Справа № 807/3382/13-а
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2015-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2015 р. № 876/451/14

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Большакової О.О.,

Судової-Хомюк Н.М.,

з участю секретаря судового засідання Малетич М.М.,

представника позивача Васильчука А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу державної податкової інспекції у місті Ужгороді Головного управління Міндоходів у Закарпатській області на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2013 року в адміністративній справі № 807/3382/13-а за позовом дочірнього підприємства «Закарпаттявторкольормет» до державної податкової інспекції у місті Ужгороді Головного управління Міндоходів у Закарпатській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2013 року дочірнє підприємство «Закарпаттявторкольормет» (надалі - ДП «Закарпаттявторкольормет») звернулося до Закарпатського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просило визнати протиправними і скасувати податкові повідомлення-рішення форми «Р» державної податкової інспекції у місті Ужгороді Головного управління Міндоходів у Закарпатській області (надалі - ДПІ у м.Ужгороді) від 26.04.2013 року за №№ та .

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що за принципом персональної відповідальності позивач не може нести відповідальності за недекларування або несвоєчасне декларування контрагентами своїх податкових зобов'язань. Крім того, реальність господарських операцій підтверджена первинними документами та іншими доказами.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2013 року позов задоволено.

Не погодившись із прийнятою постановою, її оскаржила ДПІ у м.Ужгороді, яка вважає, що рішення суду першої інстанції є необгрунтованим і таким, що порушує норми матеріального та процесуального права. Тому просила скасувати постанову суду першої інстанції і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовано покликанням на дані системи автоматичного співставлення податкових зобов'язань і податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПА України та недоліками первинних документів, які надано на підтвердження реальності здійснення позивачем господарських операцій.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційна скарга не належить до задоволення з наступних підстав.

Пунктом 5.1 статті 5 Закону України від 28.12.1994 р. № 334/94-ВР «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; надалі - Закон № 334/94-ВР) валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) визначено як суму будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Відповідно до підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону № 334/94-ВР до складу валових витрат включаються, зокрема, суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

За приписами абзацу другого пункту 5.3.9 Закону № 334/94-ВР не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Згідно із підпунктом 11.2.1 пункту 11.2 статті 11 Закону № 334/94-ВР датою збільшення валових витрат виробництва (обігу) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

або дата списання коштів з банківських рахунків платника податку на оплату товарів (робіт, послуг), а в разі їх придбання за готівку - день їх видачі з каси платника податку;

або дата оприбуткування платником податку товарів, а для робіт (послуг) - дата фактичного отримання платником податку результатів робіт (послуг).

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VI (надалі - ПК України) витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Витрати операційної діяльності включають, зокрема, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Згідно із абзацом першим пункту 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до підпунктів 7.4.1 та 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України від 03.04.1997 р № 168/97-ВР «Про податок на додану вартість» (надалі - Закон № 168/97-ВР) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8 1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Згідно із пунктом 189.1 статті 189 ПК України у разі постачання товарів/послуг у межах балансу платника податку для невиробничого використання, постачання товарів/послуг та виробничих основних засобів відповідно до пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу, використання виробничих або невиробничих засобів, інших товарів/послуг не у господарській діяльності, переведення виробничих основних засобів до складу невиробничих основних засобів, база оподаткування визначається виходячи з їх балансової вартості на момент переведення (постачання), а для товарів/послуг - не нижче цін придбання.

Пунктами 198.1, 198.2, 198.3, 198.5 та 198.6 статті 198 ПК України визначено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку, зокрема, з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Якщо у подальшому такі товари/послуги, основні виробничі засоби фактично використовуються в операціях, які не є об'єктом оподаткування або звільняються від оподаткування відповідно до цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (за винятком випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу), то з метою оподаткування такі товари/послуги, основні виробничі засоби вважаються проданими у податковому періоді, на який припадає таке використання, у тому випадку, якщо платник податку скористався правом на податковий кредит за цими товарами/послугами, основними виробничими засобами.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Частка використання сплаченого (нарахованого) податку за придбаними (ввезеними) товарами (послугами) між оподатковуваними та неоподатковуваними операціями визначається у відсотках як відношення обсягів з постачання оподатковуваних операцій (без урахування сум податку) за попередній календарний рік до сукупних обсягів постачання оподатковуваних та неоподатковуваних операцій (без урахування сум податку) за цей же попередній календарний рік. Визначена у процентах величина застосовується протягом поточного календарного року (пункт 199.2 статті 199 ПК України).

