Справа № 805/992/15-а
Суддя: Маслоід О.С.
Дата ухвалення: 2015-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

805/992/15-а

Україна

Донецький окружний адміністративний суд

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2015 р. Справа № 805/992/15-а

Постановлена у нарадчій кімнаті

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Маслоід О.С.,

при секретарі судового засідання Мангуш З.В.

розглянувши у порядку письмового провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтехмет» (м. Слов’янськ)

до Державної податкової інспекції у Калінінському районі м. Донецька Головного управління Міндоходів у Донецькій області (м. Маріуполь)

про визнання протиправними дій та зобов’язання вчинити певні дії,

за участю

представників сторін: від позивача – не з`явився

від відповідача - не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтехмет» (надалі позивач) звернулось до Донецького окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Калінінському районі м. Донецька Головного управління Міндоходів у Донецькій області (надалі відповідач) про визнання протиправними дій щодо корегування показників податкової звітності в АІС «Податковий блок» «Підсистеми автоматизованого співставлення податкових зобов’язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів» на підставі податкової інформації за грудень 2014 року; зобов’язання відновити в АІС «Податковий блок» «Підсистеми автоматизованого співставлення податкових зобов’язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів» показники податкової звітності з податку на додану вартість за листопад, грудень 2014 року; зобов’язання привести до відповідності дані обліку та особистого рахунку позивача, задекларовані за грудень 2014 року та зобов’язання вилучити з АІС «Податковий блок» «Підсистеми автоматизованого співставлення податкових зобов’язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів» вказану податкову інформацію.

Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, до суду надав заяву про розгляд справи без участі його представника. Позивач обґрунтовує позовні вимоги наступним. Відповідачем зроблено висновок про неможливість підтвердження господарських операцій по формуванню податкового кредиту по ПДВ за вказаний період у зв’язку із відсутністю позивача за місцезнаходженням. Однак, відсутність позивача за юридичною адресою не може бути ознакою нереальності здійснення фінансово-господарських операцій. Податкове повідомлення – рішення відповідачем не приймалось. Відповідач не мав права самостійно змінювати показники податкової звітності, які були вже задекларовані позивачем. Зміна цих показників порушує права позивача та має безпосередній вплив на його інтереси, зазначена невідповідність має також певні негативні наслідки.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, до суду надав роздруківку проведеного корегування показників податкової звітності позивача за грудень 2014 року. Заперечень на позов, заяв чи клопотань до суду не надав.

У відповідності до вимог ст.. 128 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України) якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

29.01.2015 року відповідачем на підставі ст.. 74 Податкового кодексу України ( надалі ПК України) складена податкова інформація за № 150/7/05-63-22-03 щодо неможливості проведення зустрічної звірки позивача по взаємовідносинам з платниками податків за період за 01.12.2014 року по 31.12.2014 року.

Згідно висновків вказаної податкової інформації у зв’язку із аналізом звітності з ПДВ за грудень 2014 року та наявної податкової інформації встановлено відсутність реальності здійснення фінансово-господарських операцій позивача та залучення до схеми формування штучного податкового кредиту підприємствам-вигодоотримувачам.

На підставі висновків вказаної податкової інформації відповідачем до АІС “Податковий блок” “Підсистеми автоматизованого співставлення податкових зобов’язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів” були внесені зміни в показники податкової звітності позивача з ПДВ за грудень 2014року.

Зазначені корегування підтверджуються відповідним витягом із вказаної бази.

Як встановлено судом податкових повідомлень-рішень відповідачем не приймалось.

З податкової інформації вбачається, що висновки щодо відсутності реальності здійснення фінансово-господарських операцій позивача відповідач робить у зв’язку із тим, що контрагент позивача ТОВ «Тревелін» не надав до органу ДФС податкову декларацію з ПДВ за грудень 2014 року. Крім цього, надана позивачем податкова декларація з ПДВ не визнана органом ДПС «як податкова декларація».

Суд зазначає, що в матеріалах справи міститься квитанція № 2 від 20.01.2015 року про прийняття податкової декларації позивача з ПДВ за грудень 2014 року.

З наведеного вбачається, що по суті відповідач визнав господарські операції, між позивачем та його контрагентом, недійсними, нікчемними.

Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ч. 1 ст. 207 ГК України визначено, що господарське зобов'язання, яке не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Зазначена норма пов'язує недійсність господарського зобов'язання із невідповідністю його змісту вимогам закону; наявністю мети, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства; укладенням учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним із них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності).

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності).

З наведенного вбачається, що недійсність правочину не може бути встановлена податковою інформацією податкового органу. Вказані ж в інформації висновки є суто суб`єктивною думкою державного податкового інспектора, тобто припущеннями.

Крім цього, у постанові Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009 року “Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними” визначено, що вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду у разі наявності відповідної суперечки. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. В цьому випадку в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги у разі нікчемності правочину і наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Відповідно до ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним і про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину можуть бути заявлені як однією із сторін правочину, так і іншою зацікавленою особою, права і законні інтереси якої порушені здійсненням правочину”.

Крім цього, п. 18 вказаної постанови передбачено, що при кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі.

За таких обставин, податкові органи мають право лише звертатися до судів із позовами про стягнення в доход держави коштів, отриманих по правочинах, здійснених з метою, що свідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їх недійсність.

Суд зазначає, що діючим законодавством не передбачено право податкового органу самостійно, в позасудовому порядку, визнавати недійсними правочини і дані, вказані платником податків в податкових деклараціях.

Відповідачем суду також не доведена, тобто не надано належних доказів, наявність мети, завідомо суперечної інтересам держави і суспільства, а також існування умислу у позивача чи його контрагента.

До того ж, ст. 20 ПК України органам державної податкової служби України не надано повноважень щодо визнання тих чи інших угод (правочинів) недійсними, тобто такими, що не спричинили реального настання правових наслідків.

Суд, вирішуючи даний спір, виходить з предмету спору, а саме правомірності чи протиправності дій податкового органу щодо корегування показників податкової звітності позивача на підставі податкової інформації без прийняття податкового повідомлення-рішення за результатами перевірки. У зв’язку із наведеним, суд не вбачає необхідності, в межах даної адміністративної справи, з урахуванням предмету спору, здійснювати висновки щодо реальності або відсутності реальності здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентом, а також наявності всіх необхідних документів для підтвердження податкового кредиту та податкових зобов’язань позивача за спірний період.

Висновок щодо правильності або недостовірності задекларованих платником даних податкового обліку, як підстави для внесення змін до бази, може бути зроблений податковим органом після визначення платникові податкових зобов`язань та їх узгодження у встановленому законом порядку.

У податковому праві визнається критерій добросовісності платника, який передбачає законність його дій у сфері податкових правовідносин, доки це не спростовано у порядку, встановленому ПК України. Наведене також виключає можливість застосування до платника негативних наслідків, зокрема, у вигляді виключення з бази задекларованих ним даних, до моменту донарахування йому податкового зобов`язання в порядку ст. 54 ПК України та його узгодження.

Таким чином, відповідачем безпідставно були внесені зміни до показників відповідної податкової звітності позивача з ПДВ за грудень 2014 року.

Суд також зазначає, що відповідно до ч. 2 ст.. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Принцип персональної відповідальності особи, у даному випадку право позивача на формування податкового кредиту, не може ставитися у залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами, оскільки таке порушення тягне за собою юридичну відповідальність саме особи, яка її порушила.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі Інтерсплав проти України ще у 2007 році та інших аналогічних справах зазначено про те, що платника податку не може бути позбавлено прав за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності. При цьому, платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчиненні його контрагентом, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання та не міг про них знати.

Судова практика щодо зазначеного правового принципу персональної відповідальності особи також визначена у постановах Верховного суду України від 31.01.2011 року по справі № 21-47а10 та інших.

