Справа № 2-а-2018/11
Суддя: Клепка Л. І.
Дата ухвалення: 2011-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а-2018/11
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2011 року Димитровський міський суд Донецької області у складі:

головуючої судді Клепка Л.І.

при секретарі Тіссен О.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Димитров справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці і соціального захисту населення Димитровської міської ради про визнання дій неправомірними та зобовязання здійснити виплату одноразової компенсації як сімї, що втратила годувальника, смерть якого повязана з Чорнобильською катастрофою, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Управління праці і соціального захисту населення Димитровської міської ради про визнання дій неправомірними та зобовязання здійснити виплату одноразової компенсації як сімї, що втратила годувальника, смерть якого повязана з Чорнобильською катастрофою. В обґрунтування вимог зазначила, що 20 грудня 2010року помер її чоловік ОСОБА_4, який внаслідок захворювання, повязаного з виконанням робіт по ліквідації наслідків аварії, був визнаний інвалідом 1 групи та належав до першої категорії осіб, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Оскільки вона є вдовою померлого інваліда, смерть якого повязана з виконанням військової служби при ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції, і відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» має право на одноразову компенсацію у розмірі 60 мінімальних заробітних плат, то 4 березня 2011року вона звернулася до відповідача з заявою про виплату їй такої компенсації, однак в виплаті компенсації їй було відмовлено. Підставами відмови стало посилання відповідача на відсутність документально підтвердженого статусу дружини померлого громадянина із числа ліквідаторів аварії на ЧАЕС, смерть якого повязана з Чорнобильською катастрофою, та відсутність у позивачки права на отримання одноразової компенсації, яке, на думку відповідача, має неодмінно відповідати умовам ст..ст.37,38 Закону України «Про пенсійне забезпечення», якими визначається поняття утриманців, та до яких, згідно думки відповідача, позивачка не відноситься через недосягнення на момент смерті чоловіка 55-річного віку, що не надає їй права на отримання одноразової компенсації. Вважаючи, що відповідач діє в порушення вимог ст..48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», позивачка просить суд визнати дії Управління праці і соціального захисту населення Димитровської міської Ради неправомірними і зобовязати відповідача виплатити їй одноразову компенсацію як сімї, що втратила годувальника, смерть якого повязана з Чорнобильською катастрофою, в розмірі 56460грн. В ході судового розгляду справи позивачка в порядку ст.137 КАС України зменшила розмір позовних вимог до 55320гн. і просила суд стягнути зазначену суму в якості одноразової компенсації, розраховану на момент смерті годувальника.

Представник Управління праці і соціального захисту населення Димитровської міської ради позов не визнав, вважав його безпідставним та таким, що задоволенню не підлягає. На обґрунтування своєї позиції зазначав, що відповідно до вимог статті 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення», статті 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»позивачка не відноситься до непрацездатних членів родини померлого годувальника, а тому не має права на отримання одноразової компенсації у звязку з втратою годувальника. Крім того, наголошував, що в разі наявності права осіб на виплату одноразової компенсації її розмір визначається постановою Кабінету Міністрів України №649 від 20.04.2007р. «Про встановлення розмірів виплат деяким категоріям громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»та регулюється Положенням про порядок виплати одноразової компенсації за шкоду, заподіяну здоровю особам, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сімям за втрату годувальника, а не ст..48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», на яку посилається позивачка.

Вислухавши пояснення сторін та дослідивши докази у справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачка є вдовою учасника ліквідації наслідків на ЧАЕС. Її чоловік - ОСОБА_4,18.11.1956року народження, з яким вона перебувала в юридичному шлюбі, внаслідок захворювання, повязаного з виконанням робіт по ліквідації наслідків аварії, був визнаний інвалідом 1 групи та належав до першої категорії осіб, що постраждали в результаті Чорнобильської катастрофи. Зазначені обставини підтверджуються копією свідоцтва про одруження, копіями посвідчень померлого та висновком МСЕК від 2.06.2010року (арк..спр.12,12,14,16). Згідно свідоцтва про смерть, ОСОБА_4 помер 20 грудня 2010 року (арк..спр.10). Як вбачається з експертного висновку центральної міжвідомчої експертної комісії МОЗ та МНС України від 14.02.2011року №3048-3450, його смерть повязана з виконанням військової служби при ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції (арк..спр.11).

Судом беззаперечно встановлено і не оспорюється відповідачем, що смерть чоловіка позивачки повязана з виконанням ним військової служби при ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (арк..спр.11).

Позивачці надано статус дружини померлого громадянина із числа ліквідаторів аварії на ЧАЕС, смерть якого повязана з Чорнобильською катастрофою, що підтверджується виданим їй 03.03.2011року посвідченням 3152871 (арк..спр.17).

4 березня 2011року позивачка звернулася до Управління праці та соціального захисту населення Димитровської міської Ради про виплату їй одноразової компенсації в звязку зі смертю чоловіка відповідно до ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»як сімї, яка втратила годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких повязана з Чорнобильською катастрофою.

