Справа № 815/2378/15
Суддя: Вовченко О. А.
Дата ухвалення: 2015-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2378/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Вовченко O.A.,

судді Завальнюка І.В.,

судді Андрухіва В.В.,

секретар судового засідання Дубовик Г.В.,

за участю: перекладача - ОСОБА_1

позивача - ОСОБА_2

представника позивача- ОСОБА_3 (за ордером),

представника відповідача - Ващіліної Н.С. (за довіреністю);

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної Міграційної Служби України про визнання неправомірним та скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_2 з адміністративним позовом до Державної Міграційної Служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 25.03.2015 року № 223-15 та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування адміністративного позову зазначено наступне. Позивач є громадянином Сирійської Арабської республіки, мешканцем міста Алеппо, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Позивач вказує на те, що він не може повернутися до країни своєї громадянською належності з причин ситуації загальнопоширеного насильства, а також через побоювання бути насильно мобілізованим до лав армії чи озброєних угрупувань, оскільки вже проходив військову службу. Побоюючись за власне життя, позивач був змушений покинути країну громадянської належності в пошуках притулку.

Від відповідача надійшли до суду заперечення до адміністративного позову (а.с. 34-39), в яких зазначено, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності заяви вимогам п.1 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали адміністративний позов, просили суд задовольнити його в повному обсязі з підстав, викладених у адміністративному позові.

В судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти задоволення адміністративного позову з підстав, викладених в запереченнях до адміністративного позову.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, встановив наступне.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Сирії, за національністю - араб, за віросповіданням - іслам, мусульманин-суніт (а.с. 52).

До України - м. Одеси позивач потрапив 03.12.2013 року вантажівкою нелегально без наявності будь-яких документів (а.с. 55).

06.12.2013 року ОСОБА_2 звернувся до органу ДМС із заявою про надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту (а.с.48-50), яка обґрунтована тим, що в Сирії, зокрема, в місті позивача йде громадянська війна, проходять масові вбивства, пограбування людей, зриви, відсутні елементарні умови для проживання: немає харчів, води, світла, й відтак існує реальна небезпека для життя людей.

За результатами розгляду документів, щодо надання позивачу статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту в Україні, Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області був прийнятий висновок від 19.01.2015 року № 2013OD0421 (далі - Висновок) щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який обґрунтований тим, що міграційною службою не приймаються твердження заявника щодо потрапляння в Україну. Так, згідно даного висновку, 04.10.2013 року заявник зробив спробу потрапити в Україну через КПП «Аеропорт Одеса», однак був не пропущений на територію України через відсутність дозволу на виїзд та примусово повернутий до країни громадянського походження. Також, Висновок ґрунтується на тому, що згідно отриманих відомостей, рідний брат заявника проживає в Україні у м. Одесі, зазначений факт, а також наявність національного паспорту були приховані заявником, що вважається елементом зловживання процедурою. Щодо зазначення позивачем причин виїзду з Батьківщини та звернення за захистом в Україні міграційний орган у Висновку вказав, що під час звернення заявник надав лише поверхневу інформацію щодо ситуації в місті, не зміг обґрунтувати мету виїзду до європейських країн без родичів, які залишилися на Батьківщині. Відтак, орган міграційної служби дійшов висновку що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (а.с. 82-89).

Рішенням Державної міграційної служби України від 25.03.2015 року № 223-15 був підтриманий вище зазначений висновок та відмовлено громадянину Сирії ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 44).

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначене рішення необґрунтованим, у зв'язку із чим останнє підлягає скасування, з огляду на наступне.

Як вбачається з особової справи ОСОБА_2 № 2013OD0421, в основу оскаржуваного рішення від 25.03.2015 року № 223-15 покладений висновок Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області щодо відмови у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зі змісту зазначеного висновку вбачається, що співробітник міграційної служби дійшла висновку про те, що зазначені заявником у матеріалах справи факти не дають підстав вважати, що він переслідувався в Сирії, як конвенційний біженець.

Суд не погоджується з таким висновком та зазначає, що останній здійснений без належної оцінки фактичних обставин, належного обґрунтування та всупереч нормам права, що регулює спірні правовідносини.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Як зазначено в п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3 "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року N 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Разом з тим, висновок міграційної служби не містить належного аналізу ситуації, що склалася в Сирії.