Крім цього, суд зазначає, що самостійна зміна відповідачем в базі співставлення показників податкового кредиту та податкових зобов'язань позивача без зміни цих показників самим позивачем шляхом подання уточнюючих декларацій (розрахунків) порушує його інтереси, оскільки позивач, як платник податків, має право розраховувати на те, що задекларовані ним в податкових деклараціях показники податкового кредиту та податкових зобов'язань відповідають показникам з централізованої бази даних податкової звітності.

Виходячи з специфіки ПДВ, який сплачується у складі ціни товарів (робіт, послуг), одна операція з продажу товару викликає відповідні податкові наслідки у обох сторін цієї операції, які є платниками ПДВ, а саме у продавця - податкові зобов'язання, а у покупця - податковий кредит на аналогічну суму.

Тому невідповідність показників податкового кредиту та податкових зобов'язань, що задекларовані позивачем у деклараціях з ПДВ, показникам з централізованої бази даних податкової звітності, має безпосередній вплив на інтереси позивача, оскільки така невідповідність може мати для позивача негативні наслідки, як то: погіршення його ділової репутації, як належного платника податків, відмова його контрагентів від подальших господарських відносин з позивачем з метою уникнення негативних податкових наслідків для себе від таких операцій, тощо.

Крім цього, ст. 6 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права порушені або порушуються, створено або створюють перешкоди для їх реалізації або мають місце інше ущемлення прав.

Суд також зазначає, що у данному випадку порушення інтересів позивача виникло у зв`язку із внесенням висновків, викладених у податковій інформації, до бази.

Відповідно до 14.1.171 ПК України термін «податкова інформація» розуміється у значенні, визначеному Законом України «Про інформацію», а саме інформація – будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Згідно ст. 74 ПК України податкова інформація, зібрана відповідно до цього Кодексу, може зберігатися та опрацьовуватися в інформаційних базах органів державної податкової служби або безпосередньо посадовими (службовими) особами органів державної податкової служби. Зібрана податкова інформація та результати її опрацювання використовуються для виконання покладених на органи державної податкової служби функцій та завдань.

Податкова інформація є різновидом інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності податкових органів, який у свою чергу, є способом здійснення податкового контролю. Деталізована інформація по планику ПДВ щодо результатів автоматичного спвставлення податкових зобов`язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПА України, є одним із різновидів податкового контролю, тому вказана офіційна інформація державних органів повинна відповідати дійсності.

Наказом Державної податкової служби України від 24 грудня 2012 року № 1197 «Про введення в експлуатацію інформаційної системи «Податковий блок» з 1 січня 2013 року було введено в експлуатацію ІС «Податковий блок» в органах державної податкової служби всіх рівнів.

Як вже зазначалося, інформаційна автоматизована система «Податковий блок» повинна відображати фактичні задекларовані позивачем показники своєї господарської діяльності, та її корегування можливе лише за наслідками узгодження податкових зобов'язань та податкового кредиту, а контролюючі органи використовують вказану систему у своїй роботі, в тому числі, й для співставлення показників, які задекларовані позивачем та його контрагентами, розбіжності в яких призводять до створення штучних підстав для проведення перевірок суб'єктів господарської діяльності.

Висновок щодо правильності (або недостовірності) задекларованих платником податків даних податкового обліку, як підстави для внесення змін до бази даних, може бути зроблений податковим органом після визначення платникові податкових зобов'язань та їх узгодження у встановленому законом порядку.

Таким чином, дії податкового органу у вигляді корегування показників в інформаційній базі мають визнаватися протиправними, якщо відповідні дані не співпадають з узгодженими сумами (або іншими показниками) податкового обліку. Самостійна зміна відповідачем в електронних базах даних показників податкового кредиту та податкових зобов'язань позивача на підставі висновків податкової інформації без проведення перевірки та прийняття податкового повідомлення-рішення або без зміни цих показників самим позивачем шляхом подання уточнюючих декларацій (розрахунків) порушує законні права та інтереси позивача і є протиправною.

