Справа № 813/890/15
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2015-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2015 р. Справа № 876/4282/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Затолочного В.С., Каралюса В.М.,

при секретарі судового засідання: Дудка І.С.

з участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Пісної Р.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Пустомитівському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 24 березня 2015 року у адміністративній справі №813/890/15 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Пустомитівському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області про визнання про визнання нечинними рішень,-

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Пустомитівському районі Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Пустомитівському районі Головного управління Міндоходів у Львівській області від 31.12.2014 №, визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 29.12.2014 № та визнати протиправним та скасування рішення про застосування штрафних санкцій від 29.12.2014 №.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 24 березня 2015 року позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Пустомитівському районі Головного управління Міндоходів у Львівській області від 31.12.2014 №. Визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 29.12.2014 №. Визнано протиправним та скасовано рішення про застосування штрафних санкцій від 29.12.2014 №. Стягнуто з Державного бюджету України на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 487,20 грн. сплаченого судового збору.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції відповідачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що постанова суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм матеріального права та невірним встановленням обставин у справі. Зокрема посилається на норми пунктів 138.1., 138.4, 138.6 138.9, п.п. 138.10.2. 138.4 п. 138.10, п.138.11 ст. 138; п.п. 139.1.5. п. 139.1 ст. 139; п. 146.11 і 146.12 ст. 146 та п.148.5 ст. 148 Податкового кодексу України та встановлені перевіркою порушення та просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримав з підстав зазначених у скарзі, просив постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач та його представник проти апеляційної скарги заперечили, просили скаргу залишити без задоволення, а постанову суду без змін. Зазначили, що постанова суду першої інстанції є обґрунтованою, судом першої інстанції вірно враховано, що позивач використовував власні транспортні засоби для здійснення господарської діяльності та їх реєстрація на фізичну-особу підприємця чинним законодавством не передбачена, крім того позивачем були надані усі первинні документи, зокрема, податкові накладні, на підставі яких позивач включив суми ПДВ до податкового кредиту. Також зазначили, що податковим органом неодноразово проводились перевірки позивача у попередні роки, та аналогічних зауважень ніколи не було.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне. Державною податковою інспекцією у Пустомитівському районі Головного управління ДФС у Львівській області проведено документальну планову виїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2013р. по 31.12.2013р., дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2011р. по 31.12.2013р.

За результатами вищевказаної перевірки складено акт від 15.12.2014 №57/1702/НОМЕР_1, яким встановлено порушення ч.2 п.1 ст. 7 Закону України від 08 липня 2010 року №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» внаслідок чого занижено розмір бази нарахування єдиного внеску за 2013 рік на 64066,66 грн. (з урахуванням максимальної величини бази нарахування єдиного внеску - на 18078,00), занижено розмір внеску на 6273,07 грн.; п.198.6 ст. 198 ПКУ - завищення податкового кредиту з ПДВ на 16714 грн., а саме: за березень 2013 року - на 5743,00 грн., за травень 2013 року - на 10971,00 грн.; п.п.177.5.1 п.177.5 ст. 177 ПКУ - несвоєчасна сплата податкових зобов'язань (авансових платежів) з податку на доход фізичних осіб - на протязі 2013 року.

На підставі вказаного акта перевірки, відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення від 31.12.2014р. №, яким зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 16714 грн., вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 29.12.2014р. №Ф- зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 6273,07 грн. та прийнято рішення від 29.12.2014 № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в сумі 627,30 грн.

Суд першої інстанції позов задовольнив з тих підстав, що оскаржені рішення винесені відповідачем протиправно, оскільки чинним законодавством не передбачено відокремлення майна, яке використовується суб'єктом господарювання-фізичною особою для здійснення підприємницької діяльності, із загальної маси майна, яке належить цій фізичній особі та господарські операції підтверджені належним чином оформленими первинними документами.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Судом встановлено, що під час проведення перевірки податковим органом враховано висновки попередньої документальної планової виїзної перевірки дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства ФОП ОСОБА_1 за період з 01.01.2012 по 31.12.2012. За результатами вказаної перевірки встановлено заниження розміру чистого оподатковуваного доходу, задекларованого позивачем за 2012 рік на 64066,66 грн.

