Справа № 723/191/15-а
Суддя: Яківчик І. В.
Дата ухвалення: 2015-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Сторожинецький районний суд Чернівецької області
Справа № 723/191/15-а
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2015 року м.Сторожинець

Сторожинецький районний суд

Чернівецької області, в складі:

головуючого судді Яківчика І.В.

при секретарі Кисельовій С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в загальному порядку, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до Управління Державної казначейської служби України у Сторожинецькому районі Чернівецької області, комісії з відновлення прав реабілітованих при Чернівецькій обласній державній адміністрації, Їжівської сільської ради про виплату моральної компенсації та повернення конфіскованої землі,

встановив:

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2, який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, звернулася до суду з позовною заявою до відповідачів про виплату моральної компенсації та повернення конфіскованої землі, посилаючись на те, що вона як член сімї разом із своєю матірю - ОСОБА_3, сестрою ОСОБА_4 та бабусею по батькові ОСОБА_5, в період з 1941 по 1946 рік знаходилась на спецпоселенні у Красноярському краї. При відправленні на спецпоселення у них було вилучено майно і вона особисто бачила як під час примусового виселення секретар сільради поставив пломби на дверях обох будинків, а після їх повернення на місці помешкання не було нічого. Про вказане вона свідчить письмово. В червні 2014 року вона звернулась до ОСОБА_6 з прав реабілітованих при Чернівецькій обласній державній адміністрації щодо виплати їй компенсації та повернення вилученого майна, але вказана установа відмовила в цьому посилаючись на те, що майно сімї ОСОБА_5 на користь держави не конфісковувалось. ЇЇ сестра та бабуся померли внаслідок нелюдського поводження, голоду та хвороб, а в подальшому вона та її мати були реабілітовані.

Зважаючи на те, що вона зазнала душевних страждань в звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї та близьких родичів, позивач керуючись вимогами п.2 ч.2 ст.23 Цивільного кодексу України, просила стягнути на її користь 1000000 гривень моральної шкоди.

Крім того позивач, посилаючись на ст.ст. 3, 5 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», і свої свідчення просила зобовязати Іжівську сільську раду повернути їй конфісковану землю в натурі та визнати відмову комісії з відновлення прав реабілітованих Чернівецької державної адміністрації повернути конфісковане майно, неправомірною.

В судове засідання позивач та її представник ОСОБА_2 не зявились але письмовим клопотанням від 07.05.2015 року просили розгляд справи здійснити без їх участі.

Їжівська сільська рада, Сторожинецького району, Чернівецької області просила розгляд справи здійснювати без участі представника ради, повідомивши про це суд в письмовій формі. Позов заперечила, посилаючись на відсутність будь-якої інформації про наявність у приватній власності позивачки землі, яка була б розташована в адміністративних межах сільської ради.

Головне управління Державної казначейської служби у Чернівецькій області подало суду письмове заперечення на позовні вимоги та розяснюючи вимоги чинного законодавства яке регулює порядок нарахування і виплати компенсації за вилучене майно, а також повернення майна реабілітованим громадянам, просило відмовити в задоволенні позову.

Зазначена в позові в якості відповідача ОСОБА_6 з відновлення прав реабілітованих при Чернівецькій обласній державній адміністрації свого представника в суд не направила і виклик до суду проігнорувала, внаслідок чого суд вважав за можливе здійснити розгляд справи без участі як вказаного субєкта владних повноважень так і позивача з представником, а також інших осіб які просили суд про таких розгляд.

Вивчивши позов і доповнення до нього та дослідивши матеріали справи, суд на підставі встановлених фактичних обставини справи і відповідних правовідносин вважає, що позовні вимоги є необґрунтовані і безпідставні, а тому задоволенню не підлягають.

Так, судом також встановлено, що ОСОБА_3 була виселена з дочкою ОСОБА_1 (ОСОБА_5) Єрміоною Леонівною 20.05.1941 року на спецпоселення в Красноярський край, де вони знаходились до 1946 року. В подальшому, вказані особи на підставі ст.3 Закону України від 17.04.1991 року «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» були реабілітовані.

Вказане підтверджено в суді архівною довідкою відділу режимно-секретного та документального забезпечення Управління МВС України в Чернівецькій області від 19.06.2014 року (а.с.11) яка була видана на підставі архівної справи ФО-809.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» встановлено, що вирішення питань, пов'язаних з встановленням факту розкуркулювання, адміністративного виселення, з відшкодуванням матеріальних збитків, поновленням трудових, житлових, пенсійних та інших прав громадян, реабілітованих відповідно до цього Закону, покладено на обласні, міські і районні Ради народних депутатів. З цією метою Радам народних депутатів утворити штатні комісії, положення про які затверджується Кабінетом Міністрів України.

