Справа № 462/1585/15-а
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2015-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2015 р. Справа № 876/4896/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.

суддів: Довгополова О.М., Святецького В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Залізничному районі м. Львова на постанову Залізничного районного суду м. Львова від 31 березня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Залізничному районі м. Львова про зобов»язання встановлення надбавки до пенсії, як члену сім»ї, яку було примусово виселено,-

В С Т А Н О В И В:

04 березня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулася із адміністративним позовом до відповідача про зобов»язання управління Пенсійного фонду України в Залізничному районі м. Львова (далі - УПФУ в Залізничному районі) встановити ОСОБА_1 підвищення до пенсії як члену сім»ї, яку було примусово виселено у розмірі 25% мінімальної пенсії за віком відповідно до пункту «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням положень ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 01 січня 2014 року та здійснювати такі виплати в подальшому.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона являється членом сім»ї, яку було примусово виселено, на підставі ст. 3 Закону України від 17 квітня 1991 року «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні». Вважає, що відповідач в порушення даного закону, не правильно проводить виплату підвищення до його пенсії, замість нарахування надбавки до пенсії в розмірі 25% мінімальної пенсії за віком, виплачується лише 43,52 грн. на місяць.

Постановою Залізничного районного суду м. Львова від 31 березня 2015 року заявлений позов задоволено. Зобов»язано управління Пенсійного фонду України в Залізничному районі м. Львова провести перерахунок та виплатити ОСОБА_1 підвищення до пенсії відповідно до п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в розмірі 25 % мінімальної пенсії за віком, встановленої ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов»язкове пенсійне страхування» з 04 жовтня 2014 року, з врахуванням фактично отриманих нею сум підвищення.

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, постанову суду сторона відповідача управління Пенсійного фонду України в Залізничному районі м. Львова, оскаржило його в апеляційному порядку, яке покликаючись на неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Крім того, вказав, що на законодавчому рівні не прийнято жодного нормативного акту на виконання вимог ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», не визначено за рахунок яких коштів і джерел, в якому порядку і яким чином обчислювати вказаний розмір за відсутності поняття «мінімальна пенсія за віком» як розрахункової величини, немає бюджетного фінансування передбачених ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Також зазначає, що державні соціальні стандарти можуть бути визначені актами Кабінету Міністрів України, а тому підвищення до пенсії виплачується позивачці у розмірі встановленому Кабінетом Міністрів України від 16.04.2008 року №654, а саме у розмірі 43,52 грн; просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду та прийняти нове рішення, яким у задоволенні заявленого позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подана скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Як видно з рішення комісії з питань поновлення прав реабілітованих при Жидачівській районній держадміністрації Львівської області від 22.08.1996 року №7/05 ОСОБА_1 являється членом сім»ї, яку було примусово виселено на підставі ст. 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

Судом встановлено, що позивачка перебуває на обліку у відповідача та щомісячно отримує пенсію по віку, а також підвищення до такої, як примусово переселений член сім»ї реабілітованого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов»язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Розглядаючи спір суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідно до п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» призначені пенсії підвищуються: громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком. Згідно п. 6 Розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування» до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що позивачці виплачується вказане підвищення до пенсії у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» від 16.07.2008 року № 654, що становить 43,52 грн., тобто в розмірі, меншому, ніж той, що гарантований п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

В даній спірній ситуації суд першої інстанції правильно вказав, що зважаючи на позицію Європейського Суду з прав людини, відповідно до якої держава не може посилатися на відсутність певного нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах, а громадяни повинні мати змогу покладатися на зобов»язання взяті державою, навіть якщо такі зобов»язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії (Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v/ Home Office), суд вважає за можливе застосувати саме ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування» для розрахунку зазначеного підвищення до пенсії примусово переселених членам сім»ї реабілітованих. Крім того, в даному випадку мінімальний розмір пенсії за віком використовується не для визначення розміру будь-якої пенсії, а лише як розрахункова величина для визначення розміру щомісячного підвищення до пенсії, передбаченого ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

З огляду на викладене, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача щодо застосування положення ч. 3 ст. 28 зазначеного Закону, з якої випливає, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абз. 1 ч. 1 цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсії, призначених згідно з цим Законом, оскільки наявність такої норми та відсутність іншого мінімального розміру пенсії за віком не є підставою для відмови в реалізації позивачем конституційної гарантії, встановленої ст. 46 Конституції України та права на отримання підвищення до пенсії, передбаченого ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до ч. 4 ст. 9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов»язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Оскільки п. 4 постанови Кабінету Міністрів України № 654 від 16.07.2008 року «Про підвищення пенсійного забезпечення громадян» суперечить вимогам п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», то суд першої інстанції правильно вважав, що застосуванню підлягає правовий акт, який має вищу юридичну силу, тобто п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

З огляду на вказане суд підставно вважав, що відповідачем порушено право позивачки як громадянки, яка є членом сім»ї, яку було необґрунтовано виселено і згодом була реабілітована, яка має право на підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», із розрахунку 25% мінімальної пенсії за віком, встановленої ст. 28 Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування».

Доводи апелянта в іншій частині на правомірність прийнятої постанови не впливають та висновків суду не спростовують.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що заявлений позов є підставним та обґрунтованим, а тому підлягає до задоволення.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування постанови колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Залізничному районі м. Львова залишити без задоволення, а постанову Залізничного районного суду м. Львова від 31 березня 2015 року у справі № 462/1585/15-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п»ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий суддя : Л.Я. Гудим

Судді: О.М. Довгополов

В.В. Святецький