Справа № 826/7548/15
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2015-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 червня 2015 року № 826/7548/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії:

головуючого судді - Добрівської Н.А., суддів: Гарник К.Ю., Кармазіна О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1, який діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
до Кабінету Міністрів України
про визнання бездіяльності неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1, який діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3, звернувся до суду з позовом до Кабінету Міністрів України про:

- визнання неправомірною бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо приведення у відповідність постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження зразків актових записів цивільного стану, описів та зразків бланків свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану» до вимог ст. 13 Закону України «Про засади державної мовної політики»;

- зобов'язання Кабінету Міністрів України привести у відповідність постанови Кабінету Міністрів України від 10.11.2010 №1025 «Про затвердження зразків актових записів цивільного стану, описів та зразків бланків свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану» до вимог ст. 13 Закону України «Про засади державної мовної політики», закріпивши процедурну можливість внесення до документів, що видаються органами реєстрації актів громадянського стану, написання прізвища, імені та по батькові однією з регіональних мов або мов меншин України поруч з державною мовою.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що всупереч вимог пункту 4 Перехідних положень Закону України «Про засади державної мовної політики» відповідачем не було вчинено дій щодо приведення актів останнього у відповідність до положень Закону, у зв'язку з чим позивач позбавлений можливості реалізувати передбачене статтею 13 Закону України «Про засади державної мовної політики» право на отримання документів, що посвідчують особу, виконаних державною та однією з регіональних мов.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яким засвідчується отримання представником КМУ за довіреністю кореспонденції суду 15 травня 2015 року, явку повноважного представника у судове засідання не забезпечив, письмових заперечень проти адміністративного позову на адресу суду не направив.

У зв'язку з неявкою в судове засідання представника відповідача, а також беручи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд на підставі ч.6 ст.71, ч.ч.4, 6 ст.128 КАС України перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд встановив наступне.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 08.12.2014 у справі №815/6509/14, яка набрала законної сили, задоволено адміністративний позов ОСОБА_1, який діяв також в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, до відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції.

Зазначеним судовим рішенням:

1) зобов'язано відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_2 №91 від 09.03.2000 року, складеного Відділом реєстрації актів громадянського стану Центральної районної адміністрації виконкому Одеської міської ради в частині прізвища, власного імені та по батькові батька ОСОБА_2, зазначивши його прізвище, ім'я, по-батькові замість «ОСОБА_1» у транскрибованому з російської мови написанні українською мовою як «ОСОБА_1» та прізвище та по батькові дитини, замість «ОСОБА_2» у транскрибованому з російської мови написанні українською мовою як «ОСОБА_2»;

2) зобов'язано відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_3 №516 від 27.08.2003 pоку, складеного Третім відділом реєстрації актів громадянського стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси в частині прізвища, власного імені та по-батькові батька ОСОБА_3, зазначивши його прізвище, ім'я, по-батькові замість «ОСОБА_1» у транскрибованому з російської мови написанні українською мовою як «ОСОБА_1» та прізвище та по-батькові дитини, замість «ОСОБА_3» у транскрибованому з російської мови написанні українською мовою як «ОСОБА_3»;

3) зобов'язано відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції внести зміни до актового запису про шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_7, зазначивши прізвище, ім'я та по-батькові чоловіка замість «ОСОБА_1» у транскрибованому з російської мови написанні українською мовою як «ОСОБА_1»;

4) зобов'язано відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції у зв'язку із неможливістю здійснювати юрисдикцію України над м. Севастополь, до якого у теперішній час входить місце народження ОСОБА_1, поновити актовий запис про народження ОСОБА_1, зазначивши його прізвище, ім'я та по батькові замість «ОСОБА_1» у транскрибованому з російської мови написанні українською мовою як «ОСОБА_1», та прізвище, ім'я та по батькові його батька - замість «ОСОБА_8» у транскрибованому з російської мови написанні українською мовою як «ОСОБА_8»;

5) зобов'язано відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_4, зазначивши його прізвище, ім'я та по-батькові замість «ОСОБА_4» у транскрибованому з російської мови написанні українською мовою як «ОСОБА_4» та прізвище, ім'я та по-батькові його батька - замість «ОСОБА_1» у транскрибованому з російської мови написанні українською мовою як «ОСОБА_1»;

