Справа № К/9991/24352/11-С
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2015-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2015 року м. Київ К/9991/24352/11

К/9991/14833/11

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Рибченка А.О.

суддів: Карася О.В.

Олендера І.Я.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційні скарги Відкритого акціонерного товариства «Ізюмський тепловозоремонтний завод» та Ізюмської об'єднаної державної податкової інспекції Харківської області

на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2010 року

та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2011 року

у справі № 2-а-7811/10/2070

за позовом Відкритого акціонерного товариства «Ізюмський тепловозоремонтний завод»

до Ізюмської об'єднаної державної податкової інспекції Харківської області

про скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство «Ізюмський тепловозоремонтний завод» (далі - ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод»; позивач) звернулось до суду з позовом до Ізюмської об'єднаної державної податкової інспекції Харківської області (далі - Ізюмська ОДПІ Харківської області; відповідач) про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 07 липня 2006 року, № /2 від 07 липня 2006 року, № /2 від 07 липня 2006 року, № /2 від 07 липня 2006 року, № /2 від 07 липня 2006 року, № /2 від 07 липня 2006 року, № /2 від 07 липня 2006 року.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2010 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2011 року апеляційну скаргу ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» задоволено частково. Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2010 року скасовано в частині відмови в задоволенні позову про скасування податкових повідомлень-рішень № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року в частині визначення суми податкового зобов'язання з частини прибутку в розмірі 211 100,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 07 липня 2006 року, № /2 від 07 липня 2006 року, № /2 від 07 липня 2006 року, № /2 від 07 липня 2006 року, № /2 від 07 липня 2006 року, № /2 від 07 липня 2006 року, № /2 від 07 липня 2006 року. Прийнято в цій частині нову постанову про задоволення позову. В іншій частині постанову Харківського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2010 року залишено без змін.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями у справі, позивач та відповідач оскаржили їх в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України.

В поданій ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» касаційній скарзі, з посиланням на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, ставиться питання про часткову зміну постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2011 року, повне скасування постанови Харківського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2010 року та прийняття нового рішення про скасування податкового повідомлення-рішення № /2 від 16 червня 2006 року та податкового повідомлення-рішення № /2 від 16 червня 2006 року в частині визначення суми податкового зобов'язання з частини прибутку в розмірі 422 200,00 грн. за основним платежем.

Ізюмська ОДПІ Харківської області, в поданій касаційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2011 року та залишити в силі постанову Харківського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2010 року.

В запереченні на касаційну скаргу позивача відповідач просить відмовити в її задоволенні в повному обсязі.

Крім того, Ізюмською ОДПІ Харківської області заявлено клопотання про заміну відповідача у справі - Ізюмської ОДПІ Харківської області на Ізюмську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління Міндоходів у Харківській області у зв'язку з реорганізацією, яке згідно із статтею 55 Кодексу адміністративного судочинства України підлягає задоволенню.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи в межах доводів касаційних скарг відповідно до статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційні скарги слід відхилити, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідачем проведено планову перевірку ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 жовтня 2004 року по 30 вересня 2005 року, за результатами якої складено акт № 1513/231/01056356/369 від 22 грудня 2005 року.