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, у період з 10.12.2012 р. по 16.04.2013 р. податковим органом проведено планову виїзну перевірку ДП «Закарпаттявторкольормет» з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період з 01.10.2009 р. по 30.09.2012 р., за результатами якої складено акт від 16.04.2013 р. № 1192/22-0/25434320 (надалі - Акт).

Відповідно до висновків Акта підприємством порушено вимоги:

1) п.1.32 ст.1, п.5.1, пп.5.2.1 п.5.2, пп.5.3.9 п.5.3 ст.5, пп.11.2.1 п.11.2 ст.11 Закону № 334/94-ВР, п.п.138.1, 138.2 та 138.10 ст.138, п.7 підр.4 розділу ХХ «Прикінцеві положення» ПК України, ст.ст.1, 2 та 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п.2.4 ст.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом міністерства фінансів України № 88 від 24.05.95 р. та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р. за № 168/704 (надалі - Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку), п.2.6 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з заготівлі, переробки, металургійної переробки металобрухту кольорових і чорних металів, затверджених наказом Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва, Міністерства промислової політики України від 23.10.2007 р. № 127/595, в результаті чого знижено податок на прибуток в період, що перевірявся, на загальну суму 293 369,00 грн, у т.ч. по податкових періодах: 1 - 4 квартали 2010 року, 1 і 3 квартал 2011 року та 2 квартал 2012 року;

2) пп.7.4.1, п.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону № 168/97-ВР, п.189.1 ст.189, п.п.198.1, 198.5 та 198.6 ст.198, п.199.2 п.199.4 ст.199 ПК України, ст.ст.1, 2 та 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п.2.4 ст.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, п.2.6 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з заготівлі, переробки, металургійної переробки металобрухту кольорових і чорних металів, затверджених наказом Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва, Міністерства промислової політики України від 23.10.2007 р. № 127/595, в результаті чого занижено податок на додану вартість всього не суму 186 518,00 грн за періоди: січень 2010 року - березень 2010 року, травень 2010 року - березень 2011 року, червень, серпень та грудень 2011 року, січень - березень та червень 2012 року.

На підставі Акта та відповідно до встановлених порушень відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення за № на суму податку на прибуток в розмірі 357 848,75 грн (у т.ч. штрафна санкція - 64 479,75 грн) та № на суму податку на додану вартість в розмірі 207 845,75 грн (у т.ч. штрафна санкція - 40 411,75 грн).

За результатами адміністративного оскарження Головним управлінням Міністерства доходів і зборів у Закарпатській області прийнято рішення за № 177/10/10-244 від 11.07.2013 р. про: збільшення визначеного податковим повідомлення-рішення за № від 26.04.2013 р. суми податку на прибуток підприємства на 125,00 грн та суми штрафних санкцій - на 31,25 грн; часткове скасування податкового повідомлення-рішення від 26.04.2013 р. за № в частині 20 641,00 грн податку на додану вартість та 5 153,25 грн штрафних санкцій; залишення без задоволення скарги ДП «Закарпаттявторкольормет» від 13.05.2013 р. № 113 на податкові повідомлення-рішення ДПІ у м.Ужгороді від 26.04.2013 р. № , від 26.04.2013 р. № (в частині 146 793,00 грн податку на додану вартість та 35 248,50 грн штрафних санкцій).

Рішенням за № 9278/6/99-99-10-01-15 від 19.08.2013 р. Міністерство доходів і зборів України залишило без змін податкові повідомлення-рішення ДПІ у м.Ужгороді від 26.04.2013 р. № та № з урахуванням рішення, прийнятого за розглядом первинної скарги, а скаргу залишено без задоволення.

У п.п.3.1.2 п.3.1 та п.п.3.2.2 п.3.2 Акта відповідач робить висновки про завищення Підприємством валових витрат та податкового кредиту підприємства на суму придбаного у ТОВ «ВП «Вторзаготметал»» та ТОВ «Металонг-Інвест» брухту та відходів чорних металів на загальну суму 1009946,89 грн, у т.ч. ПДВ 168324,48 грн.