6) зобов'язано відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції зазначити в свідоцтві про народження доньки ОСОБА_1, поруч з написом державною мовою «ОСОБА_2» російською мовою «ОСОБА_2» відповідно до ст. 13 Закону України «Про засади державної мовної політики»;

7) зобов'язано відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції зазначити в свідоцтві про народження доньки ОСОБА_1, поруч з написом державною мовою «ОСОБА_3» російською мовою «ОСОБА_3» відповідно до ст. 13 Закону України «Про засади державної мовної політики»;

Як вбачається з матеріалів справи, листом Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Головного управління юстиції в Одеській області від 26.03.2015 №938/12.4-61 повідомлено позивача про те, що пункти 6 та 7 виконавчого листа, виданого Одеським окружним адміністративним судом у справі №815/6509/14, а саме щодо зобов'язання Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції поруч з написом державною мовою зазначити імена дітей російською мовою відповідно до ст. 13 Закону України «Про засади державної мовної політики», виконати не можливо, оскільки затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.11.2010 №1025 Зразки актових записів цивільного стану, описів та зразків бланків свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану передбачають друкування в них тексту виключно українською мовою.

З огляду на викладене, вважаючи, що Кабінетом Міністрів України не було у тримісячний термін забезпечено приведення своїх нормативно-правових актів і нормативно-правових актів міністерств та інших центральних органів виконавчої влади у відповідність із Законом України «Про засади державної мовної політики», як то прямо передбачено пунктом 4 Перехідних положень Закону України «Про засади державної мовної політики», позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам, суд приходить до наступного.

10 серпня 2012 року набрав чинності Закон України «Про засади державної мовної політики» від 03.07.2012 №5029-VI (далі по тексту - Закон №5029-VI), який у відповідності до Конституції України, Декларації прав національностей, Закону України «Про ратифікацію Європейської хартії регіональний мов або мов меншин», а також інших нормативно-правових актів, визначив засади державної мовної політики України.

Приписи статті 2 Закону №5029-VI визначають, що державна мовна політика в Україні має своїм завданням регулювання суспільних відносин у сфері всебічного розвитку і вживання української як державної, регіональних мов або мов меншин та інших мов, якими користується населення країни в державному, економічному, політичному і громадському житті, міжособовому та міжнародному спілкуванні, охорону конституційних прав громадян у цій сфері, виховання шанобливого ставлення до національної гідності людини, її мови і культури, зміцнення єдності українського суспільства.

Право мовного самовизначення закріплено у статті 3 вказаного Закону №5029-VI, згідно з якою кожен має право вільно визначати мову, яку вважає рідною, і вибирати мову спілкування, а також визнавати себе двомовним чи багатомовним і змінювати свої мовні уподобання. Кожен незалежно від етнічного походження, національно-культурної самоідентифікації, місця проживання, релігійних переконань має право вільно користуватися будь-якою мовою у суспільному та приватному житті, вивчати і підтримувати будь-яку мову.

Відповідно до статті 5 Закону №5029-VI державна мовна політика України базується на визнанні і всебічному розвитку української мови як державної і гарантуванні вільного розвитку регіональних мов або мов меншин, інших мов, а також права мовного самовизначення і мовних уподобань кожної людини.

При здійсненні державної мовної політики Україна дотримується таких цілей і принципів: 1) визнання всіх мов, які традиційно використовуються в межах держави чи її певної території, національним надбанням, недопущення привілеїв чи обмежень за мовними ознаками; 2) забезпечення всебічного розвитку і функціонування української мови як державної в усіх сферах суспільного життя на всій території держави із створенням можливості паралельного використання регіональних мов або мов меншин на тих територіях і в тих випадках, де це є виправданим; 3) сприяння використанню регіональних мов або мов меншин в усній і письмовій формі у сфері освіти, в засобах масової інформації і створення можливості для їх використання у діяльності органів державної влади і органів місцевого самоврядування, в судочинстві, в економічній і соціальній діяльності, при проведенні культурних заходів та в інших сферах суспільного життя в межах територій, на яких такі мови використовуються, та з урахуванням стану кожної мови; 4) підтримання і розвиток культурних взаємин між різними мовними групами; 5) забезпечення умов для вивчення української мови як державної, регіональних мов або мов меншин, інших мов і викладання цими мовами з урахуванням стану кожної мови на відповідних рівнях освіти у державних і комунальних навчальних закладах; 6) сприяння здійсненню наукових досліджень у сфері мовної політики; 7) розвиток міжнародного обміну з питань, що охоплюються цим Законом, стосовно мов, які використовуються у двох або декількох державах; 8) поважання меж ареалу розповсюдження регіональних мов або мов меншин з метою забезпечення того, щоб існуючий або новий адміністративно-територіальний устрій не створював перешкод для їх розвитку; 9) застосування принципу плюрилінгвізму, за якого кожна особа в суспільстві вільно володіє кількома мовами, на відміну від ситуації, коли окремі мовні групи володіють тільки своїми мовами.