Положенням про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їх спадкоємцям, затвердженим Кабінетом Міністрів України 18.02.1993р. №112 передбачено, що комісії з питань поновлення прав реабілітованих визначають склад майна, яке підлягає поверненню реабілітованому і встановлюють його вартість на підставі документів про вилучення і реалізацію майна, одержаних з архівів та інших установ.

Із долучених до позову листів Чернівецької обласної ради (а.с.19-22), складених на запити позивача і представника позивача вбачається, що у відповідності до п.10 Положення про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їх спадкоємцям, вказаним органом було перевірено документи витребувані із інших установ, які стосуються реабілітації позивача та членів її сімї, внаслідок чого було встановлено, що мамі позивача ОСОБА_3 на підставі заключення про реабілітацію від 20.11.1967 року було направлено листа від 22.11.1967 року № 11/ф-6 та довідку згідно якої вона та ОСОБА_7 і ОСОБА_4 реабілітовані однак майно їм поверненню не підлягає так як воно в дохід держави не конфісковувалось.

Відповідною комісією за участю в т.ч. і матері позивачки, було також встановлено, що в будинку на момент виселення сімї ОСОБА_8, залишилась мати її чоловіка, яка прожила в будинку до повернення позивачки і її матері із спецпоселення, які поселились в цьому ж будинку.

Із вказаних відповідей вбачається, що вони є змістовними та обґрунтованими і надані на підставі перевірених фактів які взяті із архівних даних, правильність яких, на час розгляду справи в суді, сумнівів не викликають, у звязку з чим суд приходить до висновку, що відповідачем вжиті всі можливі, передбачені законодавством заходи, по розгляду заяв ОСОБА_1

Судом також не встановлено жодними доказами, що майно у сімї ОСОБА_8 було конфісковано, а тому вимога позивача, яка ставилась перед комісією щодо повернення конфіскованого майна була безпідставна.

Що стосується ігнорування комісією свідчень позивача ОСОБА_1 Єрміони то суд вважає, що вони не взяті до уваги правильно виходячи з того, що майно у сімї ОСОБА_8 не вилучалось, а письмові пояснення позивача, які дані нею у 2014 році (а.с.12-15) стосуються переліку майна яке залишилось в с.Іжівці, Сторожинецького району і яким продовжували користуватись члени родини виселених ОСОБА_8 та позивача, що підтверджено в т.ч. і поясненнями реабілітованої матері позивача у 1967 році, як про це зазначено в листах Чернівецької обласної ради.

Факт опечатування дверей будинків та сараю, секретарем сільської ради, в момент виселення з нього проживаючих осіб, про що зазначено в поясненні позивача, не свідчить про вилучення чи конфіскацію цього майна, а тільки про прийняття заходів до його збереження, що і знайшло своє підтвердження, при розгляді звернення позивача, відповідною комісією.

Таким чином, на думку суду відмова ОСОБА_6 з відновлення прав реабілітованих, на яку посилається позивач, на думку суду є правомірною і в задоволенні позовних вимог, в цій частині, слід відмовити.

Розглядаючи вимоги позивача про зобовязання Іжівської сільської ради до повернення конфіскованої землі в натурі, суд виходить із фактичних обставин справи щодо підтвердження наявності на праві власності у позивача чи членів її сімї такої землі.

Статтею 71 КАС України визначено, що кожна із сторін повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Таким чином обовязок доказування обставин щодо наявності у власності землі, на час виселення із свого житла та направлення на спецпоселення, лежить на позивачу, який заявив вимогу про повернення цієї землі.

Подаючи позов, позивач та його представник, не потурбувалися про представлення суду відповідних доказів наявності у власності сімї ОСОБА_8 землі, а тому вказані позовні вимоги не можуть бути задоволені.

Про наявність землі у виселеної сімї згадується у поясненні позивача, яка перераховуючи майно сімї, згадує про наявність 16 гектарів землі, однак вказане не є належним доказом по справі, яке б підтверджувало право власності на землю.

Відповідач, Їжівська сільська рада, заперечуючи проти позову в цій частині, зазначає про відсутність інформації, щодо права власності на землю у сімї ОСОБА_8 чи особисто позивача. Відсутність вказаної інформації вбачається також і у відповідях Чернівецької обласної ради, які направлялись позивачу і які підготовлені на підставі архівних матеріалів та пояснень матері позивача, яка вказане питання у встановленому порядку не ставила.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», не підлягають поверненню (компенсації) будівлі та інше майно, що було націоналізовано (муніципалізовано) на підставі відповідних нормативних актів.