Судом встановлено, що у липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хресту визнав конфлікт у Сирії збройним конфліктом не міжнародного характеру. Кількість осіб, які постраждали під час конфлікту на даний момент дуже висока та продовжує зростати. ООН постійно інформує про акти насилля та вбивствах у Сирії. З початку березня 2011 року постійно надходять відомості щодо порушення права людини та основних свобод, у тому числі страти без суду, тортури, арешти, застосування тяжкої зброї проти мирного населення.

Так, як вбачається з протоколу співбесіди з громадянином Сирії останнє місце проживання позивача в країні громадянського походження - Сирія, м. Алеппо, район Аль-Сабіль (а.с.65).

Як свідчать матеріали справи (а.с. 97-145) м. Алеппо є небезпечним регіоном в Сирії, оскільки піддається постійним озброєним нападам та постійним обстрілам, в результаті яких страждають та гинуть мирні жителі міста (а.с. 136, 138), місто піддається застосуванням бомб, які підривають цивільні об'єкти (а.с. 137).

Таким чином, на теперішній момент в країні громадянського походження позивача та зокрема у його рідному місті склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування.

Також, суд зазначає, що згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, як вже зазначено судом, за результатами вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, у висновку від 19.01.2015 року № 2013OD0421 Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області зазначило, що міграційною службою не приймаються твердження заявника щодо потрапляння в Україну. Так, згідно даного висновку, 04.10.2013 року заявник зробив спробу потрапити в Україну через КПП «Аеропорт Одеса», однак був не пропущений на територію України через відсутність дозволу на виїзд та примусово повернутий до країни громадянського походження. Також, Висновок ґрунтується на тому, що згідно отриманих відомостей, рідний брат заявника проживає в Україні у м. Одесі, зазначений факт, а також наявність національного паспорту були приховані заявником, що вважається елементом зловживання процедурою. Щодо зазначення позивачем причин виїзду з Батьківщини та звернення за захистом в Україні міграційний орган у Висновку вказав, що під час звернення заявник надав лише поверхневу інформацію щодо ситуації в місті, не зміг обґрунтувати мету виїзду до європейських країн без родичів, які залишилися на Батьківщині.

Разом з тим, суд зазначає, що такі висновки Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області не знаходять свого підтвердження та спростовуються наступним.

Як зазначено позивачем - ОСОБА_2 в судовому засіданні, ним не приховувалось того факту, що рідний брат заявника проживає в Україні у м. Одесі та саме ним повідомлені такі відомості співробітникам міграційної служби. В свою чергу, представником відповідача в судовому засіданні не спростовано таких доводів ОСОБА_2 та не зазначено будь-яких інших джерел отримання інформації відносно брата позивача.

Також, суд зазначає, що факт наявності національного паспорту, який ніби-то був прихованим позивачем, не підтверджується матеріалами особової справи ОСОБА_2.

Так, при співбесіді з працівниками міграційної служби ОСОБА_2 зазначив, що його національний паспорт залишився в Сирії (а.с.66). При цьому, жодних спростувань вказаного факту відповідачем не наведено та в матеріалах особової справи відсутні копії національного паспорту позивача. Тобто, такі доводи відповідача щодо приховування ОСОБА_2 національного паспорту жодним чином не обґрунтовані. При цьому, матеріали особової справи містять копію внутрішнього паспорту позивача (а.с. 77) та ОСОБА_2 було зазначено про це працівникам міграційної служби (а.с.66).

Окрім того, висновок Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області від 19.01.2015 року № 2013OD0421 містить інформацію відносно того, що 04.10.2013 року заявник зробив спробу потрапити в Україну через КПП «Аеропорт Одеса», однак був не пропущений на територію нашої країни через відсутність дозволу на виїзд та примусово повернутий до країни громадянського походження.

В судовому засіданні представник відповідача зазначила, що наведені факти підтверджуються листом від 04.10.2013 року (а.с.90).

Однак, при дослідженні в судовому засіданні вказаного листа, суд вважає, що вказаний документ не містить підтверджуючої інформації відносно того, що ОСОБА_2 зробив спробу потрапити в Україну через КПП «Аеропорт Одеса», адже, по-перше, в матеріалах особової справи не міститься переклад вказаного листа, по-друге, у вказаному листі містяться відомості лише імені особи - Назір, без зазначення її прізвища, що не дає підстав вважати, що зміст листа стосується саме позивача - ОСОБА_2.

