Справа № 2а-19450/10/2670
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2015-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2015 року м. Київ К/9991/12383/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі: Карася О.В. (головуючого), Кошіля В.В., Олендера І.Я.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції у м. Києві по роботі з великими платниками податків на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.05.2011 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 25.01.2012 у справі № 2а-19450/10/2670

за позовом Приватного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"

до Спеціалізованої державної податкової інспекції у м. Києві по роботі з великими платниками податків

про скасування податкових повідомлень - рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Постановою суду першої інстанції, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду, позовні вимоги Банку задоволено, оспорвані податкові повідомлення - рішення від 15.10.2010 № /1 та від 20.12.2010 № /3 в частині визначення податкового зобов'язання (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) з податку на прибуток у розмірі 686 009,88 грн. визнані протиправними та скасовані.

Не погодившись із судовими рішеннями, відповідач до Вищого адміністративного суду України подав касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судами норм матеріального права, просить зазначені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

У поданих запереченнях на скаргу позивач просить у задоволенні скарги відмовити через її необґрунтованість.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що підставою для прийняття оспорюваних позивачем податкових повідомлень-рішення були висновки, викладені у акті від 23.04.2010 про результати планової виїзної перевірки Банку з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2007 по 31.12.2009.

У ході вказаної перевірки фахівці державного податкового органу встановили порушення позивачем вимог пп. 4.1.2, пп. 4.1.6 п. 4.1, пп. 4.2.1 п. 4.2 ст. 4, пп. 5.2.1, пп. 5.2.4, пп. 5.2.5 п. 5.2, пп. 5.3.2, пп. 5.3.9 п. 5.3, пп. 5.4.4, пп. 5.4.10, п. 5.4 ст. 5, пп. 7.6.1, пп. 7.6.4 п. 7.6 ст. 7, пп. 8.1.1 п. 8.1, пп. 8.2.2 п. 8.2, пп. 8.3.2 п. 8.3, пп. 8.6.1 п. 8.6 ст. 8, пп. 12.2.1, пп. 12.2.1 п. 12.1 ст. 12 Закону України від 28.12.1994 № 334/94-ВР "Про оподаткування прибутку підприємств" внаслідок завищення валових витрат, понесених на добровільне страхування кредитних ризиків та транспортних засобів; завищення суми амортизаційних відрахувань на суму податку на додану вартість по придбаних автомобілях та віднесення до 3 та 4 груп основних фондів замість 1 групи системи охоронно сигналізації, системи відеонагляду, комутаторів, маршрутизаторів, екранової кабіни.

Розв'язуючи спір та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з думкою якого погодився апеляційний суд, керуючись пп. 5.4.6 п. 5.4 ст. 5 Закону № 334/94-ВР, яким передбачено віднесення до складу валових витрат будь-які витрати зі страхування кредитних та інших комерційних ризиків платника податку, обґрунтовано виходив з того, що позивач правомірно згідно приписів пп. 11.21. п. 11.2 ст. 11 Закону № 334/94-ВР за правилом першої події - оплата послуг по страхуванню, - у межах господарської діяльності відніс до складу валових витрат суми коштів, сплачені за страхування кредитних ризиків.

Доводи податкового органу про те, що суми сплачених страхових платежів за період з дати дострокового погашення кредитної заборгованості кредиторами по дату закінчення терміну дії договору страхування кредитного ризику, не пов'язані з господарською діяльністю платника податку і не відносяться до складу валових витрат є безпідставними, оскільки операції з надання кредитів фізичним та юридичним особам є кредитними активними операціями банку, що становлять його господарську діяльність.

Відтак, з огляду на те, що за такими операціями існує можливість втрат по сумі основного боргу, для повного покриття ризиків неповернення якого банки згідно приписів пп. 5.4.6 п. 5.4 ст. 5 Закону № 334/94-ВР мають право страхувати такі виплати й у відповідності з пп. 11.21. п. 11.2 ст. 11 Закону № 334/94-ВР та з урахуванням норми ст. 28 Закону "Про страхування", згідно якої фактичним наданням (отриманням) страхових послуг є дата укладення договору, відносити до складу валових витрат суми коштів, сплачені за страхування кредитів, за якими ніс ризик неповернення суми основного боргу.

Тобто, датою збільшення валових витрат страхувальника може бути або дата списання коштів з його банківського рахунка на оплату послуг страхування, а в разі їх придбання за готівку - день видачі з каси, або дата фактичного отримання страхувальником результатів таких послуг (початок дії договору страхування).

Суди також вірно зазначили, що перерахунок розміру сплачених позивачем страхових премій не здійснювався, а тому з огляду на п. 5.10 Закону № 334/94-ВР, яким передбачено умови перерахунку платником податку валових доходів та витрат - будь - яка зміна суми вартості проданих товарів (послуг), - у Банку не було підстав для здійснення коригування валових витрат.

