Справа № 802/1211/15-а
Суддя: Дончик Віталій Володимирович
Дата ухвалення: 2015-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

10 червня 2015 р. Справа № 802/1211/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Дончика Віталія Володимировича,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держземагенства у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії

в с т а н о в и в :

29.04.2015 року ОСОБА_1 звернулась до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Держземагенства у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії.

Зазначила, що в листопаді 2014 року звернулась до ГУ Держземагенства у Вінницькій області із письмовою заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2.0 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Дубовомахаринецької сільської ради Козятинського району Вінницької області. Однак, відповідач відмовив їй у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою. Свою відмову відповідач мотивував тим, що дані земельні ділянки відповідно до рішень колегії Держземагенства України від 14.10.2014, які введено в дію наказом Держземагенства України від 15.10.2014 №328, включено до переліку земель сільськогосподарського призначення державної власності, права на які виставляються на торги.

Позивач вважає, що така відмова є протиправною, суперечать вимогам Конституції України та земельного законодавства, яким врегульовано порядок надання земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства. Неправомірність даних відмов позивач мотивує положеннями Земельного кодексу України, а саме ст. ст. 33, 116, 118, 121, 122, 123, 134. Так, відповідно до ч. 1 ст. 33 зазначеного вище Кодексу передбачено, що громадяни України можуть мати на праві власності та орендувати земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Крім того, позивач вказує, що згідно ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України, громадяни мають право на безоплатну передачу йому земельної ділянки із земель державної та комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 га.

За таких обставин, позивач просить суд визнати таку відмову протиправною, а також зобов'язати відповідача повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 та надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2.0 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Дубовомахаринецької сільської ради Козятинського району Вінницької області.

25.05.2015 року позивачем надано до суду заяву про зміну предмету позову відповідно до якої просить:

- визнати протиправною відмову Головного управління Держземагентства у Вінницькій області стосовно надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 гектара на території Дубовомахаринецької сільської ради Козятинського району Вінницької області, за межами населеного пункту, викладену у листі Головного управління Держземагентства у Вінницькій області від 10.12.2014р. за №31-2-0.32-11229/2-14.

- зобов'язати Головне управління Держземагентства у Вінницькій області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 07.11.2014 року та надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 гектара на території Дубовомахаринецької сільської ради Козятинського району Вінницької області, за межами населеного пункту, відповідно до ст. 118 Земельного кодексу України.

Із поданої позивачем заяви про зміну предмету позову видно, що вони аналогічні вимогам позовної заяви.

Позивач в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, наголошуючи на тому, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, письмових пояснень з обґрунтуванням причини неявки суду не надав, про дату час та місце судового засідання повідомлявся завчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи. В матеріалах справи містяться письмові заперечення представника відповідача на адміністративний позов в якому ГУ Держземагентства у Вінницькій області зазначає, що оскільки однією із підстав відмови у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою є невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також враховуючи накази Держземагентства України від 15.10.2014 року №328 та від 22.10.2014 року №343, тому Головне управління вважає, що було правомірно відмовлено у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою. Крім того, зазначає, що ОСОБА_1 було проінформовано, що Головне управління Держземагентства у Вінницькій області не може надати їй дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення вищезгаданої земельної ділянки та було запропоновано у встановленому порядку прийняти участь у земельних торгах. В задоволені адміністративного позову просять відмовити повністю.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом з'ясовано, що в листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернулась до ГУ Держземагенства у Вінницькій області із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2.0 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Дубовомахаринецької сільської ради Козятинського району Вінницької області. До вказаного клопотання позивачем також були додані: викопіювання з кадастрової карти; копія паспорта, копія ідентифікаційного номера.

За результатами розгляду клопотання Головне управління Держземагентства у Вінницькій області листом № 31-2-0.32-11229/2-14 від 10.12.2014 року повідомило, що відповідно до рішень колегії Держземагентства України від 14.10.2014 року, які введені в дію наказом Держземагентства України від 15.10.2014 року № 328 щодо виконання доручення віце - прем'єр-міністра - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України Гройсмана В.Б. від 08.10.2014 року № 37732/0/1-14 територіальні органи Держземагенства зобов'язано сформувати та затвердити переліки земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, права на які виставляються на торги.

Як слідує із листа, Держземагенство України з урахуванням вищенаведеного прийнято наказ від 22.10.2014 №343, згідно якого рекомендовано за результатами звернень фізичних і юридичних осіб про надання (передачу) земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства здійснити добір земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, права на які можуть бути виставлені на земельні торги, включаючи несформовані земельні ділянки, що можуть бути об'єктами землеустрою під час підготовки відповідних лотів до продажу.

Таким чином, ГУ Держземагенства у Вінницькій області з урахуванням вищенаведеного, посилаючись на положення ст. 136 Земельного кодексу України, відмовило позивачу у прийнятті позитивного рішення.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходив з наступного.

З огляду на зміст оскаржених дій предметом доказування в даній справі є правомірність відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 33 Земельного кодексу України, громадяни України можуть мати на праві власності та орендувати земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства. Використання земель особистого селянського господарства здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про особисте селянське господарство", особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму.

Члени особистого селянського господарства здійснюють діяльність на свій розсуд і ризик у межах встановленого правового господарського порядку, дотримуючись вимог цього Закону, законів України, інших нормативно-правових актів.

Діяльність, пов'язана з веденням особистого селянського господарства, не відноситься до підприємницької діяльності.

