Справа № 2а-5357/09/0670
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2015-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2015 року м. Київ К/9991/87801/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Карася О.В. (головуючого), Кошіля В.В., Олендера І.Я.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Коростенської об'єднаної державної податкової інспекції Житомирської області на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 18.12.2009 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 08.10.2010 по справі № 2а-5357/09/0670

за позовом Малого приватного підприємства "Нафтосоюз"

до Коростенської об'єднаної державної податкової інспекції Житомирської області

про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2009 року Підприємством до суду заявлений позов про скасування податкових повідомлень - рішень від 18.02.2009 №/0 та №/0, якими позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на прибуток за основним платежем у сумі 61 277,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 30 639,00 грн. та з податку на додану вартість (далі - ПДВ) за основним платежем у сумі 82 149,00 грн. та за штрафними (фінансовими ) санкціями у сумі 41 075,00 грн. за порушення вимог Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" та Закону України "Про податок на додану вартість".

Постановою суду першої інстанції, залишеною без змін ухвалою суду апеляційного інстанції, позовні вимоги задоволено, визнано нечинними та скасовано оскаржувані податкові повідомлення рішення.

Судові рішення обґрунтовано тим, що позивачем цілком правомірно віднесено витрати на валові та сформовано податковий кредит з огляду на наявність у платника податку (позивача у справі) належним чином оформлених первинних документів та реальність здійснення господарських операцій. В свою чергу, податковим органом належними доказами факту вчинення платником податку податкових правопорушень не підтверджено.

Не погодившись із судовими рішеннями, Державна податкова інспекція до Вищого адміністративного суду України подала касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить зазначені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

У поданих запереченнях на скаргу позивач просить її відхилити з мотивів необґрунтованості.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді, перевіривши повноту встановлених обставин справи та правильність їх юридичної оцінки судами, Вищий адміністративний суд України не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.

Судами першої і апеляційної інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Державною податковою інспекцією проведена планова виїзна перевірка Підприємства з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2007 по 30.09.2008, за підсумками якої складено акт від 03.02.2009.

У ході зазначеної перевірки встановлено ряд порушень допущених позивачем, зокрема, порушення пп. 5.3.9 п. 5.3, п. 5.1, ст. 5, пп. 7.4.1, пп. 7.4.3 п. 7.4 ст. 7, пп. 8.4.8 п. 8.4 ст. 8 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", п. 4.1 ст.4, пп. 7.3.1 п. 7.3, пп. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість", в результаті чого позивачем завищено від'ємне значення об'єкту оподаткування податком на прибуток за 2007 рік в сумі 86 843,00 грн., занижено податок на прибуток на загальну суму 61 277,00 грн. та ПДВ на суму 82 149,00 грн.

Зокрема висновки фахівців контролюючого органу щодо порушення позивачем вимог Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" вмотивовано тим, що договір купівлі - продажу цукру, укладеного між позивачем та його контрагентом, є нікчемним, оскільки відсутнє документальне підтвердження фактичного отримання товару (відсутні товарно - транспортні накладні), а отриманий товар (цукор) був реалізований позивачем за нижчою ціною ніж придбаний. Вищезазначене свідчить про порушення позивачем ст. 203, ст. 215, ст. 216, ст. 228 Цивільного кодексу України в частині недодержання вимог зазначених статей в момент вчинення правочину, а отже такий правочин є нікчемним та не породжує правових наслідків, зокрема, і щодо формування валових витрат. Щодо порушення позивачем вимог Закону України "Про податок на додану вартість" то контролюючий орган зазначив, що при виключенні легкового автомобіля зі складу основних фондів та його реалізації пов'язаній особі позивачем не було визначено податкові зобов'язання з ПДВ від вартості автомобіля встановленої позивачем самостійно на рівні звичайної ціни.

Зазначені висновки покладені в основу основних мотивів касаційної скарги.

Так, відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону України від 28.12.1994 № 334/94-ВР "Про оподаткування прибутку підприємства" валові витрати виробництва та обігу - сума будь-яких витрат платника податку в грошовій, матеріальній або нематеріальній формі, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Положеннями пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 вказаного Закону передбачено, що до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії, з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Відповідно до п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону № 334/94-ВР не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку, а пп. 5.4.4 п. 5.4 ст. 5 Закону № 334/94-ВР встановлено, що до складу валових витрат платника податку включаються витрати на проведення передпродажних та рекламних заходів стосовно товарів (робіт, послуг), що продаються (надаються) такими платниками податку.

Отже, всі витрати господарюючого суб'єкта мають бути здійснені саме для і в межах провадження господарської діяльності, а не з іншими цілями, та підтверджені відповідними первинними документами. Водночас, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення прав та обов'язків. При цьому загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 цього Кодексу).

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій (ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").

З огляду на викладене аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту.

Отже, одним із юридичних елементів дійсності правочину є його спрямування на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції. В свою чергу дані бухгалтерського обліку та податкового обліку відображуються у податкових деклараціях платників податків.

У ході розгляду справи судами було надано належну оцінку доказам, наданих позивачем та зібраних судом на підставі ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, та іншим обставинам, що спростовують позицію державного податкового органу про недостовірність даних податкового обліку платника податків. Зокрема, судом досліджено первинні документи, які є підставою для бухгалтерського обліку та податкового обліку, встановлено реальність виконання господарських операцій між позивачем та контрагентом, подальше використання позивачем придбаного товару (цукру) у власній господарській діяльності (реалізація іншим особам), що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями належно оформлених первинних документів (договори, видаткові та податкові накладні, платіжні доручення, довіреності).

Також, необхідно зазначити, що для кваліфікації правочину за ст. 228 Цивільного кодексу України має враховуватись вина сторони, внаслідок чого необхідно довести наявність умислу у сторін при укладенні та вчиненні конкретного правочину щодо настання певних протиправних наслідків.