Держава сприяє розвитку багатомовності, вивченню мов міжнародного спілкування, насамперед тих, які є офіційними мовами Організації Об'єднаних Націй, ЮНЕСКО та інших міжнародних організацій.

Частинами 2, 3 статті 7 Закону №5029-VI передбачено, що у контексті Європейської хартії регіональних мов або мов меншин до регіональних мов або мов меншин України, до яких застосовуються заходи, спрямовані на використання регіональних мов або мов меншин, що передбачені у цьому Законі, віднесені мови: російська, білоруська, болгарська, вірменська, гагаузька, ідиш, кримськотатарська, молдавська, німецька, новогрецька, польська, ромська, румунська, словацька, угорська, русинська, караїмська, кримчацька.

До кожної мови, визначеної у частині другій цієї статті, застосовуються заходи, спрямовані на використання регіональних мов або мов меншин, що передбачені у цьому Законі, за умови, якщо кількість осіб - носіїв регіональної мови, що проживають на території, на якій поширена ця мова, становить 10 відсотків і більше чисельності її населення.

За рішенням місцевої ради в окремих випадках, з урахуванням конкретної ситуації, такі заходи можуть застосовуватися до мови, регіональна мовна група якої становить менше 10 відсотків населення відповідної території.

З матеріалів справи вбачається, що пунктом 1 рішення Одеської обласної ради «Про заходи щодо імплементації положень Закону України «Про засади державної мовної політики» на території Одеської області» від 15.08.2012 №578-VI визначено, що на території Одеської області поряд з українською мовою як державною поширеною є російська мова як регіональна та до неї застосовуються заходи, спрямовані на використання регіональних мов, що передбачені у Законі України «Про засади державної мовної політики».

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону №5029-VI паспорт громадянина України або документ, що його заміняє, і відомості про його власника, що вносяться до нього, виконуються державною мовою і поруч, за вибором громадянина, однією з регіональних мов або мов меншин України. Дія цього положення поширюється й на інші офіційні документи, що посвідчують особу громадянина України або відомості про неї (записи актів громадянського стану і документи, що видаються органами реєстрації актів громадянського стану, документ про освіту, трудова книжка, військовий квиток та інші офіційні документи), а також документи, що посвідчують особу іноземця або особу без громадянства, у разі наявності письмової заяви особи.

Тобто, положеннями Закону №5029-VI прямо передбачено можливість видання органами реєстрації актів громадянського стану документів, виконаних державною мовою і поруч, за вибором громадянина, однією з регіональних мов або мов меншин України.

Положення пункту 3 Прикінцевих положень Закону №5029-VI визначають, що до приведення у відповідність із цим Законом чинні нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Зі змісту наведених норм вбачається, що після набрання чинності Законом №5029-VI всі нормативно-правові акти, у тому числі акти Кабінету Міністрів України, повинні застосовуватися в частині, що не суперечить цьому Закону.

Юридична сила закону як основного джерела права, його місце в системі нормативно-правових актів закріплені в Конституції України.

Однією з ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є прийняття його вищим представницьким органом державної влади. Пунктом 3 частини першої статті 85 Конституції України закріплено, що прийняття законів належить до повноважень Верховної Ради України.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 17.10.2002 № 17-рп визначення Верховної Ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони.

Ще однією ознакою, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин. Статтею 92 Конституції України визначено коло питань (суспільних відносин), які можуть бути врегульовані виключно законами України.

Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.