Ст. 54 ПК України встановлено, що суми податкових та грошових зобов'язань визначаються або платником податків самостійно шляхом їх зазначення у податковій декларації або визначається контролюючим органом шляхом прийняття рішення про визначення сум грошового зобов'язання. Податковим кодексом України передбачено узгодження податкових зобов'язань.

За таких обставин, дії відповідача по корегуванню задекларованих платником податків (позивачем) показників у такий спосіб ставить його у правову невизначеність, оскільки, з одного боку, наявні висновки податкової інформації про встановлені порушення податкового законодавства, а з іншого боку, відсутня можливість для оскарження податкового повідомлення-рішення контролюючого органу, яке б було прийнято за наслідками порушень, встановлених актом перевірки.

Суд також зазначає, що у постанові від 9 грудня 2014 року по справі № 21-511а14 Верховний Суд України здійснив правовий висновок, що для інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності контролюючого органу використовується інформація, що надійшла за результатами податкового контролю і не може бути виключена з баз даних, якщо дії зі здійснення такого контролю не визнані протиправними в установленому порядку.

Враховуючи, що в межах даної адміністративної справи суд визнає протиправними дії відповідача, судове рішення по даній адміністративній справі узгоджується із судовою практикою Верховного Суду України.

За таких обставин, позовні вимоги в частині визнання протиправними дій щодо корегування показників податкової звітності за грудень 2014 року на підставі податкової інформації за № 150/7/05-63-22-03 від 29.01.2015 року та зобов’язання відновити в АІС «Податковий блок» «Підсистеми автоматизованого співставлення податкових зобов’язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів» показники податкової звітності з податку на додану вартість за грудень 2014 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині зобов’язання привести до відповідності дані обліку та особистого рахунку позивача, задекларовані грудень 2014 року та зобов’язання вилучити з АІС «Податковий блок» «Система автоматизованого співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів» податкову інформацію, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.. 74 ПК України податкова інформація, зібрана відповідно до цього Кодексу, може зберігатися та опрацьовуватися в інформаційних базах контролюючих органів або безпосередньо посадовими (службовими) особами контролюючих органів. Перелік інформаційних баз, а також форми і методи опрацювання інформації визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Зібрана податкова інформація та результати її опрацювання використовуються для виконання покладених на контролюючі органи функцій та завдань. Отже, зобов’язання вилучення податкової інформації з АІС «Податковий блок» прямо суперечить вказаній нормі та фактично позбавляє можливості податковий орган виконувати, покладені на нього функції та завдання у встановлений ПК України спосіб та порядок.

Суд також зазначає, що порушені права та інтереси позивача відновлені судом шляхом визнання протиправними дій відповідача по корегуванню показників позивача та зобов’язання відповідача відновити їх в АІС «Податковий блок», що є достатнім в сфері податкових правовідносин.

За таких обставин, вказані позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України. Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

З огляду за зазначене, витрати позивача по сплаті судового збору частково у сумі 36 грн. 54 коп. підлягають відшкодуванню за рахунок коштів Державного бюджету.

Враховуючи викладене та керуючись Конституцією України, Податковим кодексом України, Господарським кодексом України, Цивільним кодексом України, Постановою Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009 року “Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними”, ст. 6, 71, 94, 122-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Державної податкової інспекції у Калінінському районі м. Донецька Головного управління Міндоходів у Донецькій області щодо корегування показників податкової звітності Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтехмет» за грудень 2014 року в АІС «Податковий блок» «Підсистеми автоматизованого співставлення податкових зобов’язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів» на підставі податкової інформації за № 150/7/05-63-22-03 від 29.01.2015 року.

Зобов`язати Державну податкову інспекцію у Калінінському районі м. Донецька Головного управління Міндоходів у Донецькій області відновити в АІС «Податковий блок» «Підсистеми автоматизованого співставлення податкових зобов’язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів» показники податкової звітності Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтехмет» з податку на додану вартість за грудень 2014 року.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Державного бюджету на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтехмет» судові витрати у сумі 36 грн. 54 коп.

Зазначена постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Скарга подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд.

Суддя Маслоід О.С.