Справа № 818/647/15
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2015-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2015 р.Справа № 818/647/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Подобайло З.Г.

Суддів: Григорова А.М. , Тацій Л.В.

за участю секретаря судового засідання Гришко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Оджерінде ОСОБА_1 на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 15.04.2015р. по справі № 818/647/15

за позовом Оджерінде ОСОБА_1

до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області , Державної міграційної служби України

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

Оджерінде ОСОБА_1 звернулась до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області, в якій просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 04.02.2014 № 27-15 в частині відмови у визнанні громадянки ОСОБА_2 Оджерінде ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобовязати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки ОСОБА_2 Оджерінде ОСОБА_1 в частині визнання особою, що потребує додаткового захисту в Україні.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 23.02.2015 Державну міграційну службу України залучено до участі у справі у якості другого відповідача.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 15.04.2015р. в задоволенні адміністративного позову Оджерінде ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач, не погоджуючись із постановою Сумського окружного адміністративного суду від 15.04.2015р., подав апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову Сумського окружного адміністративного суду від 15.04.2015р., прийняти нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Державна міграційна служба України заперечує проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважає постанову обґрунтованою та просить суд апеляційної інстанції залишити її без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Апеляційна скарга розглядається відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи у їх сукупності, постанову суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню , виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач, Оджерінде ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1; місце народження - м. Огбаагба, Осун, ОСОБА_2, є громадянкою ОСОБА_2; за національністю - нігерійка; етнічна приналежність - народ йоруба; за віросповіданням - християнин (пентакостал).

Позивач прибула на територію України 28.12.2010р. легально за одноразовою візою типу О повітряним транспортом за маршрутом ОСОБА_2 (м. Лагос) - Туреччина (м. Стамбул) - Україна (м. Дніпропетровськ) по дійсному паспорту громадянки ОСОБА_2 № А 00310702 на запрошення Харківського національного університету ім. В.Н. Каразіна.

Зі слів позивача, з 2010 по 2011 рік вона навчалась на підготовчому відділенні Харківського національного педагогічного університету ім. Г.С. Сковороди. З 2011 року по 2013 рік навчалась у Харківському національному медичному університеті. Взимку 2013 року її було відраховано з університету.

17.10.2014р. Оджерінде ОСОБА_1 звернулася до УДМС України в Сумській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, що підтверджується довідкою про звернення за захистом в Україні № 004428 (а.с. 7).

УДМС України в Сумській області складено висновок про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки ОСОБА_3 Республіки ОСОБА_2 Оджерінде ОСОБА_1 від 06.01.2015 (а.с. 41-46).

Рішенням Державної служби України від 04.02.2015 № 27-15 позивачу відмовлено у визнані її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону відсутні (а.с. 40).

Про відмову позивача повідомлено повідомленням УДМС України в Сумській області від 16.02.2015 № 12 (а.с. 8).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того , що що доводи позивачки про поважність підстав для визнання її біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту є надуманими, а причини, які він має щоб залишитись в Україні не повязані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідування, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, тому відповідач діяв в межах компетенції, згідно з вимогами чинного законодавства, правомірно, обґрунтовано та на підставі повного і всебічного вивчення обставин, викладених позивачем в заяві про надання статусу біженця, та наявних у матеріалах особової справи доказів, рішення Державної служби України від 04.02.2015 № 27-15 про відмову позиваці у визнані її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", який набув чинності 04.08.2011 року.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 вказаного Закону, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до абзацу 4 ч. 1 статті 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 8 липня 2011 року N 3671-VI (далі - ОСОБА_4) не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Частиною 7 статті 7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зважаючи на Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з пунктом 5 статті 4 ОСОБА_5 Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Статтею 27 Закону України "Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що до повноважень спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції належить прийняття рішень про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і скасування рішення про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч.2 ст. 10 Закону, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції може вимагати подання додаткової інформації від органу міграційної служби, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Як зазначено в п.22 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 року №3 "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року №1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.06.2011 року №3", ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. ОСОБА_6 цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою.

Відповідно до роз'яснень пункту 10 вказаної Постанови Пленуму ВАСУ, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Також, слід зазначити, що відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із пунктом 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до п. 196-197 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, обовязок надавати докази лежить на заявнику, однак, задача встановлення та відпрацювання відповідних фактів вирішується разом з перевіряючою особою. В деяких випадках саме перевіряюча особа має використовувати засоби, якими вона володіє, щоб зібрати усі необхідні докази, які підтверджують клопотання. Проте, навіть цей незалежний пошук не завжди може бути успішним і можуть бути заяви, які неможливо підтвердити доказами. В таких випадках, якщо викладене заявником здається правдоподібним то перевіряючий повинен тлумачити сумніви на користь заявника. Таким чином, вимога надати докази не повинна сприйматися занадто буквально, через складність зробити це в тій ситуації, в якій знаходиться особа, яка клопоче про надання статусу біженця.