Посилання відповідача у акті перевірки та касаційній скарзі на статті 203, 215 Цивільного кодексу України є також безпідставними, так як зазначені норми можуть використовуватися лише при визнанні правочинів недійсними в судовому порядку.

Статтею 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Наявність чи відсутність певних обставин встановлюється на підставі будь-яких фактичних даних, що мають значення для справи, та які є доказами у розумінні ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України та відповідають висунутим процесуальним законом критеріям належності, допустимості та достовірності таких доказів, а тому, за обставин, які склалися у даній справі, визначенню правочину як такого, що є нікчемний, повинен передувати або вирок суду про притягнення учасника (учасників) такого правочину до кримінальної відповідальності, який би набрав законної сили, або рішення суду про визнання правочину недійсним.

Проте, всупереч вимогам ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідачем належних та допустимих доказів суду надано не було.

Крім того, безпідставними є також твердження скаржника, що відсутність у позивача товарно-транспортних накладних на отриманий від контрагента товар (цукор), свідчить про нікчемність договору поставки, оскільки, відсутність транспортних документів на перевезення товарно - матеріальних цінностей з наслідками формування бази оподаткування податком на прибуток не є обов'язковими при оподаткуванні операцій за договором поставки, вони є обов'язковими при оподаткуванні операцій за договорами саме перевезення, окрім того, як вбачається з матеріалів справи позивачем придбаний товар був реалізований іншим суб'єктам господарювання у день його придбання, а отже фактично товар міг і не перевозитись зі складу постачальника, а відтак відсутність у позивача товарно-транспортних накладних не може бути доказом безтоварності господарських операцій проведених з СВК "Вівсяницький".

Колегія суддів також погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про безпідставність тверджень контролюючого органу щодо не нарахування позивачем податкового зобов'язання з ПДВ при реалізації автомобіля у квітні 2008 року у сумі 24 021,00 грн. з огляду на наступне.

Так, відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 зазначеного Закону податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку протягом такого звітного періоду.

При цьому "звичайна ціна" встановлюється за правилами п. 1.20 ст. 1 Закону України від 28.12.1994 № 334/94-ВР "Про оподаткування прибутку підприємства", залежить від умов продажу товару і відповідає справедливій ринковій ціні в Україні.

Відповідно до пп. 1.20.1, пп. 1.20.2 п. 1.20 ст. 1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємства" звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо цим пунктом не встановлено інше. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін. Зокрема, для визначення звичайної ціни товару використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару договори з ідентичними (однорідними) товарами у співставних умовах, враховуються кількість (обсяг) товарів, строки виконання зобов'язань, умови платежів, звичайних для такої операції, а також інші об'єктивні умови, що можуть вплинути на ціну, враховуються також і звичайні надбавки чи знижки до ціни при укладанні угод між непов'язаними особами.

Обов'язок доведення того, що ціна договору не відповідає рівню звичайної ціни у випадках, визначених цим Законом, покладається на податковий орган у порядку, встановленому законом (пп. 1.20.8 п. 1.20 ст. 1 Закону).

Таким чином, твердження контролюючого органу, що ціна автомобіля у розмірі 30000 доларів, яка була зазначена позивачем у розміщених оголошеннях в Інтернеті та в газеті "Aviso" від 31.03.08 №13 про реалізацію автомобіля, не ґрунтується на приписах законодавства, оскільки жодною нормою якого не передбачено, що ціна зазначена у оголошеннях про реалізації автомобіля є звичайною ціною для такого товару, який реалізується на території України.

Натомість інших обґрунтованих доказів, щодо дослідження рівня звичайних цін на відповідний товар, всупереч вимог ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, контролюючим органом не надано, як не надано і жодних доказів, щодо покупець автомобіля (гр. Колодюк А.А.) є пов'язаною особою з позивачем.

Крім того, суд першої інстанції цілком правомірно зазначив, що з урахуванням пп. 7.4.2. ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість", якою визначено, що не включається до складу податкового кредиту та відноситься до складу валових витрат сума податку, сплачена платником податку при придбанні легкового автомобіля, яка включається до складу основних фондів, а отже у разі виключення такого автомобіля зі складу основних фондів і продажу його як товару, на дату такого продажу до складу податкового кредиту може бути віднесена частина суми податку на додану вартість, нарахована (сплачена) при придбанні такого автомобіля, яка відповідає неамортизованій частині вартості, але не вище від рівня звичайної ціни, що склалася на момент такого продажу, а отже враховуючи, що на момент продажу автомобіля незамортизована частина його вартості становила 67 000,00 грн. то, відповідно при його продажу позивач мав право скористатися податковим кредитом в сумі 13 400,00 грн. та на цю суму зменшити податкове зобов'язання (14 629,00 грн. ПДВ від продажу автомобіля), а відповідно і декларувати ПДВ, що підлягає сплаті по зазначеній операції, у сумі 1 229,00 грн.

Отже, висновки податкового органу щодо порушення позивачем вимог Закону України "Про податок на додану вартість" та Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" не узгоджуються з нормами матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, спростовуються належними та допустимими доказами, яким суди надали належний правовий аналіз у їх сукупності.

З огляду на зазначене у суду відсутні правові підстави для висновку про законність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Отже, в межах касаційної скарги порушень судами попередніх інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено, правова оцінка обставин у справі дана вірно, а тому касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Коростенської об'єднаної державної податкової інспекції Житомирської області відхилити.

Постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 18.12.2009 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 08.10.2010 по справі № 2а-5357/09/0670залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.В. Карась

Судді В.В. Кошіль

І.Я. Олендер