Справа № 820/16382/14
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2015-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2015 року м. Київ К/800/65902/14

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

Олендера І.Я. (доповідача), Карася О.В., Рибченка А.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області, Державної виконавчої служби Рубіжанського міського управління юстиції про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, провадження в якій відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 9 жовтня 2014 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 18 листопада 2014 року, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду першої інстанції з позовом в якому просила визнати протиправною бездіяльність УПФ України в м. Рубіжне у Луганській області (далі - УПФ) щодо прийняття вимог про сплату боргу № Ф1033 від 13.12.2012 року та № Ф 1306-у від 25.04.2014 року в сумі 1440 грн. за 3-й і 4-ий квартали 2010 року та скасувати їх; визнати протиправною бездіяльність старшого державного виконавця Ядрихінського Б.В., начальника відділу ДВС РМУЮ Слепцової Ю.А.; постанови ДВС РМУЮ № 42479126 від 03.06.2014 року та ВП № 44588050 від 03.09.2014 року - визнати протиправними та скасувати; зобов'язати УПФ виплачувати пенсію позивачу в повному обсязі, згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення», а безпідставно утриману суму пенсії за липень - вересень місяці 2014 року, в розмірі 821 грн., повернути позивачу з державного бюджету в установленому законом порядку.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 09.10.2014 року адміністративний позов ОСОБА_4 в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності УПФ щодо прийняття вимоги про сплату боргу № Ф1033 від 13.12.2012 року та її скасування залишено без розгляду, у зв'язку з пропуском встановлених строків для звернення до адміністративного суду. Вказана ухвала позивачем не оскаржена.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 9 жовтня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 18 листопада 2014 року, в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Суди попередніх інстанцій мотивували свої рішення тим, що у спірний період позивач був платником єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, як суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа, перебуваючи на спрощеній системі оподаткування повинен був сплачувати страхові внески в порядку, встановленому Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», тому дії та рішення відповідача є правомірними, а вимоги про сплату недоїмки та постанова державного виконавця прийняті на підставі, в порядку та в межах повноважень, визначених законом.

У поданій касаційній скарзі позивач заявив вимоги про скасування рішень судів попередніх інстанцій, як таких, що ухвалені із порушенням норм матеріального і процесуального права, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У доводах касаційної скарги, позивач зазначає, що судами попередніх інстанцій не враховано, що у нього відсутній обов'язок сплати страхового внеску, з урахуванням чого має, передбачене ч. 4 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування». Таким чином, відсутні підстави для прийняття вимоги щодо сплати недоїмки, а у державного виконавця були відсутні підстави для відкриття виконавчого провадження та примусового стягнення сум з пенсії.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження, відповідно до пункту першого частини першої статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступні обставини.

ОСОБА_4, з 11.12.1997 року є пенсіонером за віком, з 1999 року зареєстрована як фізична особа підприємець, що здійснює діяльність на спрощеній системі оподаткування як платник єдиного податку, що підтверджується пенсійним посвідченням, свідоцтвом про реєстрацію, свідоцтвом платника єдиного податку.

25.04.2014 року УПФ виставлена ОСОБА_4 вимога № Ф 1306-у по сплаті недоїмки страхового внеску на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування в розмірі 1440 грн. (а.с.12)

УПФ направило позивачу повідомлення-розрахунок з вимогою здійснити доплату до мінімального страхового внеску за 3, 4 квартал 2010 року на суму 708,06 грн. та 731,94 грн. відповідно.(а.с.13)

02.09.2014 року у зв'язку із невиконанням вимоги, несплатою суми недоїмки, УПФ України в м. Рубіжне Луганської області звернулося до державного виконавця з заявою про примусове виконання вимоги від 25.04.2014 року № Ф-1306.(а.с.35)

03.09.2014 року державною виконавчою службою Рубіжанського МУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 44588050 (а.с. 37).