З цих підстав і з огляду на строки розгляду адміністративної справи, а також зважаючи на очевидну безпідставність позову в цій частині через те, що 15 серпня 1940 року президія Верховної Ради СРСР видала указ "Про націоналізацію землі на території Північної частини Буковини", суд з власної ініціативи, як це визначено в ст.71 КАС України, не здійснив збирання доказів, які б підтверджували право власності сімї ОСОБА_8 чи позивача на землю.

Тобто суд знаходить, що якщо у позивача, чи членів її сімї і була у власності земля то вона націоналізована і на підставі норм Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» поверненню реабілітованим не підлягає, а з інших підстав позовні вимоги в цій частині не заявлялися, що свідчить про неможливість задоволення позовних вимог в цій частині.

Посилаючись на правові підстави визначені п.2 ч. 2 ст.23 ЦК України та на душевні страждання, яких вона зазнала в звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї та близьких родичів, позивач просила стягнути на її користь 1000000 гривень моральної шкоди.

Із клопотання про витребування доказів (а.с.27), вбачається, що позивач обґрунтовує вказані вимоги також і смертю своєї сестри ОСОБА_4 та бабусі ОСОБА_5.

Разом з тим, жодних доказів існування родинних відносин позивача із вказаними особами суду не представлено, що унеможливлює використання судом цього обґрунтування при вирішенні вимог щодо відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, суд розглядає питання щодо відшкодування моральної шкоди нанесеної позивачу внаслідок неправомірної поведінки щодо неї самої та її матері, родинні звязки із якою підтверджуються свідоцтвом про народження позивача (а.с.8) і знаходить вказані вимоги не доказаними.

Так, позивач заявляючи ці вимоги послуговується положеннями ст.23 Цивільного кодексу України, відповідно до якої, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому згідно п.2 ч.1 цієї статті, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Згідно роз'яснень, викладених у пунктах 2, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди повинен встановити її наявність, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Разом з тим позивач не назвавши конкретного заподіювача моральної шкоди не забезпечив суду можливість визначити вину останнього в її заподіянні.

В преамбулі Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» зазначено, що «цим Законом ліквідуються наслідки беззаконня, допущені з політичних мотивів до громадян України, поновлюються їх права, встановлюються компенсація за незаконні репресії та пільги реабілітованим».

Тобто вказаний закон містить спеціальні норми, якими регулюються питання виплати компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам та їх спадкоємцям, а тому посилання позивача на положеннями ст.23 Цивільного кодексу України, на думку суду є некоректним, оскільки правовідносини, з підстав реабілітації ОСОБА_7, виникли до введення Цивільного кодексу в дію, а акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі (ст.5 ЦК України), моральна ж шкода підлягає відшкодуванню якщо це передбачено законом чи договором.

На час виникнення спірних правовідносин також не діяла для України і Конвенція «Про захист прав та основоположних свобод людини» 1950 року, на яку посилається позивач, оскільки зазначена Конвенція ратифікована Верховною Радою України в 1997 році.

Правовідносини, повязані із відшкодуванням шкоди, нанесеної реабілітованим громадянам, регулюються нормами Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» та Положення про порядок виплати компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим або їхнім спадкоємцям, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України 18.02.1993 року № 112, однак вказані законодавчі акти не встановлюють можливість відшкодування моральної шкоди реабілітованим особам.

Тобто на правовідносини, які виникли до набрання чинності відповідним законодавчим актом про відшкодування моральної шкоди, обовязок по її відшкодуванню не поширюється.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до Управління Державної казначейської служби України у Сторожинецькому районі Чернівецької області, комісії з відновлення прав реабілітованих при Чернівецькій обласній державній адміністрації, Їжівської сільської ради про виплату моральної компенсації в розмірі 1000000 гривень, повернення конфіскованої землі та визнання відмови в поверненні конфіскованого майна, слід відмовити за їх безпідставністю.

На підставі ст.ст.3, 5, 9 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», Положення про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їхнім спадкоємцям, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24.04.1991 року №48, з наступними змінами та доповненнями, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1993 р. №112, ст.ст. 5, 23 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. та керуючись ст.ст. 9, 11, 71, 159, 167, 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до Управління Державної казначейської служби України у Сторожинецькому районі Чернівецької області, комісії з відновлення прав реабілітованих при Чернівецькій обласній державній адміністрації, Їжівської сільської ради про виплату моральної компенсації, повернення конфіскованої землі та визнання неправомірною відмови в поверненні конфіскованого майна, відмовити в звязку з безпідставністю позовних вимог.

Постанова може бути оскаржена сторонами в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Сторожинецький районний суд, шляхом подання апеляційної скарги, в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Суддя