Справа № 826/15698/14
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2015-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2015 року № 826/15698/14

Окружний адміністративний суд міста Києва за адресою: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 81-а у складі колегії суддів: головуючого Бояринцевої М.А., суддів Кротюка О.В. Мазур А.С. , розглянувши в порядку письмового провадження справу

за позовом Громадянина Народної Республіки ОСОБА_1
до Державної міграційної служби України

провскасування рішення та зобов'язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги заявлені про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 11.08.14 р. №425-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, зобов'язання Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Народної Республіки ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

Позивач стверджує, що з тексту та змісту повідомлення від 01.09.14 р. №77 не вбачається викладення саме причин відмови в визнанні позивача біженцем. Натомість у повідомленні лише відтворений абз. 4 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", що є порушенням ч. 13 ст. 10 Закону та п. 6.9 Правил розгляду заяв та оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.11 р. №649.

На думку позивача, відповідач не провів перевірку наявності чи відсутності у позивача підстав для отримання додаткового захисту.

У своїй заяві про надання статусу біженця, відповідній анкеті та під час співбесіди в міграційній службі позивач вказав причини, через які він не може повернутися до країни громадянської належності: Я був керівником Джамаат Ісламі (ісламська політична партія у Бангладеш) у своєму регіоні Муншігандж. Мене багато хто знає у моєму регіоні. Переслідувати почали ще з часів мого навчання в університеті, бо я тоді був активним. Але далі ставало все ще серйозніше. Наша партія є дуже відомою в Бангладеш, інформація про неї є у вільному доступі в Інтернеті. Нашими головними пріоритетами було те, що ми намагалися довести до народу справжню інформацію про ситуацію в країні, про корумпованість органів, про діяльність та нелегітимність іншої партії Ава Меліг, а також ми намагалися розповсюдити та встановити ісламську релігію в країні, переконати людей більше вірити в Аллаха та поклонятися йому. Через мою активну діяльність члени Ава Меліг мене постійно переслідували та намагалися вбити. На мене нападали три рази. Вперше це було 20 березня 2010 р. - 3-4 чоловіки напали на мене та 2-х хлопців-членів нашої партії, які були зі мною. Ці чоловіки напали на нас з хокейними клюшками та палками. Мені вдалося втекти, але двоє інших серйозно постраждали вони лежали після цього в лікарні 6 місяців. Потім, у березні 2011 р., на мене знову напали ті ж самі чоловіки, але того разу я був один. Вони напали на мене з палицями, та я почав кричати, люди це почули, прийшли на допомогу, що мене врятувало, бо чоловіки пішли. Останнього разу напад був скоєний 29.07.12 р. - члени Ава Мелік з гострою зброєю накинулись на мене на вулиці. Вони намагалися мене вбити, поранили мене. У мене навіть є шрам від їх нападу на лівій руці. Ці люди мене постійно переслідували та погрожували вбити, казали, що мені потрібно більше непокоїтися за своє життя. Не мало значення, в якому саме місці я живу, мене усюди могли знайти. Ава Меліг мене знайшла б усюди. Часто вони до мене підходили та погрожували, казали, що мені треба піти з партії, що я не зміню систему, що мені треба думати про свою безпеку. Переслідували не одного мене, деяким членам нашої партії також погрожували, нападали на них. Я люблю мою країну, але я не міг нічого іншого зробити, як покинути її. За це мене ненавиділи, намагались зупинити мене. Вони мене доси шукають, бо мій тато сказав мені про це під час нашої останньої розмови місяць тому. Та політична ситуація в країні не є спокійною, мене будуть переслідувати за те, що я маю безпосереднє відношення до Джамаат Ісламі. Я не подавався на статус біженця раніше, бо не знав, що подібний орган є в Україні. Як тільки я дізнався, що в Україні можна подаватись на статус біженця, що тут є УВКБ ООН, я знайшов адресу та звернувся за допомогою.

Позивач зазначає, що він підпадає під поняття "біженець" відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 р. та Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки змушений залишити країну свого громадянського походження через релігійні переслідування.

Позивач посилається на ч. 3 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", згідно з яким у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Оскільки Державна міграційна служба України не вимагала додаткових відомостей ні від позивача, ні від органів державної влади, то у відповідача не було сумнівів у достовірності повідомленої позивачем інформації, і відповідач повинен був прийняти рішення про визнання позивача біженцем.

Об'єктивна сторона побоювань підтверджується, зокрема, інформацією Ради з прав людини Резюме, підготовлене Управлінням Верховного комісара з прав людини у відповідності до п. 5 додатку до резолюції 16/21 з Ради з прав людини: Бангладеш, згідно якої такі особи як позивач зазнають переслідувань за політичні переконання.

На думку позивача, рішення про відмову у визнанні біженцем прийняте з порушенням ст. 9 та ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відповідно є незаконним та необґрунтованим; невиконання відповідачем своїх обов'язків щодо позивача свідчить про його необєктивність та упереджене ставлення до позивача.

Відповідач Державна міграційна служба України проти задоволення позовних вимог заперечив з таких підстав.

Відповідач зазначає, що причиною звернення за захистом в Україні позивач зазначив побоювання стати жертвою переслідувань за політичними причинами, проте, з наданої ним інформації не вбачається підстав вважати, що позивач переслідується в Бангладеш за вказаною ознакою.

Зокрема, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження своїх слів щодо членства в партії Джамаат-І-Ісламі, за що він нібито переслідувався, тоді як позивач стверджує про активну участь у партії.