Відповідно до частин 6-7 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином відповідач, за результатами розгляду клопотання позивача повинно було прийняти одне з двох рішень: надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надати мотивовану відмову у його наданні. Натомість ГУ Держземагенства у Вінницькій області відмовлено з підстав не передбачених ст. 122 ЗК України.

Крім того слід зазначити, що статтею 134 Земельного кодексу України визначено, що земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об'єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 136 Земельного кодексу України, організатор земельних торгів визначає перелік земельних ділянок державної чи комунальної власності та/або прав на них, які виставляються на земельні торги окремими лотами. Забороняється вносити до зазначеного переліку призначені під забудову земельні ділянки без урахування у випадках, передбачених законом, результатів громадського обговорення.

За змістом наказу Держземагенства України від 15.10.2014 №328 "Про введення в дію рішень колегії Держземагенства України від 14.10.2014 року" зобов'язано територіальні органи Держземагенства сформувати та затвердити переліки земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, права на які виставляються на земельні торги.

На противагу зазначеним доводам відповідача судом встановлено, що земельна ділянка на яку претендувала позивач, не включено до переліку земельних ділянок право на які має набуватись на конкурентних засадах, оскільки не отримано погодження від органу місцевого самоврядування.

Відтак суд критично оцінює посилання відповідача на положення ч. 3 ст. 136 Земельного кодексу України, згідно якої земельні ділянки, включені до переліку земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них, які виставлені на земельні торги, не можуть відчужуватися, передаватися в заставу, надаватися у користування до завершення торгів.

Частиною 3 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення ( вчинення дії ); добросовісно.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 71 КАС України у адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, не розглянувши належним чином клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства та не прийнявши рішення відповідно до законодавства, відповідач порушив право ОСОБА_1 на отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

ГУ Держземагенства у Вінницькій області не надано суду жодних доказів в підтвердження правомірності відмови № 31-2-0.32-11229/2-14 від 10.12.2014 року.

Оцінивши надані докази у їх сукупності суд приходить до переконання, що відповідачем клопотання позивача по суті не розглянуто, натомість прийнято протиправну відмову у формі листа № 31-2-0.32-11229/2-14 від 10.12.2014 року, яка підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог в частині зобов'язання відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га, розташованих на території Дубовомахаринецької сільської ради Козятинського району Вінницької області, суд зазначає наступне.

Так, порядок безоплатної передачі земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність, зокрема, для ведення особистого селянського господарства, врегульовано главою 19 Земельного кодексу України. При цьому на суд жодним чином не покладено повноваження перебирати функції державних органів щодо прийняття таких рішень.

Адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Повноваження відповідача щодо прийняття відповідних рішень, в тому числі про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства за своєю правовою природою є дискреційним.

Згідно правової позиції, яка міститься у постанові Верховного Суду України від 21.05.2013 № 21-87а13 слідує, що з огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

На обґрунтування своїх вимог позивач посилається на ч. 4 ст. 7 Закону України "Про фермерське господарство", яка передбачає можливість вирішення даного питання судом. Однак, суд звертає увагу, що дана стаття в першу чергу врегульовувала питання надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства районною/міською державною адміністрацією або органом місцевого самоврядування. У даному ж випадку вказане питання передачі земельних ділянок вирішується органом Держземагенства згідно порядку, передбаченого Земельним Кодексом України. Крім того, за змістом вищезазначеної норми рішення суду про задоволення позову за наслідками вирішення відповідного питання є підставою для відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості), видачі документа, що посвідчує право власності або укладання договору оренди. Тобто, в такому судовому провадженні має вирішуватися спір, який фактично пов'язаний із спором про право на земельну ділянку, який не відноситься до компетенції адміністративного суду, про що свідчить відповідна судова практика Верховного Суду України (постанова від 16 грудня 2014 року № 21-544а14).

Враховуючи викладене, суд позбавлений процесуальної можливості перебирати на себе повноваження відповідача у питаннях надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що належать виключно до компетенції ГУ Держземагентства у Вінницькій області, а також зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень вчиняти певні дії чи приймати рішення за умови настання чи встановлення певних обставин.

При цьому, приймаючи таке рішення, суд керується нормами п. 2 ч. 2 ст. 162 КАС України, відповідно до яких у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Щодо клопотання відповідача про заміну Головного управління Держземагенства у Вінницькій області на його правонаступника Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, суд зазначає наступне.

Відповідачем доказів припинення Головного управління Держземагенства у Вінницькій області не надано, з огляду на що відповідач в повній мірі відповідає вимогам статті 48 КАС України в частині адміністративно-процесуальній правоздатності.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, що згідно положень статті 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України, при цьому, у разі часткового задоволення позовних вимог, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог.

Оскільки позовні вимоги носять немайновий характер, а позов підлягає частковому задоволенню, на користь позивача необхідно стягнути відповідну частину понесених ним і документально підтверджених судових витрат у даній адміністративній справі, а саме 36,54 грн.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

п о с т а н о в и в :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Головного управління Держземагенства у Вінницькій області від 10.12.2014 року № 31-2-0.32-11229/2-14 щодо розгляду клопотання ОСОБА_1 від 07.11.2014 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Дубовомахаринецької сільської ради Козятинського району Вінницької області.

Зобов'язати Головне управління Держземагенства у Вінницькій області вчинити дії щодо повторного розгляду клопотання ОСОБА_1 від 07.11.2014 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Дубовомахаринецької сільської ради Козятинського району Вінницької області.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 36,54 грн. понесених судових витрат по сплаті судового збору.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Дончик Віталій Володимирович