На підставі зазначеного акту перевірки та за наслідками адміністративного оскарження, контролюючим органом прийнято податкові повідомлення-рішення: № /2 від 16 червня 2006 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 374 400,00 грн. (199 300,00 грн. - основний платіж, 175 100,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції); № /2 від 16 червня 2006 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 2 287 864,50 грн. (1 525 243,00 грн. - основний платіж, 762 621,50 грн. - штрафні (фінансові) санкції); № /2 від 16 червня 2006 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з частини прибутку в розмірі 633 300,00 грн. (422 200,00 грн. - основний платіж, 211 100,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції); № /2 від 16 червня 2006 року, яким позивачу визначено штраф у розмірі 55 624,43 грн.; № /2 від 16 червня 2006 року, яким позивачу визначено штраф у розмірі 111,30 грн.; № /2 від 16 червня 2006 року, яким позивачу визначено штраф у розмірі 333,62 грн.; № /2 від 16 червня 2006 року, яким позивачу визначено штраф у розмірі 2 501,57 грн.; № /2 від 16 червня 2006 року, яким позивачу визначено штраф у розмірі 310,98 грн.; № /2 від 16 червня 2006 року, яким позивачу визначено штраф у розмірі 429,56 грн.; № /2 від 16 червня 2006 року, яким позивачу визначено штраф у розмірі 1 378,01 грн.; № /2 від 16 червня 2006 року, яким позивачу визначено штраф у розмірі 468,41 грн.; № /2 від 16 червня 2006 року, яким позивачу визначено штраф у розмірі 56,86 грн.; № /2 від 16 червня 2006 року, яким позивачу визначено штраф у розмірі 12,32 грн.; № /2 від 16 червня 2006 року, яким позивачу визначено штраф у розмірі 62 838,00 грн.; № /2 від 16 червня 2006 року, яким позивачу визначено штраф у розмірі 106,07 грн.; № /2 від 16 червня 2006 року, яким позивачу визначено штраф у розмірі 4,21 грн.; № /2 від 16 червня 2006 року, яким позивачу визначено штраф у розмірі 416,70 грн.; № /2 від 16 червня 2006 року, яким позивачу визначено штраф у розмірі 428,25 грн.; № /2 від 16 червня 2006 року, яким позивачу визначено штраф у розмірі 6 985,77 грн.; № /2 від 07 липня 2006 року, яким позивачу визначено штраф у розмірі 53 718,01 грн.; № /2 від 07 липня 2006 року, яким позивачу визначено штраф у розмірі 962,88 грн.; № /2 від 07 липня 2006 року, яким позивачу визначено штраф у розмірі 3 365,89 грн.; № /2 від 07 липня 2006 року, яким позивачу визначено штраф у розмірі 1 682,95 грн.; № /2 від 07 липня 2006 року, яким позивачу визначено штраф у розмірі 9,00 грн.; № /2 від 07 липня 2006 року, яким позивачу визначено штраф у розмірі 1 092,75 грн.; № /2 від 07 липня 2006 року, яким позивачу визначено штраф у розмірі 2 926,80 грн.

Надаючи оцінку правомірності прийняття податкових повідомлень-рішень № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, суд апеляційної інстанції цілком об'єктивно врахував положення підпункту «б» підпункту 6.4.1 пункту 6.4 статті 6 Закону України від 21 грудня 2000 року № 2181-III «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 2181-III), згідно з яким податкове повідомлення або податкові вимоги вважаються відкликаними, якщо контролюючий орган скасовує або змінює раніше прийняте рішення про нарахування суми податкового зобов'язання (пені і штрафних санкцій) або податкового боргу внаслідок їх адміністративного оскарження.

Однак, в даній ситуації за результатами адміністративного оскарження, донараховані податковими повідомленнями-рішеннями № /0 від 04 січня 2006 року, № /0 від 04 січня 2006 року, № /0 від 04 січня 2006 року, № /0 від 04 січня 2006 року, № /0 від 04 січня 2006 року, № /0 від 04 січня 2006 року, № /0 від 04 січня 2006 року, № /0 від 04 січня 2006 року, № /0 від 04 січня 2006 року, № /0 від 04 січня 2006 року, № /0 від 04 січня 2006 року, № /0 від 04 січня 2006 року, № /0 від 04 січня 2006 року, № /0 від 04 січня 2006 року суми податкових зобов'язань залишились незмінними, а відтак у контролюючого органу були відсутні правові підстави для прийняття названих актів індивідуальної дії.

Підставою для прийняття податкового повідомлення-рішення № /2 від 16 червня 2006 року стало порушення товариством підпункту 6.2.1 пункту 6.2 статті 6, підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України від 03 квітня 1997 року № 168/97-ВР «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 168/97-ВР) у зв'язку з безпідставним застосуванням нульової ставки податку на додану вартість при здійсненні операцій з реалізації послуг з ремонту тепловозів, неправомірним віднесенням до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених в ціні придбаних у Товариства з обмеженою відповідальністю «Розрахунково-кліринговий центр «Арсенал-Еко» послуг з дослідження ринку тепловозів країн СНД, а також незаконним включенням до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість у загальному розмірі 340 183,00 грн., непідтвердженої податковими накладними.

Відповідно до пункту 6.2 статті 6 Закону № 168/97-ВР при експорті товарів та супутніх такому експорту послуг ставка податку становить « 0» відсотків до бази оподаткування.

Таким чином, застосування нульової ставки податку на додану вартість у порядку наведеної норми Закону № 168/97-ВР поширюється виключно на операції з експорту товарів та супутніх ним послуг.

Втім, у розглядуваному випадку судами з'ясовано, що позивачем на виконання угод, укладених з ТОВ «РКЦ «Арсенал-Еко» (резидент України), виконано роботи з ремонту тепловозів, які в подальшому експортовано фізичними особами-підприємцями.

