 11.3, 11.4, 11.5, 11.7 вказаних Правил, основними документами на перевезення вантажів є товарно-транспортні накладні та дорожні листи вантажного автомобіля. Дорожній лист вантажного автомобіля є документом, без якого перевезення вантажів не допускається. Оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля. Товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше трьох екземплярів. Після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною ладною водій (експедитор) підписує всі її екземпляри. Перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у замовника (вантажовідправника), другий передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом), передається Перевізнику.

Разом з тим, вказані правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку, а лише встановлюють права, обов'язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). При цьому, документи обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, не підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Стосовно посилання відповідача на відсутність документів, які підтверджують якість продукції, колегія суддів зазначає наступне.

П.п. 75.1.2 п.75.1 ст.75 Податкового Кодексу України визначений вичерпний перелік категорій документів, що можуть бути предметом вивчення під час документальної планової перевірки та які платник податків зобов'язаний надати посадовим особам органів державної податкової служби у повному обсязі (п.85.2 Податкового Кодексу України). До їх числа віднесені податкові декларації (розрахунки), фінансова, статистична та інша звітність, регістри податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинні документи, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків.

Згідно із п. 44.1 ст.44 Податкового Кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Технічна документація на продукцію та документи про сертифікацію не можуть бути віднесені до категорії первинних та інших, визначених чинним законодавством документів, що повинні використовуватися в бухгалтерському та податковому обліку підприємства для нарахування податкових зобов'язань. Тому, відповідно, платник податку не повинен забезпечувати їх зберігання протягом терміну, передбаченого п. 44.3 Податкового Кодексу України.

Виходячи з аналізу вказаних правових норм, колегія суддів вважає, що вказана документація не може бути предметом дослідження та контролю під час її проведення, а, отже її відсутність не свідчить про нереальність господарських операцій.

Суд вважає безпідставним посилання відповідача на безтоварність вказаних господарських операцій, оскільки матеріали справи містять податкові накладні, надані позивачу його контрагентом, видаткові накладні, а відповідачем в акті перевірки не зазначено жодних посилань щодо анулювання свідоцтва платника ПДВ контрагента позивача чи на інші підстави, які б свідчили про безтоварність операцій.

Судом першої інстанції встановлено, що ТОВ "ОСОБА_1 Лімітед" на момент складення та видачі податкових накладних включене до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що підтверджується спеціальним витягом з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с. 137).

Тому колегія суддів приходить до висновку про неправомірність посилань відповідача, викладених в акті перевірки щодо безтоварності правочинів в частині посилань на відсутність намірів сторін договорів щодо настання реальних наслідків.

Отже, вказані докази свідчать про реальність виконання господарських операцій, а також про фактичне отримання позивачем товарів від ТОВ "ОСОБА_1 Лімітед" та відображення здійснених господарських операцій у бухгалтерському та податковому обліку ПП "Рона ОПТ".

Що стосується правомірності включення податку на додану вартість за договором поставки до складу податкового кредиту, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно із п.п.14.1.181 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу, а за змістом п.п. 14.1.18 п. 14.1 ст. 14 Кодексу, бюджетне відшкодування - відшкодування від'ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника, у тому числі автоматичне бюджетне відшкодування у порядку та за критеріями, визначеними у розділі V цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Таким чином, право на податковий кредит виникає в момент здійснення однієї з двох подій, які визначені вищевказаною нормою Податкового кодексу України, а підставою для нарахування податкового кредиту є належним чином оформлена податкова накладна.

Згідно із п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Стаття 200 Податкового кодексу України регулює порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків.

Відповідно до положень пунктів 200.1, 200.2, 200.3 та 200.4 статті 200 Податкового кодексу України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом. При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Якщо в наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з пунктом 200.1 цієї статті, має від'ємне значення, то: а) бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, а в разі отримання від нерезидента послуг на митній території України - сумі податкового зобов'язання, включеного до податкової декларації за попередній період за отримані від нерезидента послуги отримувачем послуг; б) залишок від'ємного значення попередніх податкових періодів після бюджетного відшкодування включається до складу сум, що відносяться до податкового кредиту наступного податкового періоду.

У відповідності до вказаних норм закону, ТОВ "Рона ОПТ" до складу податкового кредиту було віднесено суми податку на додану вартість, сплачені в ціні придбаного товару від ТОВ "ОСОБА_1 Лімітед", що фактично поставлявся за господарськими операціями, які мали реальний характер.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність факту порушення податкового законодавства з боку позивача та про неправомірність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано задовольнив адміністративний позов.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції від 15.04.15 р. відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 197, п.1 ч.1 ст.198, ч.1 ст. 200, п.1 ч.1 ст. 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області залишити без задоволення.

Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 15.04.2015р. по справі № 818/1028/15 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_2
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_3 ОСОБА_4