У зв'язку з цим перевіркою достовірності відображення у звітності сум доходу, отриманого від здійснення діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на який нараховується єдиний внесок, встановлено порушення п. 1 ст. 7 Закону України від 08 липня 2010 року №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», а саме заниження розміру суми доходу, отриманого від здійснення діяльності, на який нараховується єдиний внесок у розмірі 34,7% за 2012 рік на 64066,66 грн.

Відповідно до акта перевірки контролюючим органом встановлено завищення суми витрат за 2012 рік позивачем на загальну суму 64066,66 грн., чим порушено п. 138.1 ст. 138, п.138.4 ст. 138 Податкового кодексу України.

Відповідач вважає, що позивач як фізична особа-підприємець, перебуваючи на загальній системі оподаткування не мав права включати до складу витрат витрати, які пов'язані із використанням транспортного засобу (вартість запасних частин, придбання шин, технічного обслуговування тощо), однак останній включив до складу витрат 2012 року вартість придбаних автозапчастин та інших послуг на загальну суму 32877,82 грн. та вартість дизпалива, придбаного у січні 2012 в ТОВ «Золотий Екватор» на загальну суму 31188,84 грн., проте доходу від надання послуг, на підставі яких було включено цю суму витрат до декларації про майновий стан та доходи за 2012 рік за наслідками перевірки не встановлено.

Судом встановлено, що позивач зареєстрований платником податку на додану вартість 26.01.2007р. свідоцтво НОМЕР_2, видане ДПІ у Пустомитівському районі Львівської області та основним видом діяльності позивача визначено - вантажний автомобільний транспорт.

На ім'я позивача зареєстровано вантажні автомобілі марки DAF TG47, сідловий тягач та марки MAN 26.463, сідловий тягач.

Відповідно до норм Цивільного кодексу України, суб'єктів цивільних правовідносин поділено на дві категорії - юридичні та фізичні особи.

За фізичною особою законодавством закріплено право приватної власності на все майно (як рухоме так і нерухоме), яким така фізична особа володіє, користується і розпоряджається. Незалежно від того, який статус у подальшому фізична особа обере для себе (підприємницької або незалежної професійної), суб'єктом права приватної власності виступає саме фізична особа, а не підприємець. Не передбачено і законодавчих підстав вважати майно, що перебуває у приватній власності фізичної особи, основним фондами суб'єкта господарювання, якщо такий громадянин зареєструється підприємцем. Використання власного майна для здійснення, зокрема, підприємницької діяльності є одним із способів розпорядження майном фізичної особи.

Відповідно до ст. 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Оподаткування будь-яких доходів фізичних осіб регламентується Податковим кодексом України, зокрема, статтею 177 якого передбачено, що об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручкою у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Чинним законодавством передбачено, що до переліку витрат фізичної особи-підприємця, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом ІІІ Податкового кодексу України.

До витрат операційної діяльності відносять витрати, визначені пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.5 пункту 138.10, пунктом 138.11 Податкового кодексу України.

Згідно з пунктом 138.8 Податкового кодексу України до собівартості виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відносяться витрати, прямо пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, зокрема загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку.

Згідно з частиною «г» пункту 138.8.5 Податкового кодексу України, до складу загальновиробничих витрат включаються витрати на утримання, експлуатацію та ремонт, страхування, оперативну оренду основних засобів, інших необоротних активів загальновиробничого призначення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з системного аналізу ст. 52 Цивільного кодексу України слідує, що суб'єкт підприємницької діяльності-фізична особа відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними із підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, на яке відповідно до закону може бути звернено стягнення.

Крім того, вказаний суб'єкт господарювання проводить діяльність без формування статутного та інших фондів, тобто чинним законодавством не передбачено відокремлення майна, яке використовується суб'єктом господарювання-фізичною особою для здійснення підприємницької діяльності, із загальної маси майна, яке належить цій фізичній особі.

Правилами державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі, автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затв. постановою КМ України №1388 від 07.09.1998р., передбачено, що реєстрація транспортних засобів здійснюється лише за юридичними та фізичними особами (п.6), тобто, реєстрація транспортних засобів за суб'єктами підприємницької діяльності-фізичними особами чинним законодавством не передбачена.