Пунктом 1.4 статті 1 Закону № 168/97-ВР визначено, що поставкою послуг є будь-які операції цивільно-правового характеру з виконання робіт, надання послуг, надання права на користування або розпорядження товарами, у тому числі нематеріальними активами, а також з поставки будь-яких інших, ніж товари, об'єктів власності за компенсацію, а також операції з безоплатного виконання робіт, надання послуг. Поставка послуг, зокрема, включає надання права на користування або розпорядження товарами у межах договорів оренди (лізингу), поставки, ліцензування або інші способи передачі права на патент, авторське право, торговий знак, інші об'єкти права інтелектуальної, в тому числі промислової, власності.

За правилами підпункту 3.1.1 пункту 3.1 статті 3 Закону № 168/97-ВР об'єктом оподаткування є операції платників податку з поставки товарів та послуг, місце поставки яких знаходиться на митній території України.

Отже, виконані позивачем у спірній ситуації ремонтні роботи є поставкою послуг на митній території України та, відповідно, підлягають оподаткуванню за ставкою, визначеною підпунктом 6.1.1 пункту 6.1 статті 6 Закону № 168/97-ВР.

Надаючи оцінку правомірності віднесення товариством до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених в ціні придбаних у ТОВ «РКЦ «Арсенал-Еко» послуг з дослідження ринку тепловозів країн СНД, суд першої інстанції, позицію якого в цій частині підтримано судом апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив з того, що підставою для виникнення у платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в оподатковуваних операціях, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документам, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

При цьому обов'язок підтвердити правомірність та обґрунтованість сформованого податкового кредиту належними документами первинного обліку покладається на платника-покупця товарів (робіт, послуг), оскільки саме він є особою, яка зменшує суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість, що підлягає перерахуванню до бюджету, на суму податкового кредиту, визначеного постачальником.

Крім того, відповідні документи повинні відображати достовірну інформацію та підтверджувати реальність виконаних операцій.

А відтак, встановивши ненадання позивачем доказів, які б достеменно підтверджували фактичне виконання ТОВ «Арсенал-Еко» обумовлених послуг, зокрема, у вигляді звіту або інших документів, які б, у тому числі, свідчили про спрямованість придбаних товариством послуг з дослідження ринку тепловозів країн СНД на досягнення конкретних цілей у його діяльності, судові інстанції дійшли цілком об'єктивного висновку про неправомірність формування ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» податкового кредиту з податку на додану вартість за вказаним епізодом.

Згідно з підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, а при імпорті робіт (послуг) - актом прийняття робіт (послуг) чи банківським документом, який засвідчує перерахування коштів в оплату вартості таких робіт (послуг).

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Таким чином, враховуючи відсутність на момент здійснення перевірки податкових накладних № 9 від 28 грудня 2004 року на суму податку на додану вартість у розмірі 187 000,00 грн. та № 9 від 28 грудня 2004 року на суму податку на додану вартість у розмірі 153 183,00 грн., що підтверджується актом № 1513/231/01056356/369 від 22 грудня 2005 року, який є носієм доказової інформації, суди дійшли правильного висновку про незаконність включення зазначених сум позивачем до складу податкового кредиту.

Що стосується податкового повідомлення-рішення № /2 від 16 червня 2006 року, то причиною для його винесення послугувало неперерахування товариством частини прибутку (доходу) в 2004 році в розмірі 422 200,00 грн. до загального фонду Державного бюджету України.

Відповідно до пункту 2 Порядку і нормативів відрахування господарськими організаціями до загального фонду Державного бюджету України частини прибутку (доходу) за результатами фінансово-господарської діяльності у 2004 році та щоквартальної фінансово-господарської діяльності у 2005 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2005 року № 50, відрахування частини прибутку (доходу) за результатами фінансово-господарської діяльності у 2004 році (крім частини прибутку (доходу), сплаченої відповідно до статті 72 Закону України «Про Державний бюджет України на 2004 рік») та за результатами фінансово-господарської діяльності у січні - лютому 2005 року здійснюється державними, в тому числі казенними, підприємствами (крім державного підприємства «Енергоринок») та їх об'єднаннями і дочірніми підприємствами, акціонерними, холдинговими компаніями та іншими суб'єктами господарювання, у статутному фонді яких державі належать частки (акції, паї), та їх дочірніми підприємствами у розмірі 15 відсотків чистого прибутку (доходу), розрахованого згідно з положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку.

Як з'ясовано судами, єдиним засновником та акціонером позивача є держава в особі Міністерства транспорту України, уповноваженого управляти державним майном. Тобто, частка держави в статутному фонді ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» становить 100 відсотків, що обумовлює його обов'язок сплачувати частину прибутку до Державного бюджету України.