З цих же підстав, а саме з урахуванням приписів пп. 11.2.1 Закону № 334/94-ВР, згідно якого датою виникнення валових витрат буде або дата сплати страхових платежів, або дата фактичного отримання страхових послуг, а також норми ст. 28 Закону "Про страхування", є правомірною позиція судів щодо віднесення Банком до складу валових витрат платежів, понесених у зв'язку зі страхуванням транспортних засобів, які згодом було відчужено згідно договорів купівлі - продажу.

Також є вірною позиція судів про помилковість висновків працівників державної податкової служби щодо завищення Банком валових витрати внаслідок придбання легкових автомобілів неправомірними та донарахування Товариству суми податкового зобов'язання з податку на прибуток.

Як встановлено судами, придбаваючи легковий автотранспорт, Банк керувався пп. 7.4.2 Закону України "Про податок на додану вартість" та відносив суму вхідного податку на додану вартість, що не включалася до складу податкового кредиту, на валові витрати підприємства.

Суди вірно зазначили, що згідно з правилами пп. 4.4.1 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" (правило конфлікту інтересів) платник податків мав застосовувати положення пп. 7.4.2 Закону України "Про податок на додану вартість". Тому віднесення платником податків сум вхідного ПДВ до валових витрат повністю відповідає вимогам пп. 7.4.2 Закону України "Про податок на додану вартість", порушення законодавства з боку Товариства при цьому не відбувалося, а вимоги відповідача про донарахування податкових зобов'язань з податку на прибуток у цьому випадку є необґрунтованими.

Щодо висновків акту відносно амортизаційних відрахувань на комунікаційне обладнання суди, аналізуючи положення Закону України "Про телекомунікації", дійшли висновку, що системи охоронно сигналізації, системи відеонагляду, комутаторів, маршрутизаторів ніяким чином не поліпшують будівлю, оскільки такі прилади (пристрої) мають цінність лише самі по собі, якщо обслуговуються відповідними органами реагування (пожежна служба, служба охорони).

За визначенням, наведеним у абзаці 1 пп. 8.2.1 п. 8.2 ст. 8 № 334/94-ВР під терміном "основні фонди" слід розуміти матеріальні цінності, що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку протягом періоду, який перевищує 365 календарних днів з дати введення в експлуатацію таких матеріальних цінностей, та вартість яких перевищує 1000 гривень і поступово зменшується у зв'язку з фізичним або моральним зносом.

Згідно з пп. 8.2.2 п. 8.2 ст. 8 вказаного Закону основні фонди підлягають розподілу за такими групами: група 1 - будівлі, споруди, їх структурні компоненти та передавальні пристрої, в тому числі жилі будинки та їх частини (квартири і місця загального користування), вартість капітального поліпшення землі; група 2 - автомобільний транспорт та вузли (запасні частини) до нього; меблі; побутові електронні, оптичні, електромеханічні прилади та інструменти, інше конторське (офісне) обладнання, устаткування та приладдя до них; група 3 - будь-які інші основні фонди, не включені до груп 1, 2 і 4; група 4 - електронно-обчислювальні машини, інші машини для автоматичного оброблення інформації, пов'язані з ними засоби зчитування або друку інформації, інші інформаційні системи, комп'ютерні програми, телефони (у тому числі стільникові), мікрофони і рації, вартість яких перевищує вартість малоцінних товарів (предметів).

Відповідно до положень Закону України "Про банки і банківську діяльність", Закону України "Про Національний банк України", Закону України "Про інформацію", Правил зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, затверджених постановою Правління Національного банку України від 14.06.2006 № 267, банки зобов'язані забезпечувати зберігання та захист інформації, яка містить банківську таємницю, з метою недопущення її незаконного розкриття і завдання внаслідок цього матеріальної чи моральної шкоди своїм вкладникам, кредиторам та іншим клієнтам.

Пунктом 2 Положення про технічний захист інформації в Україні, затвердженого Указом Президента України від 27.09.1999 № 1229/99, інформаційна система визначена як автоматизована система, комп'ютерна мережа або система зв'язку.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах" інформаційна (автоматизована) система - це організаційно-технічна система, в якій реалізується технологія обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів.

Як вбачається з обставин, встановлених судами попередніх інстанцій, та підтверджується матеріалами справи, Банк використовує спеціальні технічні і програмні засоби, пристрої для забезпечення збереження банківської таємниці і функціонування власної комп'ютерної мережі.

За таких обставин переглянуті судові рішення першої та апеляційної інстанцій у справі відповідають приписам чинного законодавства, а доводи касаційної скарги визнаються непереконливими.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції у м. Києві по роботі з великими платниками податків відхилити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.05.2011 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 25.01.2012 у справі № 2а-19450/10/2670 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.В. Карась

Судді В.В. Кошіль

І.Я. Олендер