Висновки обгрунтовано посиланням на систему автоматизованого співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПІ України, за даними якої ТОВ «Металонг-Інвест» та ТОВ «ВП «Вторзаготметал»» операції з постачання товарів (робіт, послуг) в податковій звітності не декларують. Так, ТОВ «Металонг-Інвест» останню звітність з податку на прибуток подано лише за 1 квартал 2010 р., а щодо ТОВ «ВП «Вторзаготметал» - подання податкової звітності з ПДВ за травень 2010 р. з нульовими показниками та за червень 2010 р. (не визначено як податкову звітність),

Проте, як видно із матеріалів справи, в зазначених періодах позивач жодних господарських операцій з ТОВ «ВП «Вторзаготметал»» з придбання товарно-матеріальних цінностей не вчиняв.

Посилаючись в Акті на відомості системи авторизованого співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПА зазначає, що податковий стан ТОВ «Металонг-Інвест» (ліквідовано) та ТОВ «ВП «Вторзаготметал» - до ЄДР внесено запис про відсутність підприємства за місцезнаходження.

Але інформація щодо періоду, з якого ТОВ «ВП «Вторзаготметал»» неможливо встановити за місцем реєстрації в Акті відсутня, при тому, що на час здійснення спірних господарських операцій ці Товариства перебували на податковому обліку в органах ДПС України та знаходилися за своєю юридичною адресою.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що недекларування або несвоєчасне декларування контрагентами позивача своїх податкових зобов'язань не є підставою для позбавлення позивача права на валові витрати та податковий кредит з ПДВ, при тому, що ніякі нормативні акти не ставлять в залежність формування валових витрат та податкового кредиту підприємства від наявності чи відсутності його постачальників за юридичною адресою та їх податкового обліку (стану) в органах ДПС України, а реальність операцій підтверджуються відповідними первинними документами: видатковими та податковими накладними, закупівельними актами, банківськими виписками.

З приводу відсутності у позивача товарно-транспортних накладних та необхідність зазначення умов поставки в актах приймання-передачі брухту чорних металів судом встановлено, що у період з 01.10.2009 р. по 30.09.2012 р. позивач не придбавав у ТОВ «ВП «Вторзаготметал» та ТОВ «Металонг-Інвест» послуг з транспортування вантажу; надання позивачу таких послуг контрагентами не передбачено договорами від 11.01.2010 р. за № 11/01-10 та від 01.05.2010 р. за № 01/05-10 і за їх умовами транспортування металобрухту здійснюється продавцем. Транспортні послуги включено до ціни товару, окремо не виділені, тому відсутність товарно-транспортної накладної ще не свідчить про відсутність господарських операцій, при тому, що факт передачі товару підтверджується закупівельними актами.

Згідно зі статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільні перевізники, водії повинні мати та пред'являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Правилами перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 р. № 363, які регулюють здійснення перевезень, визначено, що вони стосуються виключно порядку здійснення перевезень, документи на вантаж і товаро-транспортні накладні є обов'язковими лише для перевізника та не мають відношення до бухгалтерського та податкового обліку підприємств та не встановлюють правила ведення зазначених видів обліку.

З аналогічних підстав є неправомірними й висновку податкового органу про завищення позивачем валових витрат та податкового кредиту підприємства на суму придбаних у ТОВ «Ельгуна Стілл» послуг на 33 451,20 грн (в т.ч. ПДВ - 5575,20 грн), з огляду на те, що факт виконання цих послуг підтверджується актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), які містять усі необхідні реквізити.

Що стосується покликань податкового органу на акт перевірки ТОВ «Ельгуна Стілл» від 14.03.2012 р. за № 4/22-5/34902709, відповідно до якого останнє мало господарські взаємовідносини з постачальником ТОВ «Майстерня заходів», який відсутній за податковою адресою, та постачальниками ТОВ «Актив Медія», ТОВ «Сакбі», ТОВ «Агенство Незалежної експертизи «М.Т.К.», підписи в податковій звітності яких є підробленими, а також що порушення 03.02.2012 р. прокуратурою м.Києва кримінальної справи відносно службових осіб ПАТ КБ «Інтербанк» за фактом умисного ухилення від сплати податків в особливо великих розмірах, суд встановив, що позивач із цими товариства ніяких відносин не мав, договори не укладав і розрахунки не проводив.

