Справа № 810/1643/15
Суддя: Терлецька О.О.
Дата ухвалення: 2015-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2015 року 810/1643/15

Суддя Київського окружного адміністративного суду Терлецька О.О., розглянувши порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Броварської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київський області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ФОП ОСОБА_2 з позовом до Броварської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київський області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від: 30.12.2014 №, №, №, податкової вимоги від 16.12.2014 №Ф-, рішення від 30.12.2014 №.

В обґрунтування позовних вимог, позивач вказав, що висновки відповідача викладені в акті перевірки щодо порушення позивачем норма податкового законодавства є невмотивованими, а оскаржувані податкові повідомлення-рішення, податкова вимога та рішення про застосування штрафних санкцій протиправними, у зв'язку з чим позивач просив суд задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача проти позову заперечував, з мотивів викладених у письмових запереченнях.

В судове засідання, сторони повідомлені належним чином про розгляд справи не з'явились. Через канцелярію суду від представників сторін надійшли клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Дослідивши обставини справи та наявні у справі докази, суд встановив наступне.

З 03.12.2014 по 09.12.2014 року податковим органом була проведена документальна позапланова виїзна перевірка позивача з питань, що стали предметом оскарження податкових повідомлень-рішень Броварської ОДПІ від 15.10.2014 №, №, № та вимог про сплату податкового боргу з єдиного соціального внеску від 15.10.2014 №Ф- ФОП ОСОБА_1 за період з 01.01.2011 по 31.12.2013.

За результатами перевірки посадовими особами відповідача було складено Акт від 16.12.2014 №19/1702/НОМЕР_1 в якому встановлено порушення позивачем:

- п. 177.4, статті 177 Податкового кодексу України, в результаті чого, донараховано 15086,52 грн. податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності у тому числі за 2012 року на 7449,50 грн., за 2013 рік, на 7607,07 грн.;

- п.198,6 статті 198 Податкового кодексу України, а саме занижено податкові зобов'язання всього в сумі 29381,64 грн. в тому числі: за жовтень 2012 року на 6883,33 грн., за квітень 2012 року на 1848,40 грн., за березень 2013 на 6883,33 грн., за липень 2013 року на 6883,33 грн., за вересень 2013 року на 6883,25 грн.;

- п.1 ст. 1, п.4, 5 ст.4, п.2, 3, ст. 7, п.11 ст. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року складає 34900,16 грн.

На підставі вказаного Акта перевірки відповідачем було прийнято:

- податкове повідомлення-рішення від 30.12.2014 №, яким нараховано податок на доходи фізичних осіб у розмірі 15086,52 грн. основного платежу та 3771,63 грн. фінансових санкцій;

- податкове повідомлення-рішення від 30.12.2014 №, яким нараховано податок на додану вартість у розмірі 29381,64 грн. основного платежу та 7345,41 грн. фінансових санкцій;

- податкове повідомлення-рішення від 30.12.2014 №, яким за нарахуванн податку на доходи фізичних осіб застосовано фінансову санкцію у розмірі 510,00 грн.;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 30.12.2014 №, яким застосовані штрафні санкції в сумі 8725,04 грн.;

- вимога про сплату податкового боргу від 16.12.2014 №Ф- з єдиного внеску у розмірі 34900,16 грн.

Позивач, не погодившись з вищевказаними податковими повідомленнями-рішеннями, звернувся із вторинною скаргою від 06.01.2015 та доповненнями до цієї скарги від 23.02.2015 до ГУ ДФС щодо неправомірності застосування вищезазначених повідомлень-рішень.

За результатами розгляду вторинної скарги позивача, рішенням ГУ ДФС від 03.03.2015 №1949/Л99-99-10-01-03-14 ДФС оскаржувані податкові повідомлення-рішення та вимогу про сплату податкового боргу від 16.12.2014 №Ф- залишено без змін, а скаргу позивача без задоволення.

Позивач не погоджуючись із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Досліджуючи правомірність оскаржуваних податкових повідомлень - рішень, суд зазначає наступне.

Як убачається з Акту перевірки від 16.12.2014 (висновок щодо повноти декларування та своєчасності сплати податку на додану вартість), відповідач дійшов висновку, що відсутність первинних документів (в тому числі і товарно-транспортних накладних) вказує на фіктивність господарських операцій.

Проте, суд не погоджується з таким висновком відповідача з огляду на таке.

У період, який перевірявся, позивач мав відносини з ТОВ «Маргіт», ТОВ «Ода-Сервіс», ПП «Вік Торг», ФОП ОСОБА_3

Розрахунки проводились у безготівковій формі шляхом списання коштів з банківського рахунку суб'єкта господарської діяльності.

