Справа № 820/1725/15
Суддя: Калитка О.М.
Дата ухвалення: 2015-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2015 р.Справа № 820/1725/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Калитки О. М.

Суддів: Кононенко З.О. , Бондара В.О.

за участю секретаря судового засідання Запара Е.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Громадянки Киргизстану ОСОБА_6 на Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 02.04.2015р. по справі № 820/1725/15

за позовом Громадянки Киргизстану ОСОБА_6

до Державної міграційної служби України третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, громадянка Киргизстану ОСОБА_6, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просив суд скасувати рішення Державної міграційної служби України від 04.02.2015р. № 38-15; зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що ОСОБА_6 подала заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, оскільки не може повернутися на Батьківщину через переслідування, яких може там зазнати. 19 лютого 2015 року вона отримала повідомлення від 17.02.2015р. №10 про те, що відповідно до ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту" їй відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього закону відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 04 лютого 2015 року № 38-15. Зазначене рішення Державної міграційної служби України вважає необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 02.04.2015 року у справі № 820/1725/15 адміністративний позов громадянки Киргизстану ОСОБА_6 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, залишено без задоволення.

Позивач не погодився із рішенням суду та подав апеляційну скаргу, в якій, зазначив, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального права, просив суд скасувати постанову суду та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги відповідно до ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження під час апеляційного розгляду, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка Киргизстану, м. Ош, є громадянкою Киргизстану.

15.09.2014 року вона звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Працівником ГУ ДМС у Харківській області 24.09.2014 року з позивачкою проведена співбесіда, що підтверджується протоколом співбесіди та відповідно до наказу від 03.10.2014 року № 207 прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду поданих позивачкою документів та проведених співбесід відповідачем 05.01.2014 року прийнято висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та рішенням Державної міграційної служби України від 04.02.2015 року № 38-15, громадянці Киргизстану ОСОБА_6 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Підставою прийняття оскаржуваного рішення стала недоведеність обставин щодо загрози її життю або побоювання в разі повернення до країни-походження.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача відсутні підстави для надання їй статусу біженця або особи, яка потребує захисту.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Позицією ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 16 грудня 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, ст.7 Закону "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" №3671-VI для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (відповідно до Конвенції 1951 року "Про статус біженців") .

Згідно з пп.1, 13 ст. 1 Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до Міжнародної Конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалась внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Крім того, згідно п.164, А, гл. V Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців особи, вимушені покинути країну походження в результаті внутрішніх і міжнародних озброєних конфліктів, звичайно не розглядаються як біженці по визначенню Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року. Конвенція не застосовується до конфліктів між групами, що змагаються, чи за відсутності ефективного уряду, що відповідає за здійснення міжнародних зобов'язань у сфері прав людини. Загроза життю, безпеці та свободі внаслідок загальнопоширеного насильства чи систематичного порушення прав людини не є конвенційною ознакою набуття статусу біженця, а потребує надання заявнику додаткового (гуманітарного) захисту, який у чинному законодавстві України відсутній.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка яка є громадянкою Киргизстану, обґрунтовуючи подання заяви, вказала про наявність суб'єктивних побоювань переслідувань за національною ознакою, як узбечки на території Киргизстану, проведення постійних перевірок; зазначила, що має побоювання щодо повернення до країни-походження через чоловіка, який захищав свою домівку; в обґрунтування наявності загрози її власному життю в Киргизстані зазначила наявність погроз, які надходили на електронну пошту.

Відповідно до протоколів співбесіди від 24.09.2014 року та від 02.12.2014 року встановлено, що під час співбесіди при попередньому розгляді органом міграційної служби заяви позивача про надання їй статусу біженця остання обмежувалася переважно загальновідомою інформацією, у країні громадянської належності не перебувала членом жодної політичної, громадської, військової та релігійної організації та утисків за жодною з конвенційних ознак не мала та не довела наявності будь-яких підстав щодо побоювань за своє життя та життя своєї сім'ї на батьківщині. Зі слів позивачки, постійна загроза її життю та життю її родичів була у 2010 року, у той час як на теперішній час у країні з її слів ситуація заспокоїлася та можливо спокійно жити принаймні жінкам, хоча економічна ситуація залишається складною.

Також з матеріалів справи вбачається, що позивач та члени її родини користуються захистом країни своєї громадянської належності та безперешкодно отримали національні паспорти, мають можливість повернутися на батьківщину, а чинна влада країни громадянської належності забезпечує їх права. Викладене є підтвердженням тому, що держава, громадянкою якої є позивач, забезпечує її права, а позивач користується захистом органів офіційної влади країни, тобто добровільно прийняла захист від країни своєї громадянської належності, а тому - не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи вище викладене, колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення № 38-15 від 04.02.2015 року прийнято Державною міграційною службою України в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та обґрунтовано.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову чи ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст.200, п. 1 ч. 1 ст.205, ст.ст.207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Громадянки Киргизстану ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 02.04.2015р. по справі № 820/1725/15 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Калитка О.М.
Судді(підпис) (підпис) Кононенко З.О. Бондар В.О.
Повний текст ухвали виготовлений 15.06.2015 р.