Аналізуючи фізичну та технічну можливість здійснення позивачем спірних господарських операцій, суд встановив, що у перевіреному періоді Підприємство мало ліцензії на заготівлю, переробку металобрухту чорних та кольорових металів серії АВ № 548780 від 12.07.2007 р. та серії АВ № 548744 від 12.07.2007 р.; також у його користуванні перебували адміністративний та виробничий корпус, виробнича площадка, брухтопереробне і вантажопідйомне обладнання та інше майно, відповідно до договорів оренди із Західно-Українським АТ «Вторкольормет», ТОВ «Фонд досліджень та розвитку». Також на балансі підприємства перебувають вагове обладнання, вимірювальні засоби, що забезпечують проведення радіаційного контролю, та інші спеціалізовані машини і обладнання, транспортні засоби тощо; кількість працівників Підприємства складає 20 чоловік.

Враховуючи викладене, позивач мав необхідні умови для здійснення господарської діяльності із придбання металобрухту, який надалі був реалізований, зокрема, ТОВ «Трансмет», ТОВ «Українська торгівельна компанія», ТОВ фірма «Карпати ЛТД», з отриманням економічного ефекту.

Витратними накладними, банківськими виписками, залізничними квитанціями, податковими накладними, актами приймання-передачі товару, актами походження металів чорних вторинних, посвідченнями на відповідність вимог пожежної, взривної, екологічної та радіаційної безпеки підтверджується придбання позивачем брухту у постачальників, накопичення на спеціалізованому майданчику підприємства за адресою: м.Ужгород, вул. Лавріщева, буд.54 для подальшого формування єдиних партій вантажу, завантаження у вагони та транспортувався залізницею до покупців.

Щодо висновку Акта про завищення позивачем валових витрат підприємства в сумі 260 332,00 грн за фактом придбання металоконструкцій та батарей чавунних у приватних підприємців ОСОБА_3 та ОСОБА_4 судом зазначено, що позивач не придбавав у вказаних осіб металобрухт, документи про це у справі відсутні, тому наявність у цих осіб відповідних ліценцій не є обов'язковою. А подальше їх переведення в металобрухт та його реалізація для ВАТ «Славутський РМЗ» не суперечить положенням законодавста і наявними у справі доказами не підтверджується, що вказані дії по переведенню призвели до завищення позивачем валових витрат.

Що стосується покликань податкового органу про незазначення у отриманих від цих осіб накладних, необхідно зазначити, що вони містять необхідні дані для ідентифікації операцій, а також покликання на договори, у яких зазначено повні дані цих осіб. Тому покликання податкового органу не неможливість ідентифікування осіб, що брали участь в здійсненні господарської операції, є безпідставними.

За приписами статтей 1 та 4 Закону України «Про металобрухт» металобрухт - це непридатні для прямого використання вироби або частини виробів, які за рішенням власника втратили експлуатаційну цінність внаслідок фізичного або морального зносу і містять у собі чорні або кольорові метали чи їх сплави, а також вироби з металу, що мають непоправний брак, залишки чорних і кольорових металів і їх сплавів.

Ліцензуванню не підлягає діяльність фізичних осіб - суб'єктів господарювання і юридичних осіб, пов'язана із збиранням та реалізацією промислового брухту чорних та кольорових металів, який утворився в результаті їх діяльності.

В Акті зазначено про завищення позивачем податкового кредиту в сумі 8556,00 грн за період з 01.01.2011 р. по 31.12.2011 р. за рахунок неправильного визначення підприємством коефіцієнта розподілу сум ПДВ у складі ціни придбання товарів (робіт, послуг), які брали участь у оподаткованих та звільнених від оподаткування операцій за цей період, оскільки при обчисленні цього коефіцієнта позивач не мав право враховувати в обсяг оподаткованих операцій умовний продаж товару в сумі 26 974,02 грн згідно видаткової накладної № 4 від 31.01.2011 р. про відвантаження чорного брухту на цю суму, який було придбано у 2010 року з ПДВ і рахувалось у залишку на 01.01.2011 р. по рах.201.