Згідно письмових відповідей УПСЗН від 09.03.2011року та 23.05.2011року, позивачці в виплаті одноразової компенсації в звязку з втратою годувальника відмовлено в звязку з тим, що вона не була утриманцем померлого (арк..спр. 9, 47). Та обставина, що позивачка не отримувала від відповідача жодної суми одноразової компенсації, підтверджується довідкою відповідача від 11.05.2011року (арк..спр.42).

Відповідно до статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність, тому утвердження і забезпечення прав і свобод людини є її головним обовязком.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоровя, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Положеннями статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»№ 796-ХІІ від 28 лютого 1991 року зі змінами та доповненнями станом на час існування спірних правовідносин визначено, що виплата одноразової компенсації сімям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції та смерть яких повязана з Чорнобильською катастрофою, встановлена у розмірі 60 мінімальних заробітних плат. Одноразова компенсація, згідно ч .ч. 2, 3, 5, 7 зазначеної статті, виплачується громадянам за місцем їх проживання органами соціального захисту населення і розраховується з мінімальної заробітної плати, яка склалася на момент втрати годувальника, тобто момент виникнення права.

Відповідно до ст..63 вказаного Закону, виплата такої компенсації проводиться за рахунок коштів Державного Бюджету України.

Згідно аналізу статті 48 Закону № 796-ХІІ, визначальною умовою для виплати одноразової компенсації сімям, які втратили годувальника, є звязок смерті з Чорнобильською катастрофою. З іншими умовами, в тому числі непрацездатністю членів сімї померлого годувальника, які були на його утриманні, на що посилається відповідач, обґрунтовуючи свою відмову в виплаті компенсації, таке право не повязується.

Таким чином, позивачка як член сімї померлого учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть якого повязана з Чорнобильською катастрофою, має право на виплату одноразової компенсації в розмірі шестидесяти мінімальних заробітних плат, встановленому статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2010рік»від 27.04.2010р. №2154-У1 мінімальна заробітна плата в грудні 2010року становила 922грн. З огляду на те, що розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент втрати годувальника, сума несплаченої одноразової компенсації складає 55320 грн. (922 грн. х 60) і саме таку суму позивачка просила стягнути з відповідача.

Виходячи з конституційних норм про пріоритетність законів над підзаконними актами, суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що порядок обчислення одноразової компенсації сімям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких повязана з Чорнобильською катастрофою, визначається Кабінетом Міністрів України, а саме Постановою КМУ №836 від 26.07.1996 року «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що істотно звужує обсяг встановлених законом прав, і зазначає, що при визначенні розміру виплати одноразової компенсації у звязку із втратою годувальника застосуванню підлягає правовий акт, який має вищу юридичну силу, а саме стаття 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», згідно якої вихідним критерієм обчислення цих виплат встановлено мінімальну заробітну плату.

Крім того, суд знаходить необгрунтованим посилання представника відповідача на Положення про порядок виплати одноразової компенсації за шкоду, заподіяну здоровю особам, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сімям за втрату годувальника, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 14.04.1997року за №129/1932, оскільки воно на підставі Наказу Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи від 25.06.2007року втратило чинність.

Згідно статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого і неупередженого розгляду справ. При вирішенні справи суд керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Аналіз досліджених судом доказів та приведених норм права підтверджує наявність законних підстав для виплати позивачці одноразової компенсації як сімї, яка втратила годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких повязана з Чорнобильською катастрофою, в розмірі, визначеному ст..48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Тому, враховуючи вищезазначене, приймаючи до уваги засади справедливості, суд дійшов висновку про неправомірність дій Управлінням праці та соціального захисту населення Димитровської міської Ради щодо відмови в виплаті позивачці зазначеної одноразової компенсації.

Згідно ч.2 ст.87 КАС України, розмір судового збору, порядок його сплати та звільнення від сплати встановлюються законом. До набрання чинності законом, який регулює порядок сплати і розміри судового збору, відповідно до частини 3 Прикінцевих та Перехідних положень КАС України, розмір судового збору визначається Декретом Кабінету Міністрів України «Про державне мито». Згідно пункту 4 ст.4 Декрету КМУ позивачі за позовами про відшкодування збитків, заподіяних каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, а також смертю годувальника, від сплати державного мита звільняються, тому витрати слід віднести на рахунок держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись 11,17,18,94,158-163,185,186 Кодексу адміністративного судочинства України, ст..ст.48,63 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», суд -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління праці і соціального захисту населення Димитровської міської Ради задовольнити повністю.

Дії управління праці і соціального захисту населення Димитровської міської Ради щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової компенсації в звязку зі смертю годувальника з числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких повязана з Чорнобильською катастрофою, визнати протиправними.

Зобовязати Управління праці і соціального захисту населення Димитровської міської Ради здійснити ОСОБА_1 виплату одноразової компенсації як сімї, яка втратила годувальника з числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких повязана з Чорнобильською катастрофою, в розмірі шестидесяти мінімальних заробітних плат на момент смерті годувальника, що становить 55320 (пятдесят пять тисяч триста двадцять) гривень, за рахунок коштів Державного бюджету України.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Димитровський міський суд протягом десяти днів з її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо субєкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення пятиденного строку з моменту отримання субєктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови виготовлений 3 червня 2011 року.

Суддя

30.05.2011