На примусовому виконанні у відділу ДВС Рубіжанського міського управління юстиції також перебуває вимога № Ф-249-У від 16.11.2013 року видана Рубіжанською об'єднаною державною податковою інспекцією ГУ Міндоходів у Луганській області про стягнення з ОСОБА_4 на користь Рубіжанської ОДПІ ГУ Міндоходів в Луганській області заборгованості в розмірі 2312,07 грн., виконавчого збору в сумі 231,20 грн. та витрат на проведення виконавчих дій в сумі 52,77 грн.

03.06.2014 року державним виконавцем прийнято постанову ВП №42479126 якою звернуто стягнення на пенсію ОСОБА_4 шляхом утримання коштів у розмірі 20% (загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати не може перевищувати 50% доходу, що має бути виплачена, у тому числі в разі відрахування за кількома виконавчими документами) (а.с.171).

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Статтею 1 Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» (в редакції чинній на час винекнення спірних правовідносин) встановлено перелік осіб, що є платниками збору на обов'язкове державне пенсійне страхування. Зокрема відповідно до п. 3 ст.1 цього Закону, платниками збору на обов'язкове державне пенсійне страхування є фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які не використовують працю найманих працівників.

У відповідності до пп. 4 п. 8 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в редакції , яка діє з 17.07.2010 року, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок), та члени сімей зазначених осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, на період дії законодавчих актів з питань особливого способу оподаткування сплачують страхові внески в порядку, визначеному цим Законом.

Відповідно до пп. 1 п. 8 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», страхові внески, що перераховуються до солідарної системи сплачуються страхувальниками та застрахованими особами на умовах і у порядку, визначених цим Законом та в розмірах, передбачених Законом України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» для відповідних платників збору.

Сума страхового внеску встановлюється зазначеними особами самостійно для себе та членів їх сімей, які беруть участь у провадженні такими особами підприємницької діяльності та не перебувають з ними у трудових відносинах. При цьому сума страхового внеску з урахуванням частини фіксованого або єдиного податку, що перерахована до Пенсійного фонду України, повинна становити не менше мінімального розміру страхового внеску за кожну особу та не більше розміру страхового внеску, обчисленого від максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, оподатковуваного доходу (прибутку), загального оподатковуваного доходу, з якої сплачуються страхові внески.

Тобто, з 17.07.2010 року фізичні особи суб'єкти підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування, повинні доплачувати до мінімального розміру страхового внеску, який складає 33,2% від мінімальної заробітної плати. Починаючи з 3 кварталу 2010 року позивач, як фізична особа-підприємець, яка перебуває на спрощеній системі оподаткування, повинна сплачувати страхові внески в порядку, встановленому Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Судами попередніх інстанцій встановлено, що сума недоїмки по страховим внескам за період з липня по грудень 2010 року складає 1440 грн.

Згідно частини 7 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 08.07.2010 року, на період до повного стягнення заборгованості сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 01.01.2011 року в тому числі нарахованих внесків, строк сплати яких на 01.01.2011 не настав, та соціального страхування за фондами загальнообов'язкового державного страхування зберігаються повноваження щодо контролю за правильністю нарахування, своєчасністю сплати страхових внесків, застосування штрафних санкцій, якими вони були наділені до набрання чинності цим Законом.

Оскільки недоїмка виникла щодо страхових внесків за період до 01.01.2011 року, то УПФ мало право на прийняття вимоги від 25.04.2014 року.

Доводи касаційної скарги щодо відсутності обов'язку у позивача, як пенсіонера за віком сплачувати страхові внески в період 3-4 квартали 2010 року відповідо до ч. 4 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», є помилковими, оскільки статтю 4 вказаного Закону України доповнено ч. 4 згідно із Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення окремих норм Податкового кодексу України» № 3609-VI (3609-17) від 07.07.2011 року, тобто після виникнення спірних правовідносин, а тому на неї вона не розповсюджується.