УВКБ ООН у своїй позиції Про обовязки та стандарти доказів в заявах біженців від 16 грудня 1998 року зазначає, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до п. 2.1 "Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які затвердженні наказом МВС України № 649 від 07.09.2011 року, уповноважена посадова особа органу міграційної служби, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом ( 3671-17 ): а) встановлює особу заявника; б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов'язки, а також про наслідки невиконання обов'язків; г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача; ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону ( 3671-17) порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; д) з'ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; є) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Пунктом 2.4 та п. 2.5 згаданих вище Правил, у разі наявності передбачених Законом (3671-17) підстав орган міграційної служби ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом. Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

У разі використання заявником права на оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби невідкладно видає такому заявникові під підпис довідку про звернення за захистом в Україні, про що заносить відповідні відомості до журналу реєстрації видачі довідки про звернення за захистом в Україні. Підставою для видачі зазначеної довідки є відповідне доручення Державної міграційної служби України або, у випадку оскарження в судовому порядку, відмітка (штамп) суду про прийняття позовної заяви, оригінал чи належним чином завірена копія ухвали суду про відкриття провадження у справі, належним чином оформлена судова повістка. Довідка видається строком на два місяці з подальшим щомісячним продовженням її дії на весь час розгляду скарги. Одночасно орган міграційної служби роз'яснює особі порядок реєстрації за місцем тимчасового проживання.

Оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про:

- всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування;

- відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об'єктом переслідування чи об'єктом завдання серйозної шкоди;

- особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об'єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.

Той факт, що заявник вже був об'єктом переслідувань або йому було завдано серйозної шкоди, наявність прямих загроз такого переслідування або такої шкоди є важливим показником цілком обґрунтованих побоювань заявника стати жертвою переслідування або реального ризику отримати серйозну шкоду.

У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країні походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.

З матеріалів справи та протоколів співбесід від 24.10.2014 та від 19.12.2014 (а.с. 29-31, 32-37) вбачається , що Оджерінде ОСОБА_1 народилась у невеликому місті Огбаагба, штат Осун, ОСОБА_2, а потім разом з батьками та молодшою сестрою переїхала до міста Ошогбо цього ж штату, де закінчила середню школу.

За словами заявниці, її родина сповідає християнство, батько був пастором Християнської ОСОБА_7 спочатку в м. Ошогбо, а з 2007 році в м. Кано, куди він переїхав разом з родиною. Причиною переїзду заявниця називає місіонерську діяльність батька. За твердженням заявниці, в м. Кано постійно мешкає її бабуся.

Заявниця повідомила, що під час проживання в штаті Осун її родині нічого не загрожувало. А після переїзду до м. Кано, починаючи з 2008 року, з боку мусульман на адресу її батька почали надходити погрози з вимогами зректися християнства та прийняти іслам, а в разі його відмови - погрожували викрасти доньок. За словами заявниці, в ОСОБА_2 найбільшу небезпеку становить терористична мусульманська організації Боко Харам.

Заявниця розповіла, що навесні 2010 року її викрали озброєні мусульмани та відвезли в невідоме місце. Вони вимагали від родини заявниці зректися християнства та прийняти іслам. За словами заявниці, вночі їй вдалося втекти та зателефонувати бабусі, яка її забрала та спочатку переховувала у себе вдома, а потім допомогла переїхати до м. Абуджа.

Також ,заявниця повідомила, що в ОСОБА_2 особливо небезпечно проживати молодим дівчатам. Представники мусульманських організацій виступають проти навчання дівчат у школах і університетах.

За словами заявниці, після її викрадення, вона почала шукати шляхи залишення ОСОБА_2 та прийняла рішення про виїзд до України на навчання. З ОСОБА_2 виїжджала безперешкодно.

Заявниця повідомила, що не підтримує зв'язок з батьками. Від бабусі вона дізналась, що її батькам вдалося втекти до ЮАР.

За твердженням заявниці, переслідування християн та молодих жінок існують на всій території ОСОБА_2, в тому числі в штаті Осун. Мусульмани нападають на християнські церкви, здійснюють терористичні акти, викрадають та вбивають християн. На думку заявниці, держава не може захистити християн, через те, що мусульмани складають більшість в державних органах та зацікавлені в поширенні ісламу.

За словами заявниці, її родина не змогла переїхати до іншого регіону ОСОБА_2 через те, що на кордоні штату Кано представники угрупування Боко Харам виставили блокпости та не дозволяли християнам залишати межі штату.