Такий висновок узгоджується як з положеннями теорії права, так і з висновками Міністерства юстиції України, викладеними в листі від 30.01.2009 №Н-35267-18.

Як вбачається з матеріалів справи, перешкодою у виконанні у повному обсязі постанови Одеського окружного адміністративного суду від 08.12.2014 у справі №815/6509/14 Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Головного управління юстиції в Одеській області визначив положення опису бланка свідоцтва про народження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.11.2010 №1025 «Про затвердження зразків актових записів цивільного стану, описів та зразків бланків свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану» (далі по тексту - постанова №1025), в якому зазначено, що текст друкується українською мовою.

Водночас, колегією суддів враховується, що відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Приписи частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України передбачають, що постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі по тексту - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, для цілей статті 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Крім того, з аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 124 Конституції України.

Аналогічна позиція викладена в постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 25.11.2014 у справі № 826/9115/14.

Системний аналіз наведених вище норм в контексті статті 13 Закону №5029-VI та пункту 3 Прикінцевих положень цього Закону дає підстави для висновків, що, по-перше, рішення суду, яке набрало законної сили, є обов'язковим для виконання, по-друге, у випадку часткової невідповідності акту нижчої юридичної сили (постанова №1025) акту вищої юридичної сили (Закон №5029-VI) підзаконний нормативний акт повинен застосовуватися виключно в тій частині, яка не перешкоджає закону.

Відтак, на думку суду, положення Закону №5029-VI, якими прямо передбачається можливість видання, зокрема, свідоцтва про народження виконаного державною мовою і поруч, за вибором громадянина, однією з регіональних мов або мов меншин України, у випадку відсутності або невизначеності порядку їх виконання є нормами прямої дії та підлягають обов'язковому застосуванню всіма суб'єктами правовідносин.

При цьому, за наслідками оцінки змісту бланку свідоцтва про народження суд приходить до висновку, що графи «Прізвище, ім'я та по батькові» дитини, а також «Батько» та «Мати» дозволяють поруч з написом державною мовою виконати запис іншою мовою у відповідності до вимог статті 13 Закону.

Поряд з іншим, судовою колегією враховується, що пунктом 4 Прикінцевих положень Закону приписано Кабінету Міністрів України, крім іншого, у тримісячний термін забезпечити приведення своїх нормативно-правових актів і нормативно-правових актів міністерств та інших центральних органів виконавчої влади у відповідність із цим Законом.

Матеріали справи, зокрема, лист Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Головного управління юстиції в Одеській області від 26.03.2015 №938/12.4-61, свідчать, що основною причиною незабезпечення виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 08.12.2014 є наявність нормативної неврегульованості процедури внесення записів до офіційних документів у відповідності до положень статті 13 Закону №5029-VI.

З метою уникнення прогалин законодавцем і було покладено на Кабінет Міністрів України обов'язок забезпечити приведення своїх нормативно-правових актів і нормативно-правових актів міністерств та інших центральних органів виконавчої влади у відповідність до Закону. При цьому судом наголошується, що хоча відсутність нормативно-регламентованої процедури внесення записів до бланків свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану у відповідності до положень статті 13 Закону №5029-VI не може бути підставою для невиконання судового рішення, однак така відсутність за умови імперативного припису пункту 4 Прикінцевих положень цього Закону повинна бути усунута уповноваженим на це органом.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 31 Закону №5029-VI організація виконання Закону України «Про засади державної мовної політики» покладається на Кабінет Міністрів України, центральні і місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, керівників об'єднань громадян, підприємств, установ та організацій в межах їх компетенції.

З огляду на викладене, колегія суддів з урахуванням наведених норм приходить до висновку, що саме на Кабінет Міністрів України було покладено обов'язок у тримісячний термін привести свої нормативно-правові акти і нормативно-правові акти міністерств та інших центральних органів виконавчої влади у відповідність до Закону №5029-VI. При цьому до таких нормативно-правових актів належить, у тому числі, постанова №1025, оскільки неоднозначне тлумачення положень останньої навіть у контексті приписів статті 13 Закону №5029-VI спричиняє існування нормативної невизначеності і, як наслідок, процедурної неврегульованості правовідносин щодо реалізації права громадян на отримання офіційних документів, що посвідчують особу, виконаних державною мовою і поруч, за її вибором, однією з регіональних мов.

