Справа № 815/7588/13-а
Суддя: Моторний О.А.
Дата ухвалення: 2015-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2015 року м. Київ К/800/25773/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого Моторного О.А.

Суддів Борисенко І.В.,

Кошіля В.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції в Овідіопольському районі Головного управління Міндоходів в Одеській області

на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02.12.2013

та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.04.2014

у справі № 815/7588/13-а

за позовом Приватного підприємства "Компанія Софторг"

до Державної податкової інспекції в Овідіопольському районі Головного управління Міндоходів в Одеській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02.12.2013, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.04.2014, позов задоволено: визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в Овідіопольському районі Головного управління Міндоходів в Одеській області від 28.10.2013 № , № та № .

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

В поданих запереченнях на касаційну скаргу позивач з доводами та вимогами скаржника не погодився, просив скаргу залишити без задоволення, оскаржувані рішення - без змін.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за результатами проведеної відповідачем планової виїзної перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 по 31.12.2012, складено акт від 15.10.2013 № 340/15-21-22-01/30628780, в якому зафіксовано порушення позивачем: пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14, пп. 138.2, 138.5 ст. 138, пп. 139.1.1 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на прибуток на 43 418,00 грн., а також п. 198.6 ст. 198, пп. пп. 201.11, 201.12 ст. 201 Податкового кодексу України, внаслідок чого занижено суму податку на додану вартість на 208 819,00 грн. та завищено залишок від'ємного значення з податку на додану вартість на 460 246,00 грн.

На підставі акта перевірки, 28.10.2013 відповідачем були прийняті податкові повідомлення-рішення: № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств за основним платежем 43 418,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 21 709,00 грн.; № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 208 819,00 грн. за основним платежем та 52 205,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями та № , яким підприємству зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість на 460 246,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з наступного, з чим погоджується суд касаційної інстанції.

Пунктом 138.2 ст.138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно із пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів /послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням товарів з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Датою виникнення права платника ПДВ на віднесення сум податку до податкового кредиту, згідно з п. 198.2 ст. 198 ПК України, вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Не відносяться до податкового кредиту, згідно з пунктом 198.6. цієї статті, суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Матеріали справи свідчать, що видами діяльності ПП «Компанія Софторг» є, серед іншого, оптова торгівля машинами й устаткуванням для текстильного, швейного та трикотажного виробництва, а також неспеціалізована оптова торгівля.

Судами встановлено, а матеріалами справи підтверджено, що витрати за договорами оренди та надання послуг з ФОП ОСОБА_2 включено позивачем до складу валових витрат на підставі первинних документів, зокрема, договорів та додатків до них, акта приймання-передачі майна, актів надання послуг, платіжних доручень, оформлених відповідно до вимог чинного законодавства України.

Крім того, після складання та підписання акта перевірки, позивачем до дати прийняття податкових повідомлень-рішень були надані до податкового органу письмові пояснення від 22.10.2013 щодо відновлення актів про надання послуг з помилковим зазначенням в них діючих реквізитів підприємства, до якого одночасно додані належним чином оформлені акти надання послуг з попередніми реквізитами підприємства позивача.

Отже, суди дійшли вірного висновку про правомірність включення до складу валових витрат (витрат операційної діяльності) позивача витрат за договорами з ФОП ОСОБА_2

Крім того, з акта перевірки вбачається, що підставою для донарахування податковим органом зобов'язання з податку на додану вартість та зменшення від'ємного значення суми податку на додану вартість стало безпідставне завищення позивачем податкового кредиту з ПДВ шляхом подачі уточнюючих розрахунків у серпні 2013 року до податкових декларацій з ПДВ за січень, березень, травень та липень 2012 року зі спливом 365 днів, що є порушенням п. 198.6 ст. 198, п. 201.11, п. 201. 12 ст. 201 Податкового кодексу України.

Як встановлено судами, в рядок 12.1 декларацій були внесені суми податку на додану вартість, сплачені митним органам за вантажно-митними деклараціями.

Відповідно до п. 50.1 ст. 50 ПК України, у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов'язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.

Пунктом 102.1 ст. 102 Кодексу встановлено строк давності з визначення податкових зобов'язань в 1095 днів, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації.

Аналізуючи наведені норми, судами вірно зазначено, що у разі виявлення у майбутніх податкових періодах помилок, що містяться у раніше поданій податковій декларації, платник податків зобов'язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації не пізніше закінчення 1095 днів, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації.

Матеріали справи свідчать, що уточнюючі розрахунки до податкових декларацій з ПДВ за січень, березень, травень та липень 2012 року позивачем подано до податкового органу у серпні 2013 року, тобто, в межах встановленого п. 50.1 ст. 50 ПК України строку, а тому вірним є висновок судів щодо безпідставного донарахування позивачу зобов'язання з податку на додану вартість та зменшення від'ємного значення суми податку на додану вартість.

З приводу доводів податкового органу щодо безпідставного віднесення позивачем до складу податкового кредиту суми мита, сплаченого при ввезені товару на митну територію України, слід зазначити наступне.

Підпунктом 5.1 пункту 5 розділу ІІ Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 22.12.2010 № 984, встановлено, що результати документальної перевірки дотримання податкового законодавства групуються за окремими видами податків і зборів та у розрізі податкових періодів. В цій частині акта (довідки) перевірки відображаються задекларовані платником податків у податковій та іншій звітності показники, результати перевірки цих показників та робиться відповідний запис щодо встановлення або не встановлення порушень. При цьому до акта (довідки) перевірки додаються відповідні аналітичні таблиці.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, всупереч наведеним вимогам Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, в акті перевірки відсутні посилання на первинні та інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів віднесення позивачем до складу податкового кредиту суми мита, сплаченого при ввезені товару на митну територію України, яке взагалі не відноситься до формування податкового кредиту.

Таким чином, вірними є висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність у податкового органу підстав для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень від 28.10.2013 № , № та № .

Доводи, наведені скаржником в касаційній скарзі, викладеного не спростовують, а тому колегією суддів відхиляються.

Враховуючи викладене, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій належним чином з'ясовані обставини справи та дано їм відповідну правову оцінку. Порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до зміни чи скасування рішень судів, не встановлено.

Керуючись статтями 220-1, 223, 224, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції в Овідіопольському районі Головного управління Міндоходів в Одеській області - відхилити.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02.12.2013 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.04.2014 залишено без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав і в порядку, установленому статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: (підпис) О.А. Моторний
Судді(підпис) І.В. Борисенко
(підпис) В.В. Кошіль