З приводу доводів позивача про те, що вимога УПФ не є виконавчим документом, а тому у державного виконавця були відсутні підстави для винесення оскаржуваних постанов, суд касаційної інстанції зазначає наступне.

Згідно з ч. 4 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) територіальний орган Пенсійного фонду у порядку, за формою і в строки, встановлені Пенсійним фондом за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Платник єдиного внеску зобов'язаний протягом десяти робочих днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом Пенсійного фонду в порядку, встановленому Пенсійним фондом за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики.

Відповідно до п. 8 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» та п.п. 1.1 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року №74/5, відповідно до цього Закону державною виконавчою службою підлягають виконанню, зокрема, рішення інших органів державної влади, якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу.

Згідно з абзацом 6 частини 4 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» у разі якщо платник єдиного внеску протягом десяти робочих днів з дня надходження вимоги не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з органом Пенсійного фонду, не оскаржив вимогу в судовому порядку або не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти робочих днів з дня надходження узгодженої вимоги, територіальний орган Пенсійного фонду надсилає в порядку, встановленому законом, до підрозділу державної виконавчої служби вимогу про сплату недоїмки.

Оскільки, вимога УПФ отримана позивачем в строк, встановлений законом, доказів її оскарження в адміністративному або судовому порядку у встановлені законом строки позивачем не надано, то вона вважається узгодженою та підлягає виконанню в примусовому порядку.

За змістом частини 5 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» вимога територіального органу Пенсійного фонду про сплату недоїмки або рішення суду щодо стягнення суми недоїмки виконується державною виконавчою службою в порядку, встановленому законом.

Згідно з ч.1 ст.22 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання в такі строки:

1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців;

2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ст.24 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відмовляє у прийнятті до провадження виконавчого документа, строк пред'явлення для примусового виконання якого закінчився, про що виносить відповідну постанову.

Стягувач, який пропустив строк пред'явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення строку пред'явлення до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання. Суд розглядає таку заяву в десятиденний строк, якщо інше не передбачено законом.

Для інших виконавчих документів пропущений строк поновленню не підлягає.

Згідно з п.1 ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі пропуску встановленого строку пред'явлення документів до виконання.

Проаналізувавши вищевказані норми законодавства, суд касаційної інстанції приходить до висновку, що вимога оскаржувана вимога УПФ є виконавчим документом, який правомірно пред'явлений для виконання до відповідача у строк, встановлений законом для пред'явлення виконавчого документу для примусового виконання.

Також, колегія суддів суду касаційної інстанції не приймає до уваги посилання позивача в касаційній скарзі на неврахування судами попередніх інстанцій того, що з 01.01.2011 року абзац 2 частини 3 статті 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в частині того, що вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом втратив чинність відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», оскільки, як вже зазначалось вище, положення про те, що вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом й платник єдиного внеску зобов'язаний протягом десяти робочих днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею закріплене в частині 4 статті 25 зазначеного Закону. Крім того, частиною 5 вказаної статті Закону передбачено, що вимога територіального органу Пенсійного фонду про сплату недоїмки або рішення суду щодо стягнення суми недоїмки виконується державною виконавчою службою в порядку, встановленому законом.

Доводи касаційної скарги спростовуються викладеними вище нормами права та установленими обставинами справи, у зв'язку з чим відсутні підстави для її задоволення та скасування оскаржуваних судових рішень.

За змістом ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 223 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що з оскаржуваних судових рішень вбачається, що при їх ухвалені, суди попередніх інстанцій не допустили порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 220, 222, 223, 224, 231, 254 КАС України, суд -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Харківського окружного адміністративного суду від 9 жовтня 2014 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 18 листопада 2014 року у справі № 820/16382/14 - без змін.

Ухвала набирає законної сили протягом п'яти днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та оскарженню не підлягає, може бути переглянута в порядку передбаченому ст.ст. 235-244-2 КАС України.

Судді І.Я. Олендер

О.В. Карась

А.О. Рибченко