При цьому, позивач в судовому засіданні заперечував проти того, що ним 04.10.2013 року були здійснені спроби перетнути кордон України. Натомість, представник відповідача в судовому засіданні не зазначив, які дії уповноважених осіб міграційної служби були вчинені при спробі особи - Назір перетнути нелегально кордон України та в матеріалах особової справи позивача відсутні будь-які рішення чи інші документи, прийняті за розглядом листа щодо нелегального перетину кордону іноземною особою - Назір.

Окрім того, суд не бере й до уваги доводи міграційної служби, викладені у висновку від 19.01.2015 року № 2013OD0421, відносно того, що ОСОБА_2 надано лише поверхневу інформацію відносно ситуації в рідному місті, адже, позивачем наведено ситуацію в рідному місті як то зі сторони умов проживання, так і ситуацію озброєного конфлікту, так і окремі випадки, які наведені в заяві позивача (а.с. 48).

Також, суд зазначає, що відповідно до офіційної позиції УВКБ ООН від лютого 2012 року державам - членам ООН рекомендовано ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до Сирії до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення. Згідно іншої інформації УВКБ ООН за червень 2012 року з початку безладів в Сирії в березні 2011 року, надійшли повідомлення серйозних, широко розповсюджених та систематичних порушеннях прав людини, свавільних арештах великої кількості людей та поганому поводженні, а загальна кількість загиблих перевищує 9000 осіб. Міжнародний комітет Червоного Хреста кваліфікував бойові дії в районах Хомса та Ідліба, як локальні громадські війни.

Отже існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій існує військовий конфлікт.

Європейський суд з прав людини у справі "Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства" (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Отже ситуації в Сирії за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну. Так, сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення.

Відповідно до пункту 10 вищевказаної Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Відповідно до Керівництва УВКБ ООН із процедур та критеріїв визначення статусу біженців згідно Конвенції 1951 року і протоколу 1976 року, що стосуються статусу біженця (п.43) побоювання стати жертвою переслідувань не повинні обов'язкового ґрунтуватися на особистому досвіді заявника. Те, що, наприклад, сталося з його друзями, родичами та іншими членами тієї ж расової або соціальної групи, може бути свідченням того, що його побоювання стати рано чи пізно жертвою переслідувань цілком обґрунтовані.

Відповідачем взагалі не взято до уваги інформацію по країні походження позивача. Зокрема, того факту, що на теперішній час в Сирії триває цивільна війна, систематично порушуються права людини та основні свободи, про що й зазначав сам позивач у своїй заяві.

В зв'язку з даними обставинами, суд вважає, що формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем порушило принцип рівності перед законом, що призвело до прийняття противоправного рішення в частині відмови позивачу у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту з боку Державної міграційної служби України, органу, який приймає остаточне рішення на підставі зібраних доказів та висновку Управління.

Суд зазначає, що прийняття рішення має здійснюватися з використанням повноважень та з метою, з якою це повноваження надано, а саме рішення зазначених органів мають бути спрямовані на захист життя та свобод шукачів додаткового захисту.

Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб'єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Одним із головних принципів адміністративного судочинства, відповідно до ст. 7 КАС України є принцип верховенства права. Відповідно до ст. 3 Конституції України та ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов'язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, при прийнятті оскаржуваного рішення діяв без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), та без дотримання принципу верховенства права.

Таким чином, на підставі ст.10 КАС України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст.11 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними доказів, з'ясувавши обставини у справі; перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 25 Постанови Пленуму ВАСУ від 16.03.2012 року № 3, суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінюючи викладені обставини в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення відповідача, є безпідставним, прийнято без урахування всіх обставин, на які посилався позивач, в зв'язку з чим не може залишатися чинним та підлягає скасуванню з подальшим зобов'язанням відповідача розглянути заяву позивача про визнання його біженцем повторно.

Керуючись ст.ст. 69-71, 160-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 25.03.2015 року № 223-15.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, встановлених рішенням суду.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний колегією суддів 12.06.2015 року.

Головуючий суддя Вовченко О.А.

Суддя Завальнюк І.В.

Суддя Андрухів В. В.