З акта перевірки встановлено, що позивач у витрати за 2012 рік включив вартість придбаних автозапчастин на ремонт вантажних автомобілів, які належать йому як фізичній особі та які він використовує у власній господарській діяльності, та інших послуг на загальну суму 32877,82 грн. за взаємовідносинами з ПП «ОСОБА_6» на суму 4346,33 грн., ТОВ «Інтертрансгруп» на суму 672,00 грн., ТОВ «ТРАК МАРКЕТ» на суму 879,08 грн., ТОВ «Венол Україна» на суму 2000,00 грн., ФОП ОСОБА_5 на суму 2914,58 грн., ПП «Автосезони» на суму 12848,33 грн., ТзОВ «Тідісі-Дальнобой» на суму 5698,00 грн., ТОВ «КПП Центр» на суму 2519,83 грн., ТзОВ «Електро-Захід» на суму 1000,00 грн. Також позивач включив у вартість витрат за 2012 рік вартість дизпалива, придбаного у січні 2012 у ТОВ «Золотий Екватор» на суму 31188,84 грн.

З урахуванням наведеного вище, суд першої інстанції вірно зазначив, що витрати на утримання, експлуатацію та ремонт основних засобів, в даному випадку, це витрати на придбання запасних частин, технічне обслуговування та ремонт власних вантажних автомобілів, які використовуються у господарській діяльності, повністю відносяться до загальновиробничих витрат, та ці витрати є складовою витрат операційної діяльності, отже твердження податкового органу про заниження суми доходу, отриманого від здійснення діяльності, на який нараховується єдиний внесок на 64066,66 грн. є неправомірним, тому підлягає скасуванню вимога про сплату боргу (недоїмки) від 29.12.2014 № та рішення про застосування штрафних санкцій від 29.12.2014 №.

Також, податковим органом перевіркою повноти визначення податкового кредиту за період з 01.01.2013 по 31.12.2013 встановлено його завищення на 16714,00 грн.

Згідно п. 198.1. ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно п. 198.2. ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно п. 198.6. ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

На підтвердження факту правомірності віднесення сум ПДВ до податкового кредиту, позивачем надано податкові накладні, які оформлені згідно вимог чинного законодавства, а саме: від 31.03.2013 №84718 на загальну суму 34456,82 грн. в т.ч. ПДВ - 5742,80 грн., від 31.05.2013 №898 на загальну суму 1724,62 в т.ч. ПДВ - 287,44 грн., від 22.05.2013 №26936 на загальну суму 288,00 грн. в т.ч. ПДВ - 48,00 грн., від 08.05.2013 №32/007 на загальну суму 326,40 грн. в т.ч. ПДВ - 54,40 грн., від 17.05.2013 №70/007 на загальну суму 1204,00 грн. в т.ч. ПДВ - 200,67 грн., від 20.05.2013 №83/5 на загальну суму 744,00 грн. в т.ч. ПДВ - 124,00 грн., від 31.05.2013 №162/007 на загальну суму 1502,69 грн. в т.ч. ПДВ - 250,45 грн., від 31.05.2013 №8075 на загальну суму 60037,80 грн. в т.ч. ПДВ - 10006,30 грн.

Відповідно до норм Податкового кодексу України, саме податкова накладна є підставою для визначення сум податкового кредиту, оскільки підтверджує одну з подій, що її здійснено покупцем товарів/послуг: чи то оплату покупцем товару/послуг чи отримання товару/послуг від продавця, що є підставою для виникнення податкових зобов'язань з податку на додану вартість.

Податкові накладні виписані зареєстрованими в установленому законом порядку суб'єктами господарювання, платниками податку на додану вартість. Всі податкові накладні отримані позивачем від контрагентів, оформлені у відповідності до вимог чинного законодавства, а саме ст. 201 Податкового кодексу України.

Первинні документи, надані позивачем, відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку. Жодних зауважень щодо їх оформлення податковий орган не пред'являв.

Зважаючи на викладене вище, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що оскаржені рішення відповідача не відповідають критеріям, визначеним ч. 3 ст. 2 КАС України, оскільки прийняті необґрунтовано, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), тому підлягають скасуванню.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Приведені в апеляційні скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування постанови суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Керуючись статтями 160 ч. 3, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Пустомитівському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 24 березня 2015 року у адміністративній справі №813/890/15 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а у разі складення в повному обсязі відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя З.М. Матковська

Судді В.С. Затолочний

В.М. Каралюс

Повний текст ухвали складено 15.06.2015р.