Відповідно до п.п.199.2 та 199.3 ст.199 ПК України частка використання товарів/послуг, необоротних активів в оподатковуваних операціях визначається у відсотках як відношення обсягів з постачання оподатковуваних операцій (без урахування сум податку) за попередній календарний рік до сукупних обсягів постачання оподатковуваних та неоподатковуваних операцій (без урахування сум податку) за цей же попередній календарний рік. Визначена у процентах величина, застосовується протягом поточного календарного року.

Платники податку, у яких протягом попереднього календарного року були відсутні неоподатковані операції, а такі неоподатковані операції почали здійснюватися у звітному періоді, а також новостворені платники податку проводять у поточному календарному році розрахунок частки використання товарів/послуг, необоротних активів в оподатковуваних операціях на підставі розрахунку, визначеного за фактичними даними обсягів з постачання оподатковуваних та неоподатковуваних операцій першого звітного податкового періоду, в якому задекларовані такі операції.

Розрахунок частки використання товарів/послуг, необоротних активів в оподатковуваних операціях подається до контролюючого органу одночасно з податковою декларацією звітного податкового періоду, в якому задекларовані такі оподатковувані та неоподатковувані операції.

Враховуючи вищенаведене, для визначення коефіцієнта розподілу сум ПДВ у складі ціни придбання товарів (робіт, послуг), які брали участь у оподаткованих та звільнених від оподаткування операціях, платник податків має підрахувати обсяг з постачання оподаткованих операцій, обсяг з постачання звільнених операцій та сукупний обсяг постачання.

Отже, умовний продаж товару в сумі 26 974,02 грн здійснений позивачем у зв'язку з продажем чорного брухту на цю суму без урахування ПДВ, придбаного підприємством у 2010 року з ПДВ, є постачанням товарів, що оподатковуються за ставкою 20 %, у зв'язку з чим позивач правомірно при обчисленні коефіцієнта розподілу нарахував в обсяг оподаткованих операцій умовний продаж товару в сумі 26 974,02 грн.

Відповідно до абзацу першого частини другої статті 215 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Згідно зі статтею 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

У процесі розгляду справи зазначені факти встановлено не було та відповідачем не було надано доказів на підтвердження недотримання сторонами в момент укладення договорів вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК України, що є підставою для визнання правочинів недійсними.

Окрім цього, з 01 січня 2011 року набули чинності зміни, внесені до ЦК України, зокрема, було викладено частину першу статті 203 у новій редакції та доповнено статтю 228 частиною третьою. На підставі частини 3 статті 228 ЦК України чи статті 207 Господарського кодексу України доводити недійсність правочинів (господарських зобов'язань) органи державної податкової служби зобов'язані виключно у судовому порядку.

У постановах Верховного Суду України від 9 вересня 2008 року в справі № 21-500во08, від 1 червня 2010 року в справі № 21-573во10 Судова палата в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, то це спричиняє відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування ПДВ у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

У п.38 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Інтерсплав проти України» від 09.01.2007 р. Суд вказав на те, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку. Отже платника податку не може бути позбавлено відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування.

У матеріалах справи відсутні докази на предмет визнання недійсними в установленому порядку договорів позивача.

Відповідно до частини четвертої статті 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Згідно із частиною першою статті 71 КАС сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час судового розгляду справи відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не довів належними та допустимими доказами правомірність прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, а викладені в акті перевірки висновки податкового органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства не знайшли свого підтвердження.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання про підставність позовних вимог ДП «Закарпаттявторкольормет» до державної податкової інспекції у місті Ужгороді Головного управління Міндоходів у Закарпатській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, і правомірність задоволення таких вимог судом першої інстанції.

У відповідності до статті 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 200 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції є законною, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст.160 ч.3, 195, 196, 198 п.1 ч.1, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу державної податкової інспекції у місті Ужгороді Головного управління Міндоходів у Закарпатській області залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2013 року в адміністративній справі № 807/3382/13-а - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Р.Й.Коваль

Судді О.О.Большакова

Н.М.Судова-Хомюк

Ухвала в повному обсязі складена 08 червня 2015 року.