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку, що у період до 10 листопада 2012 року Кабінет Міністрів України як орган, на якого покладено обов'язок з організації виконання Закону, повинен був забезпечити приведення у відповідність своїх нормативних актів його вимогам з метою усунення суперечностей положень документів різної юридичної сили.

Відтак, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість твердження позивача про допущення Кабінетом Міністрів України бездіяльності щодо приведення у відповідність постанови №1025 до вимог статті 13 Закону України «Про засади державної мовної політики» та необхідності зобов'язання Кабінету Міністрів України привести у відповідність постанову 1025 до вимог ст. 13 Закону України «Про засади державної мовної політики».

Водночас, щодо частини позовних вимог про зобов'язання відповідача закріпити процедурну можливість внесення до документів, що видаються органами реєстрації актів громадянського стану, написання прізвища, імені та по батькові однією з регіональних мов або мов меншин України поруч з державною мовою, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до статті 51 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» постанови та розпорядження Кабінету Міністрів України приймаються на засіданнях Кабінету Міністрів України шляхом голосування більшістю голосів від посадового складу Кабінету Міністрів України, визначеного відповідно до статті 6 цього Закону. Якщо проект рішення отримав підтримку рівно половини посадового складу Кабінету Міністрів України і за цей проект проголосував Прем'єр-міністр України, рішення вважається прийнятим.

Після підписання акта Кабінету Міністрів України внесення до його тексту будь-яких змін, у тому числі виправлення орфографічних і стилістичних помилок, здійснюється в порядку, передбаченому частиною першою цієї статті.

Тобто, даним Законом передбачено певну процедуру прийняття рішення Кабінетом Міністрів України у формі постанови, а також внесення до нього змін. При цьому, формулювання пункту 4 Прикінцевих положень Закону №5029-VI не дає підстави для однозначного висновку, що приведення актів у відповідність до вимог Закону №5029-VI повинно здійснюватися виключно шляхом внесення змін до останніх, що свідчить про надання декілька варіантів альтернативних дій суб'єкту владних повноважень - внесення змін до постанови №1025, ухвалення нового акту з визнанням попереднього таким, що втратив чинність тощо.

Тобто, вирішення питання про спосіб приведення нормативних актів Кабінету Міністрів України належить до виключної компетенції останнього.

Так, зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді та частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, адміністративний суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, передбаченими статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

З таких обставин, враховуючи, що до виключної компетенції Кабінету Міністрів України належить повноваження щодо вирішення питання про спосіб виконання вимог Закону№5029-VI, покладання судом будь-яких обов'язків на відповідача шляхом встановлення способу виконання положень цього Закону є формою втручання у дискреційні повноваження Уряду України, що, в силу вищевикладеного, є неприпустимим.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 вказаної норми Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам відповідачем як суб'єктом владних повноважень не надано суду доказів виконання передбачених Законом у встановлений ним строк дій з приведення у відповідність своїх актів вимогам акту вищої юридичної сили.

При цьому суд звертає увагу, що відповідно до пункту першого частини другої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

Відтак, враховуючи відсутність в адміністративного суду повноважень визнавати неправомірною бездіяльність суб'єкта владних повноважень, з метою повного та всебічного захисту прав особи суд вважає за необхідне визнати оскаржувану бездіяльність відповідача протиправною у відповідності до вимог процесуального законодавства.

У зв'язку з наведеним позов підлягає задоволенню в наведеній частині.

Згідно з частиною третьою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог.

Враховуючи викладене і керуючись ст.ст.69-71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1, який діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3, задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо приведення у відповідність постанови Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2010 року №1025 «Про затвердження зразків актових записів цивільного стану, описів та зразків бланків свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану» до вимог статті 13 Закону України «Про засади державної мовної політики».

Зобов'язати Кабінет Міністрів України привести у відповідність постанову Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2010 року №1025 «Про затвердження зразків актових записів цивільного стану, описів та зразків бланків свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану» до вимог статті 13 Закону України «Про засади державної мовної політики».

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 36,54 грн.

Постанова набирає законної сили у порядку, встановленому в ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, визначені ст.ст.185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Н.А. Добрівська

Судді: К.Ю. Гарник

О.А. Кармазін