Суми ПДВ за вказаними господарськими операціями були віднесені позивачем до складу податкового кредиту.

На підтвердження реальності господарських операцій з контрагентами позивач надав суду: Дані руху надходжень коштів на розрахунковий рахунок за 2012 рік, 2013 рік; Акт взаємних розрахунків на 31.12.2013; копію договору купівлі-продажу від 15.01.2011 №21, від 05.01.2011 №4, договору поставки від 05.01.2012 №2, від 05.01.2012 №3, від 05.01.2012 №2, договору на реалізацію мінеральної води від 02.01.2012 №19, договору купівлі-продажу від 17.01.2011 №7, копії виписок з рахунку позивача; податкові накладні; видаткові накладні; письмові підтвердження контрагентів про придбання товару у ФОП ОСОБА_1; сертифікати якості.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, які складають предмет спору у даній справі, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Представник відповідача заперечував проти позову, проте його заперечення не були підтверджені належними та достатніми доказами.

Відсутність належних доказів, які б вказували на порушення податкового законодавства, що має наслідком безумовне та чітко визначене застосування відповідних санкцій податкового законодавства, та за умов застосування презумпції правомірності рішень платника податку, передбаченого п.4.1.4. п. 4.1 ст. 4 Податкового кодексу України, приводить суд до висновку про задоволення позову та скасування оскаржуваних податкових повідомлень - рішень, а також вимоги про сплату податкового боргу з єдиного внеску.

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Таким чином, відповідно до частиною 1. статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною п'ятою статті 203 Цивільного кодексу України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п.п. 1, 2 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Також, відповідно до статті 228 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до п.198.1. статті 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема і з придбання товарів.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати виписки податкової накладної.

Відповідно до пункту 2 статті 3 Закону України від 16.07.1999 № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», податкова звітність ґрунтується на даних бухгалтерського обліку, що ведеться підприємством.

Щодо тверджень відповідача стосовно перевірки правильності визначення позивачем одержаного доходу, відображеного у декларація про майновий стан і доходи за 2013 рік, суд зазначає наступне.

Пунктом 177.1. ст. 177 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Відповідно до п. 177.4. ст. 177 Кодексу адміністративного судочинства України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Згідно до п. 177.10. ст. 177 Кодексу адміністративного судочинства України фізичні особи - підприємці зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Відповідно до п.п. 4, 5 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності; особи, які забезпечують себе роботою самостійно - займаються незалежною професійною діяльністю, а саме науковою, літературною, артистичною, художньою, освітньою або викладацькою, а також медичною, юридичною практикою, в тому числі адвокатською, нотаріальною діяльністю, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід безпосередньо від цієї діяльності, за умови, що такі особи не є найманими працівниками чи підприємцями;

Відповідно до пунктів 2,3 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток); для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе та членів сім'ї, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу;

За умов відсутності доказів вчинення позивачем правопорушення у сфері саме податкових правовідносин, застосування санкцій податкового законодавства у вигляді донарахування податкових зобов'язань та штрафу є безпідставним та необґрунтованим.

Відповідно до роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, яке викладене у постанові від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемними є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

Відповідно до ч. 2 ст. 161 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Крім того, з метою об'єктивного та всебічного розгляду справи суд зобов'язав відповідача надати документи на підтвердження обставин викладених в запереченнях. Проте, відповідач проігнорував суд та не виконав цей обов'язок, а тому такі заперечення не є належними доказами по справі.

Отже, відповідачем не надано доводів в обґрунтування поданих письмових заперечень. Таким чином,відповідач всупереч вимогам статті 71 КАСУ та не виконав обов'язку щодо доведення оскаржуваного рішення. З таких умов, суд не має підстав для спростування доводів вказаних в позовній заяві. А відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Слід відмітити, що в матеріалах справи наявні належним чином засвідчені копії первинних бухгалтерських документів, які дають змогу вважати про реальність здійснення господарської діяльності позивача та його контрагентами.

Враховуючи викладене, податкові повідомлення-рішення від 30.12.2014 №, №, №, рішення від 30.12.2014 № та податкова вимога від 16.12.2014 №Ф- є протиправними і підлягають скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 30.12.2014 №, №, №, податкову вимогу від 16.12.2014 №Ф-, рішення від 30.12.2014 № прийняті Броварською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Київській області.

3. Стягнути з Державного бюджету України на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) сплачений судовий збір у розмірі 200 (двісті) гривень 00 копійок.

4. Копію постанови надіслати сторонам.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Терлецька О.О.