Твердження позивача щодо скоєння на нього нападів є суперечливими, оскільки позивач під час співбесід плутався з кількістю нападників. Позивач міг би скористатися можливістю внутрішнього переміщення в межах своєї країни замість виїзду з країни, у випадку наявності загроз його життю з будь-якої причини.

Вивчення матеріалів особової справи позивача дає підстави для висновку про те, що позивач є економічним мігрантом, і згідно п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців на нього захист Конвенції про статус біженців не поширюється.

При розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем вивчено матеріали особової справи шукача притулку, дано оцінку та досліджено інформацію по країні його походження. На підставі вказаного та з урахуванням імперативних приписів статті 6 Закону Державна міграційна служба України правомірно відмовила позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено умови, за яких такий статус не надається.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких грунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Народної Республіки Бангладеш; за національністю - бенгалець, за віросповіданням мусульманин, сунніт.

Територію країни громадянської належності залишив 22.12.12 р. До України прибув 23.12.12 р. літаком, легально, на підставі студентської візи, через ОАЕ, Туреччину.

Віза позивачу була оформлена на підставі запрошення на навчання в Миколаївському державному педагогічному університеті. У зв'язку з навчанням іноземцю була оформлена посвідка на тимчасове проживання в Україні терміном до 30.06.13 р.

Позивач звернувся до органів міграційної служби із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, 17.03.14 р.

Згідно з висновком від 04.07.14 р. щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, погодженим начальником Управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві, рекомендовано Державній міграційній службі України відмовити позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 11.08.14 р. №425-14 позивачу відмовлено у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, щодо якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні.

29.09.14 р. позивач отримав повідомлення №77 Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і звернувся до суду з позовом про оскарження вказаного рішення 13.10.14 р.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань;

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", в тому числі, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

На думку суду, відповідачем правомірно встановлено відсутність обставин, передбачених п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, а саме.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно із п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного Комісару ООН у справах біженців (згідно Конвенції 1951 р. та Протоколу 1967 р. стосовно статусу біженців), Женева, 1992 р., поряд із ситуаціями, вказаними в попередніх пунктах, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, має вказати на обґрунтовану підставу, чому вона особисто боїться стати жертвою переслідувань.

Для того, щоб вважатися біженцем, особа має продемонструвати докази цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань з однієї з причин, вказаних вище.

В даному випадку заявником не надано будь-яких доказів на підтвердження його причетності до ісламістської партії Джаамат-І-Ісламі, хоча згідно його усних пояснень він приймав активну участь у діяльності цієї партії (приєднався до молодіжного осередку з 2007 р., приєднався до партії у 2011 р.). Всі посилання позивача на його участь у політичній діяльності партії є словесними, і позивачем не надано пояснень, яким чином його належність до політичної партії та участь у її діяльності можуть бути перевірені міграційним органом.

Також не було підтверджено і не може бути перевірено твердження позивача про вчинення збройних нападів на нього, пов'язаних з його політичною діяльністю.

Суд зазначає, що оскільки позивач покинув територію країни громадського походження легально, не змушувався покинути країну терміново, він мав можливість взяти з собою будь-які докази на підтвердження своєї політичної діяльності, фактів переслідування, тощо. Натомість, позивач не надав до матеріалів особової справи навіть документів про свою освіту, хоча посилався під час співбесіди на наявність їх копій.

За таких обставин, оскільки підстав вважати позивача причетним до будь-якої політичної діяльності в країні громадянського походження не має, то відсутні і підстави для висновку про можливе переслідування позивача з політичних підстав.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Також може використовуватися інформація про країни походження, розміщена на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

В даному випадку долучена до матеріалів справи інформація про країну походження позивача дає лише загальну інформацію про неспокійну політичну ситуацію в країні, переслідування політичних опонентів, в тому числі, партії Джамаат-І-Ісламі, що за наявними у справі матеріалами не підтверджує зазнавання політичних переслідувань саме позивачем.

Крім того, у загальнодоступних джерелах міститься інформація про те, що Верховний суд Бангладеш визнав недійсною реєстрацію виборчкомом провідною ісламістської партії країни "Джамаат-і-ісламі". Постанова суду була прийнята після громадського клопотання, в якому зазначалося, що "Джамаат-і-ісламі" створена на релігійній основі й виступає проти незалежності Бангладеш. Світська конституція Бангладеш забороняє втручання релігії в політику.

Тобто, є підстави вважати, що вказана політична партія переслідується у країні походження заявника за проведення антиконституційної діяльності, що надає владі держави право належним чином реагувати на вказану діяльність, зокрема, і шляхом заборони діяльності партії.

Крім того, згідно наявних у справі матеріалів у суду є підстави для висновку про те, що позивач, потрапивши на територію України 23.12.12 р., не мав на меті отримання статусу біженця, оскільки прибув на територію України на підставі студентської візи, оформленої на підставі запрошення на навчання в Миколаївському державному педагогічному університеті. У зв'язку з навчанням іноземцю була оформлена посвідка на тимчасове проживання в Україні терміном до 30.06.13 р.

За таких обставин висновок відповідача про звернення позивача з заявою про надання статусу біженця викликано необхідністю легалізуватися в Україні, а не наявністю побоювань щодо можливих переслідувань.

Згідно із ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано; безсторонньо; добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про безпідставність заявленого позову, а отже позовні вимоги визнаються судом такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 98, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий М.А. Бояринцева

Судді О.В. Кротюк

А.С. Мазур