Відповідно до даних бухгалтерської звітності товариством у 2004 році отримано прибуток у розмірі 2 814 300,00 грн., а відтак частина прибутку (доходу), що підлягає перерахуванню до бюджету, становить 422 200,00 грн.

В той же час, слід погодитись з доводами суду апеляційної інстанції про те, що обов'язок сплати частини прибутку (доходу) має характер самостійного платежу, з огляду на встановлення законодавцем суб'єктів, які мають його сплачувати, правил визначення розміру такого платежу (об'єкту) та порядку його сплати.

Відповідач, позицію якого підтримано судом першої інстанції, при прийнятті податкового повідомлення-рішення № /2 від 16 червня 2006 року помилково ототожнив сплату частини прибутку (доходу) з дивідендами, що сплачуються до бюджету державними некорпоратизованими, казенними або комунальними підприємствами, позаяк зазначений платіж не віднесено до категорії податкових зобов'язань.

Висновок про відмінний від дивідендів характер згаданого платежу підтверджується і порядком його розрахунку, адже частина прибутку (доходу) визначається за даними бухгалтерського обліку, тоді як інші податки розраховуються за правилами податкового обліку.

Наведене виключає можливість застосування до платника штрафних (фінансових) санкцій на підставі підпункту 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 Закону № 2181-III, оскільки за змістом цієї норми обов'язок із сплати штрафних (фінансових) санкцій виникає у платника податків лише за умови донарахування контролюючим органом суми податкового зобов'язання.

В свою чергу, підставою для прийняття податкових повідомлень-рішень № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 16 червня 2006 року, № /2 від 07 липня 2006 року, № /2 від 07 липня 2006 року, № /2 від 07 липня 2006 року, № /2 від 07 липня 2006 року, № /2 від 07 липня 2006 року, № /2 від 07 липня 2006 року, № /2 від 07 липня 2006 року стало недотримання позивачем вимог підпункту 5.3.1 пункту 5.3 статті 5 Закону № 2181-III з огляду на порушення граничних термінів сплати узгоджених сум податкових зобов'язань із збору за забруднення навколишнього природного середовища, з комунального податку, із земельного податку та з податку з власників транспортних засобів.

При цьому, обґрунтовуючи свою правову позицію щодо правомірності прийняття названих актів індивідуальної дії, податковий орган посилався на рівність бюджетних інтересів, встановлену пунктом 7.7 статті 7 Закону № 2181-III, відповідно до якого податковий борг погашається попередньо погашенню податкових зобов'язань, які не є податковим боргом, у порядку календарної черговості його виникнення, а в разі одночасного його виникнення за різними податками, зборами (обов'язковими платежами) - у рівних пропорціях.

Проте, Законом № 2181-III, який є спеціальним законом з питань оподаткування і який установлює порядок погашення зобов'язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов'язкових платежів), нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків, визначені заходи, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу. Серед таких заходів немає зміни призначення платежу, самостійно визначеного платником податків.

Як передбачено підпунктом 7.1.1 пункту 7.1 статті 7 Закону № 2181-III, джерелами самостійної сплати податкових зобов'язань або податкового боргу платника податку є будь-які власні кошти такого платника податку.

Отже, грошовий платіж є єдиною формою сплати податкових зобов'язань і погашення податкового боргу.

Згідно з пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Інструкція), кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі платіжних вимог стягувачів у разі примусового списання коштів згідно з главою 5 цієї Інструкції.

Відповідно до пункту 3.8 Інструкції реквізит «Призначення платежу» платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України.

Таким чином, самостійне зарахування податковим органом сплачених платником податку сум в рахунок погашення податкового боргу або тих податкових зобов'язань, які не вказані платником в реквізиті «Призначення платежу» платіжного доручення під час перерахування поточних податкових зобов'язань до бюджету, є неправомірним.

За наведених обставин, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2011 року такою, що прийнята з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому суд касаційної інстанції не знаходить підстав, які могли б призвести до її зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Замінити в даній справі відповідача - Ізюмську об'єднану державну податкову інспекцію Харківської області її правонаступником - Ізюмською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Харківській області.

Касаційні скарги Відкритого акціонерного товариства «Ізюмський тепловозоремонтний завод» та Ізюмської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Харківській області відхилити, а постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав і в порядку, встановленими главою 3 розділу IV Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Рибченко А.О.

Судді Карась О.В.

Олендер І.Я.