Справа № 127/3838/14-а (2-а/127/227/14)
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2015-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" червня 2015 р. м. Київ К/800/39816/14

Вищий адміністративний суд України у складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С. (суддя-доповідач),
суддівМаслія В. І.,
Черпіцької Л. Т.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 07 травня 2014 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці про визнання дій протиправними та скасування розпорядження,

встановив:

ОСОБА_5 звернувся з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці, в якому, з урахуванням прийнятої судом до розгляду заяви про уточнення позовних вимог, просив суд: визнати дії відповідача щодо відмови у розгляді звернення та задоволенні вимог, викладених у його зверненні від 25 січня 2014 року № 14/К-2 «Про перевищення повноважень та прийняття завідомо неправдивого рішення при призначенні пенсії за віком», неправомірними; визнати неправомірним та скасувати розпорядження відповідача № 19145 від 07 березня 2013 року про призначення позивачу пенсії за віком; зобов'язати відповідача виплатити позивачу моральну шкоду в сумі 21 308 грн 17 коп., що дорівнює сумі нанесених матеріальних збитків за період з 01 березня 2013 року по 01 квітня 2014 року.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 07 травня 2014 року позовні вимоги в часині зобов'язання відповідача виплатити позивачу моральну шкоду в сумі 21 308 грн 17 коп. залишено без розгляду.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 07 травня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2014 року, позов задоволено: визнано дії Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці про відмову у розгляді звернення від 25 січня 2014 року № 14/К-2 «Про перевищення повноважень та прийняття завідомо неправдивого рішення при призначенні пенсії за віком» неправомірними; визнано неправомірним та скасовано розпорядження Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці № 19145 від 07 березня 2013 року про призначення позивачу пенсії за віком.

Не погоджуючись з рішеннями судів, відповідач звернувся з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення про відмову в позові.

В запереченнях позивач просив залишити скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає задоволенню частково.

Судами встановлено, що позивач з 05 грудня 1997 року по 28 лютого 2013 року отримував пенсію за вислугу років, призначену йому відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Позивачеві проводились перерахунки зазначеної пенсії з 01 липня 2012 року та з 01 січня 2013 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 23 квітня 2012 року № 355 «Про збільшення розмірів пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Відповідно до листа Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 05 липня 2013 року № 532/К-12 позивачу надано роз'яснення, що постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 2012 року № 327 установлено проведення перерахунку пенсії, призначеної відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особам із числа військовослужбовців строкової служби та членам їх сімей. Оскільки позивач отримував пенсію за вислугу років згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», як особа офіцерського складу, тому підвищення до розміру пенсії за вищезазначеною постановою йому не проводилось.

01 березня 2013 року позивач звернувся до Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці з проханням призначити (перевести) попередню пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

07 березня 2013 року Управлінням Пенсійного фонду України у м. Вінниці видано розпорядження № 19145 про призначення позивачу пенсії за віком.

25 січня 2014 року позивач подав до Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці заяву «Про перевищення повноважень та прийняття завідомо неправдивого рішення при призначенні пенсії за віком» за № 14/К-2.

У відповідь на вказане звернення позивача Управлінням Пенсійного фонду України в м. Вінниці на адресу позивача направлено лист за вих. № 14/к-2 від 10 лютого 2014 року, в якому зазначено, що відповіді на питання, аналогічні порушеним у даному зверненні, надавались позивачу за № 49/К-2 від 20 березня 2013 року та № 91/К-2 від 29 травня 2013 року. Також зазначено, що на підставі ст. 8 Закону України «Про звернення громадян» не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті.

Не погоджуючись з діями та рішенням відповідача, позивач заявив цей позов.

Суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погодився суд апеляційної інстанції, про достатність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів вважає висновки судів першої та апеляційної інстанції передчасними.

Суд касаційної інстанції звертає увагу, що колегія суддів Верховного Суду України у постановах від 19 березня 2013 року та від 31 березня 2015 року, справи №№ 21-31а-13, 21-612а14, відповідно, вирішувала питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права у правовідносинах, що є аналогічними у даній справі.

За таких обставин, колегія суддів Вищого адміністративного суду України не вбачає підстав відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, та враховує її при застосуванні таких норм відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС.

Утім, згідно із ч. 2 ст. 5 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 107 КАС України суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Згідно із ч.ч. 1 - 3 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропуску цих строків встановлені ст. 100 КАС України, відповідно до якої адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Така редакція цієї статті характеризує її як норму процесуального права.

Отже, аналіз наведеної вище редакції ч. 1 ст. 100 КАС дає підстави вважати, що суд повинен самостійно, на свій розсуд, застосувати наслідки пропуску строку звернення до суду.

Строк звернення до адміністративного суду обмежено ст. 99 КАС України. З урахуванням положень цієї статті належним способом захисту порушеного права є, зокрема, звернення до суду з даними позовом в межах строку, встановленого ст. 99 КАС України.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач звернувся з позовом до суду у лютому 2014 року, тоді як оскаржуване рішення прийнято відповідачем у березні 2013 року.

Між тим, розглядаючи справу по суті, суди першої та апеляційної інстанцій всупереч вимогам ч. 4 ст. 11 КАС України не вжили передбачених законом заходів, необхідних для з'ясування всіх обставин у справі, а саме: не дали оцінку позовним вимогам в аспекті наслідків пропуску строку звернення до суду.

Згідно із ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Неповнота у встановленні фактичних обставин справи привела до порушення судами норм процесуального права, що в свою чергу не дає можливості суду касаційної інстанції визначитись в правильності правової позиції оцінки позовних вимог, проведеної судами попередніх інстанцій.

Оскільки судами допущені порушення норм процесуального права, справа підлягає направленню до суду першої інстанції на новий розгляд для надання оцінки пропуску строку звернення позивача до адміністративного суду, причинам його поважності та наявності порушеного права позивача.

Окрім цього, розглядаючи справу, суди можуть вийти за межі позовних вимог та захисти порушене право стороні, якщо це необхідно для повного захисту.

Оскільки, у даній справі, позивач не заявив вимоги про повний захист, суди мають врахувати положення ч. 2 ст. 11 КАС України.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці задовольнити частково.

Постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 07 травня 2014 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: