Справа № 2042/2а-1744/11
Суддя: Герцов О. М.
Дата ухвалення: 2011-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

№ 2042/2а-1744/11

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2011 року Суддя Ізюмського міськрайонного суду Харківської області Герцов О.М., розглянувши в порядку письмового провадження в судовому засіданні в місті Ізюмі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області про зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

13 грудня 2010 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним вище позовом. Просить суд зобов'язати управління пенсійного фонду в Ізюмському районі Харківської області здійснити перерахунок пенсії з підвищенням її на 30% мінімальної пенсії за віком та провести відповідні нарахування і виплати на її користь за період з 01.01.2007 року по 31.12.2009 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що вона належить до соціальної категорії «Дитина війни»та відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» з 01.01.2006 року має право на отримання соціальної допомоги в розмірі 30% від мінімального розміру пенсії за віком. Статтями 77,110 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік»№3235-IV від 20.12.2005 року та п.12 ст.71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»№489-V від 19.12.2006 року дію цієї норми було зупинено на період з 01.01.2006 року по 31.12.2007 року. Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 року №6-рп/2007 положення п.12 ст.71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»було визнано неконституційними. П.п.2 п.41 розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України»від 28.12.2007 року №107-VI текст статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" було викладено у новій редакції. Рішенням Конституційного Суду України №10-рп/2008 від 22.05.2008 року ці зміни визнані такими, що не відповідають Конституції України і втрачають чинність. Однак відповідач всупереч Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 року №6-рп/2007 та від 22.05.2008 року №10-рп/2008 не здійснив йому нарахування та виплату відповідного підвищення до пенсії в належному розмірі.

Відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом та іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ст. 100 КАС України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Причини пропуску строку звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів, на які посилається позивач, судом не можуть бути визнані поважними, а тому позовні вимоги поза шестимісячним строком звернення до адміністративного суду, слід залишити без розгляду.

В судове засідання позивач не зявився, надав заяву, в якій підтримав позовні вимоги, просить розглянути справу без його участі.

Відповідач свого представника для участі в справі не направив, але надав заяву про розгляд справи у відсутність представника Управління Пенсійного фонду та письмові заперечення проти позову.

За змістом заперечень відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі діяло згідно діючого законодавства, не порушуючи норм пенсійного права, а отже вимоги позивача є безпідставними. Відповідач вказує на те, що органи Пенсійного фонду мають використовувати кошти тільки на виплати, вичерпний перелік яких визначений діючим законодавством, до яких виплати підвищення пенсії відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»не відносяться. Крім того, відповідач вважає свої дії правомірними також через невизначеність на законодавчому рівні за рахунок яких коштів повинні здійснюватися ці виплати та який розмір мінімальної пенсії за віком необхідно застосовувати при обчисленні таких доплат. При цьому зазначає про необґрунтованість доводів позову щодо застосування до спірних правовідносин ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», оскільки розмір мінімальної пенсії за віком, встановлений абзацом 1 частини 1 цієї статті застосовується виключно для визначення розмірів пенсії, призначених цим Законом. Крім того, відповідач посилається на пропущення позивачем трирічного строку позовної давності.

Враховуючи наявність відповідних заяв від позивача та відповідача суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" дитиною війни є особа, яка є громадянином України та якій на час закінчення Другої світової війни (2 вересня 1945 року) було менше 18 років.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народилась 15 жовтня 1936 року /а.с.6/. Позивач має статус «дитини війни»і перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області, отримує пенсію за віком (пенсійне посвідчення №110913 від 1987 року) /а.с.7/.

Враховуючи зазначений статус позивач відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»має право на отримання державної соціальної підтримки, а саме підвищення до пенсії в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком.

Розмір мінімальної пенсії за віком, визначений ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»від 09.07.2003 року. Згідно цієї норми мінімальна пенсія за віком дорівнює прожитковому мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Із заперечень відповідача встановлено, що позивачу в 2006 та 2007 роках не здійснювались зазначені виплати, з посиланням на відсутність коштів та на невизначеність розрахункової величини /мінімальної пенсії за віком/ для розрахунків підвищень до пенсії категорії громадян, які мають статус дітей війни.

З 01.01.2008 року позивачу встановлено підвищення до пенсії як особі, яка має статус «дитина війни»в сумі 47 грн. щомісячно, з 01.04.2008 року 48,10 грн. щомісячно, з 22.05.2008 року 48,10 грн. щомісячно, з 01.07.2008 року 48,20 грн. щомісячно, з 01.10.2008 року 49,80 грн. щомісячно. З 01.01.2009 року позивач отримує підвищення до пенсії в розмірі 49,80 грн. щомісячно. При цьому, з 01.01.2008 року по 22.05.2008 року відповідач здійснював нарахування на підставі п.41 розділу 2 Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28.12.2007 року, а з 22.05.2008 року на підставі Постанови КМУ «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян»№530 від 28.05.2008 року.

Згідно ст.7 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених цим Законом, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Крім того, надаючи перевагу Законам України «Про Державний бюджет на 2006 рік»від 20.12.2005 року та «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет на 2006 рік»від 19.01.2006 року, суд виходить з того, що закони є актами єдиного органу законодавчої влади Верховної Ради України. Конституція України не встановлює пріоритету в застосуванні того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання. Немає такого закону України, який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.

Конституційний Суд України у п. 3 мотивувальної частини рішення від 03.10.1997 року № 4-зп (справа про набуття чинності Конституцією) зазначив: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше».

Позовні вимоги, що стосуються 2008 року підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.41 розділу 2 Закону України „Про Державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України текст статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" викладено в наступній редакції.: «Дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни. Ветеранам війни, які мають право на отримання підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, відповідно до цього Закону та Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту дане підвищення провадиться за їх вибором згідно з одним із законів».

Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 року за №10-рп/2008 року, у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень ст.65 розділу 1, пунктів 61, 62, 63, 66 розділу 2, пункту 3 розділу 3 Закону України „Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України і 101 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст. 67 розділу 1, п.п. 1-4, 6-22, 24-100 розділу 2 Закону України „Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України), визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення п.п.41 розділу 2 Закону України „Про Державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України.

Рішення Конституційного Суду України у цій справі має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей зазначеного закону, що визнані неконституційними. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

З 22.05.2008 року відповідач повинен був нараховувати та сплачувати позивачу підвищення до пенсії, передбачене ст.6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни в редакції, яка діяла до 01.01.2008 року, оскільки з моменту ухвалення Конституційним Судом України рішення щодо неконституційності пп..41 розділу 2 Закону України „Про Державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України, ця норма втратила чинність та не підлягала застосуванню.

Оскільки в 2009 та 2010 роках ніяких змін до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»не вносилось, позивач в 2009 та 2010 роках мав право на отримання підвищення до пенсії в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком.

Таким чином, нарахування та виплата позивачу підвищення до пенсії як дитині війни здійснювалось відповідачем в розмірі нижчому, ніж передбачено діючим законодавством.

Суд не приймає до уваги доводи відповідача про відсутність бюджетного фінансування в обсязі, передбаченому Законом України «Про соціальний захист дітей війни»для здійснення соціальних виплат, оскільки відповідно до вимог ст. 3 Конституції України права і свободи та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, головним обовязком якої є утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Постановляючи рішення у даній справі, суд виходить з того, що конституційні принципи, на яких базується здійснення прав та свобод людини і громадянина України, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачене Конституцією України та іншими Законами України, не може бути скасоване, звужене. Правовою гарантією забезпечення державою даного права є виконання прийнятих на себе зобовязань.

Виходячи з принципу верховенства права, закріпленого ст. 8 Конституції України, принципу пріоритетності законів над урядовими нормативними актами, у звязку з чим Закони України мають вищу юридичну силу, суд вважає, що при вирішенні даного спору, підлягає застосуванню саме ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», в редакції, яка діє після прийняття рішень Конституційним Судом України, з урахуванням вимог ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», яка визначає мінімальну пенсію за віком на рівні прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, а не вищезазначена постанова Кабінету Міністрів України, на підставі якої позивачці здійснювалось нарахування та виплата підвищення до пенсії як дитині війни.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про незаконність дій Управління пенсійного фонду України в Ізюмському районі у Харківській області щодо нарахування і виплати позивачу підвищення до пенсії як дитині війни у розмірі нижчому, ніж це передбачено діючим законодавством.

Відповідно до ст.4 Закону України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Згідно з ч.2 ст. 1 ЦК України до майнових відносин, заснованих на адміністративному чи іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи наявність спеціальних законодавчих актів, які підлягають застосуванню у справах із соціальних правовідносин, що носять публічно-правовий характер, для захисту прав ОСОБА_1 суд вважає за необхідне прийняти рішення про зобовязання відповідача здійснити позивачу перерахунок та виплату підвищення до пенсії як дитині війни за період з 13 грудня 2009 року по 31 грудня 2009 року.

Розподіл судових витрат суд здійснює згідно вимог ст.94 КАС України.

Керуючись ст.ст.22, 46, ч.2 ст.152 Конституції України, ст.ст.6, 7 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», Законом України «Про Державний бюджет на 2006 рік»№3235-ІV від 20.12.2005 року, Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет на 2006 рік" від 19.01.2006 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»від 19.12.2006 року №489-V, Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» від 15.03.2007 року №749-V, Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України»від 28.12.2007 року №107-VI, Рішенням Конституційного суду України у справі №6-рп/2007 від 09.07.2007 року, Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 за №10-рп/2008 року, ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст. 6-14, 71, 159-163, 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

постановив:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області у здійсненні перерахунку та виплати пенсії ОСОБА_1 з підвищенням її на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком з розміру, встановленого ч.1 ст.28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з 13 грудня 2009 року по 31 грудня 2009 року , з урахуванням виплачених в зазначені періоди сум.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з підвищенням її на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком з розміру, встановленого ч.1 ст.28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та провести відповідні виплати за періоди з 13 грудня 2009 року по 31 грудня 2009 року, з урахуванням виплачених в зазначені періоди сум.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Ізюмський міськрайонний суд Харківської області протягом десяти днів з дня її проголошення, а якщо постанова була проголошена без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, з подачею копії апеляційної скарги до Харківського апеляційного адміністративного суду

Суддя О.М. Герцов