Справа № 2а/1770/4104/11
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2015-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2015 року м. Київ К/9991/13282/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі: Карася О.В. (головуючого), Кошіля В.В., Олендера І.Я., розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Здолбунівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Рівненській області на постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 23.01.2012 у справі № 2а/1770/4104/11

за позовом Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_4

до Здолбунівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Рівненській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 23.01.2012 судове рішення першої інстанції (постанова Рівненського окружного адміністративного суд України від 17.11.2011) скасована, позовні вимоги Підприємця про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень від 20.08.2010 № /0, № /0, № /0, від 29.11.2010 № /0 та наступних в часі податкових повідомлень-рішень, прийнятих державним податковим органом у порядку адміністративного оскарження через дріб 1, 2, - задоволені.

Не погодившись із судовим рішенням суду апеляційної інстанції, відповідач до Вищого адміністративного суду України подав касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У поданих запереченнях на скаргу позивач просить у задоволенні скарги відмовити через її необґрунтованість.

Під час підготовки справи до касаційного розгляду, враховуючи заявлене клопотання про заміну відповідача на правонаступника, у відповідності до вимог ст. 55 Кодексу адміністративного судочинства України суд допустив заміну відповідача у справі - Здолбунівську об'єднану державну податкову інспекцію Рівненської області на його правонаступника - Здолбунівську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління Міндоходів у Рівненській області.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що у ході документальної планової перевірки Підприємця з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2007 по 31.03.2010, результати якої викладені у акті від 06.08.2010, фахівцями контролюючого органу встановлено, що позивач, перебуваючи на спрощеній системі оподаткування, відповідно до договорів доручення, укладених із ТОВ "Компанія Зевс ЛТД", за винагороду здійснював заготівлю худоби у населення (власників сільськогосподарської продукції), для чого отримував через касу довірителя грошові кошти, які, крім винагороди за надані послуги, не були включені до складу виручки. На думку податкового органу позивач до складу виручки повинен був включати загальну суму коштів, отриманих у межах договору доручення. Відтак, встановлена податковим органом розбіжність між даними, задекларованими у звіті платника єдиного податку, та сумою, що реально була отримана Підприємцем, перевищила граничний обсяг виручки (500 тис. грн.), встановленої Указом Президента України від 03.07.1998 № 727/98 "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" (у редакції Указу Президента України від 28.06.1999 № 746/99), внаслідок чого Підприємець був зобов'язаний зареєструватися платником податку на додану вартість (далі - ПДВ), перейти на загальну систему обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва, а також сплачувати податки на загальних підставах. Оскільки цього зроблено не було, Підприємцю оспорюваними ним податковими повідомленням - рішеннями податковим органом донараховано ПДВ, застосовано до нього штрафні санкції та визначено зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з посиланням на правову позицію Верховного Суду України, викладену зокрема у постанові від 20.04.201 № 21-2366во09/10/49, виходив з того, що за змістом абз. 5 ст. 1 Указу № 727/98 виручкою вважається вся сума, отримана на розрахунковий рахунок, і ця норма не ставить визначення розміру виручки в залежність від того, яким чином будуть використовуватись кошти, отримані суб'єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та) в касу. Тобто, суд дійшов висновку, що не має значення, чи частина цієї суми в подальшому перерахована іншій особі, чи ні.

Суд апеляційної інстанції, не погодившись з позицією суду першої інстанції зазначив, що позивач, перебуваючи на спрощеній системі оподаткування, здійснював свою діяльність не у межах договорів комісії, а у межах договорів доручення, та по суті виконував обов'язки касира. Тому, враховуючи визначення терміну "виручка", наведеному у ст. 1 Указу № 727/98, позивачем не було допущено податкового правопорушення.

Статтею 1 Указу № 727/98 встановлено, що спрощена система оподаткування, обліку та звітності запроваджується для суб'єктів малого підприємництва фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 тис. грн.

Виручкою від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) вважається сума, фактично отримана суб'єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг) (абзац 5 вказаної статті).

Статтею 5 вказаного Указу передбачено, що у разі порушення вимог, установлених ст. 1 цього Указу, платник єдиного податку повинен перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності, починаючи з наступного звітного періоду (кварталу).

В свою чергу правове регулювання договору доручення у цивільному законодавстві України здійснюється гл. 68 ЦК України. У статтях 1000 - 1010 ЦК України визначено взаємні права й обов'язки довірителя і повіреного, зазначено наслідки припинення частково виконаного договору, а також врегульовано інші аспекти роботи підприємств за договорами доручення.

Суть договору доручення полягає у тому, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується здійснити від імені і за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії (ст. 1000 ЦК України).

З визначення договору доручення вбачається, що права й обов'язки щодо операції, здійсненої повіреним, виникають безпосередньо у довірителя. Більше того, характерною відмінністю договору доручення від інших форм посередницьких договорів є те, що він виконується не тільки за кошти довірителя, але й від його імені. Отже, у договорі доручення, що укладається повіреним, він не має права не зазначити імені довірителя, від особи якого він діє.

Дана характерна ознака (принцип відсутності права посередника укладати договір від свого імені) договору доручення - принципова відмінність такого договору від інших посередницьких договорів, зокрема від договору комісії. Так, за змістом ст. 1011 ЦК України договір комісії виконується комісіонером за кошти комітента, але від свого (комісіонера) імені. Тому в договорі комісії, укладеному комісіонером, він може не зазначати імені свого комітента, а діяти вже від власного імені.

Фактично, вчиняючи певні юридичні дії від імені довірителя і за його рахунок - отримавши грошові кошти з наступною їх передачею продавцям сільськогосподарської продукції, Підприємець виконував функцію касира, за що отримував винагороду у вигляді комісійної плати за виконання свого обов'язку за договором доручення, яку, як встановлено судами та не заперечується відповідачем, відображав у складі виручки, розмір якої не перевищив граничний обсяг виручки у 500 тис. грн., встановленої Указом № 727/98.

Крім того, судова палата в адміністративних справах Верховного Суду України також висловила правову позицію щодо застосування норм права при розгляді спорів цієї категорії. Зокрема, у постанові від 13.06.2013 (справа № 21-176а13) викладено висновок про те, що готівкові гроші, отримані суб'єктом підприємницької діяльності під звіт на виконання умов договору доручення, не є виручкою останнього від реалізації продукції у розумінні положень Указу № 727/98. Обсяг виручки суб'єктом підприємницької діяльності, що є платником єдиного податку і здійснює свою діяльність як комерційний представник за договором доручення, складається лише із сум винагороди, яка у періоді, що перевірявся, не перевищила визначеного цим Указом граничного розміру.

Отже, операції з передачі позивачем від продавців (населення) до покупця (довірителя) зібраної у населення сільськогосподарської продукції не є операціями з реалізації позивачем товару, внаслідок яких отримується виручка.

Таким чином, суд апеляційної інстанції скасовуючи оспорювані податкові повідомлення-рішення, правомірно виходив із того, що, грошові кошти, які позивач отримував від довірителя для виконання виданого йому доручення з подальшою їх передачею продавцям м'ясопродукції, не є його виручкою.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну Здолбунівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Рівненській області відхилити.

Постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 23.01.2012 у справі № 2а/1770/4104/11 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.В. Карась

Судді В.В. Кошіль

І.Я. Олендер