Заявниця повідомила, що не звернулась за захистом в Україні відразу після відрахування з університету через те, що не знала про таку можливість та боялась, що її можуть повернути до ОСОБА_2.

Зважаючи на вищевикладене, Оджерінде ОСОБА_1 стверджує, що вона боїться повертатися до країни свого походження ОСОБА_2 оскільки її можуть вбити представники терористичного угрупування Боко Харам через те, що вона сповідає християнство, а також вона може зазнати переслідувань через її навчання в іноземному вищому навчальному закладі. Тому, заявниця хоче отримати освіту в Україні, і може повернутися в ОСОБА_2 лише тоді, коли ситуація в країні буде спокійною.

Як встановлено з матеріалів справи, під час першої співбесіди позивач не змогла розповісти про м. Кано, лише повідомила, що в ньому багато мечетей, не змогла пригадати назву річки, яка протікає в м. Кано. Що стосується адреси проживання в м. Кано, то під час першої співбесіди заявниця її назвала, але під час другої вже не змогла її пригадати. Також, вона не змогла назвати адресу проживання її бабусі.

Перевіркою встановлено, що позивач надала суперечливі відомості щодо постійного проживання протягом 2007-2010 р.р. в м. Кано, а отже твердження заявниці про проживання в м. Кано не вважаються достовірними чи правдоподібними.

Повідомлення позивача про переслідування християн представниками терористичної мусульманської організації Боко Харам на всій території ОСОБА_2 та існування на всій території ОСОБА_2 загрози молодим жінкам, які намагаються здобути сучасну освіту матеріалами справи не підтверджуються.

Позивачем ні до суду першої інстанції ні до суду апеляційної інстанції не надано аргументованих та обґрунтованих пояснень з урахуванням вищевикладених критеріїв про причини, з яких позивач не може повернутися в країну своєї громадянської належності.

Колегія суддів зазначає , що наявність в ОСОБА_2, на думку позивача, певних переслідувань громадян, не може бути твердженням того, що такі переслідування мали місце відносно неї.

Посилання позивача , викладені в позові та апеляційній скарзі, на те, що при її поверненні на Батьківщину можуть мати місце обґрунтовані побоювання зазнати переслідування, до уваги не приймаються, оскільки вони не підтверджуються ніякими достовірними доводами і носять характер припущення.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції, позивачем надано копію показання під присягою бабусі позивача ОСОБА_8, у яких вона зазначила, що у квітні 2008 року Оджерінде ОСОБА_9 була викрадена Боко Харам і те, що наступного дня вона втекла (а.с. 74-75).

Однак, суд першої інстанції правомірно не прийняв даний доказ як допустимий, оскільки до правоохоронних органів щодо викрадення або за захистом від переслідувань, утисків позивач не звертався, інших доказів на підтвердження даної обставини не надав.

Крім того, та обставина, що батько позивача є пастором християнської церкви не є беззаперечною підставою для прийняття рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачка не тікала від небезпеки, рятуючи своє життя, залишила країну свого походження безперешкодно, легально, з метою вступу до навчального закладу, а до органу міграційної служби звернулася виключно у пошуках легалізації, після того як її було виключено з Харківського національного медичного університету у 2013 році.

Тобто, позивачка залишила країну постійного проживання з метою отримання освіти, а не через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакам раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Позивачем до матеріалів справи не надано належних доказів про її утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у неї склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Матеріали справи з урахуванням інформації про країну походження та заявлених шукачем притулку обставин надають підстави стверджувати про відсутність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, які є визначальними.

Отже, позивач не довів, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок переслідування цієї особи за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Суд першої інстанції вірно врахував те, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Водночас, таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про наявність підстав для надання позивачці статусу біженця, а ті, які характеризують загальне положення в країні походження заявниці, не містять конкретних відомостей про її утиски.

Враховуючи вищевикладене , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Державна міграційна служба України діяла в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі положеннями Закону України Про біженців, то оскаржуване рішення є правомірним, обґрунтованим та прийнятим на підставі повного і всебічного вивчення обставин, викладених заявником у заяві про надання статусу біженця та наявних у матеріалах справи, а позовні вимоги не правомірні, не обґрунтовані і не підлягають .

Доводи апеляційної скарги на інші порушення судом першої інстанції не спростовують правомірність висновків суду першої інстанції та не впливають вирішення по суті.

Враховуючи вищезазначене, суд апеляційної інстанції погоджується повністю із висновком суду першої інстанції, так як обставини справи встановлені правильно, докази досліджені вірно, відповідно рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, правова оцінка обставинам у справі дана вірно, тому судове рішення не підлягає скасуванню, апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Оджерінде ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 15.04.2015р. по справі № 818/647/15 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_4
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_10 ОСОБА_6
Повний текст ухвали виготовлений 15.06.2015 р.