Справа № 456/6522/13-а
Суддя: Бучківська В. Л.
Дата ухвалення: 2014-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 456/6522/13-а
Провадження № 2-а/456/27/2014
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2014 р. Стрийський міськрайонний суд Львівської області у складі:

головуючого-судді Бучківської В. Л.

при секретарі Березіній Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрию адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області, третя особа без самостійних вимог ОСОБА_2 про зобов'язання до вчинення дій,-

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом та просить суд зобов'язати виконком Стрийської міської ради вчинити невиконану дію, а саме: вирішити питання щодо виселення з самоуправно зайнятих приміщень гуртожитку, кухні загального користування та фойє загального користування площею 43,61 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 - ОСОБА_2. В обґрунтування позову покликається на те, що 06.11.2012р. йому стало відомо, що виконавчий комітет Стрийської міської ради розглянув його заяву стосовно невидачі ордера на житлове приміщення у відповідності до мирової угоди по справі №22ц-256 та відмовив в її задоволенні. Підставами для відмови в задоволенні було зокрема, що квартири відповідно до Житлового кодексу України, Правил обліку громадян, які потребують покращення житлових умов і надання їм житла надаються тільки у відповідності до квартирної черги, а оскільки він на квартирному обліку за місцем проживання у виконкомі міської ради не перебував, то це стало однією з підстав для відмови в задоволенні його заяви. Іншою підставою, є те, що мирова угода затверджена тільки при такій умові, що мешканці будинку, гуртожитку, добровільно звільнять місця загального користування (кухні та фойє) і дадуть згоду на те, щоби облаштувати в цих місцях житло, у зв'язку з тим, що згоди мешканці гуртожитку на звільнення місць загального користування не має, то виконати мирову угоду немає можливості. Про це стверджує лист за підписом посадової особи міського голови - І.Стецика від 30.07.2012р. Відповідно до ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 15.05.2008р. у справі №22ц-526 за позовом ОСОБА_1 до Стрийського вагоноремонтного заводу, Стрийської міської ради, ПП „Темп-87", затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 та Стрийським вагоноремонтним заводом, Стрийською міською радою, ПП „Темп-87", відповідно до якої Стрийська міська рада у місячний строк зобов'язується надати у користування позивача по справі жиле приміщення у гуртожитку по АДРЕСА_1, відповідач у справі ПП «Темп» зобов'язується не чинити перешкод у користуванні позивачем по справі приміщенням у гуртожитку по АДРЕСА_1. Відповідач у справі - Стрийська міська рада не виконали умови мирової угоди від 12.05.2008р. та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 15.05.2008р., та не надала у його користування вищевказане жиле приміщення. Незважаючи на чисельні звернення в його адресу надходили формальні відписки, а про реальне виконання умов мирової угоди мови не йшлось, хоча Стрийська міська рада та ПП «Темп- 87» ніби-то мали це питання на контролі та здійснювали листування. ПП «Темп-87» в листі від 10.02.2009р. повідомив позивача та ВК Стрийської міської ради, що на день підписання звернення вільних житлових приміщень в гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 в наявності немає, однак для того, щоб виконати умови мирової угоди ПП «Темп-87» пропонує (за згодою позивача), надати йому нежитлові приміщення фойє та загальної кухні на 5 поверсі, які в гуртожитку не використовуються. Отже, йому було запропоновано отримати у користування приміщення фойє та загальну кухню на п'ятому поверсі, самостійно привести їх у стан придатний до свого проживання, відремонтувати їх, подати у міську раду документи для переведення цих приміщень з статусу нежитлових у житлові, про що стверджує цей же ж лист ПП «Темп-87» від 10.02.2009р. Він погоджується на те, щоб йому у користування було надано приміщення фойє та загальну кухню на п'ятому поверсі, він має намір самостійно привести їх у стан придатний для свого проживання, відремонтувати, подати у міську раду документи для переведення цих приміщень з статусу нежитлових у житлові. Зазначені нежилі приміщення фойє та загальної кухні незаконно і самовільно зайняли інші мешканці (саме без перебування на квартирному обліку в Стрийській міській раді, без відповідного рішення відповідачів, без відповідного ордеру на вселення в жилі приміщення) та використовують в своїх особистих побутових потребах для зберігання особистого майна (а не для проживання та приготування їжі). Реалізовуючи затверджену ухвалою суду мирову угоду, він, 29.06.2011р. звернувся до відповідача з вимогами щодо звільнення зазначених приміщень, та забезпечити доступ до приміщень, про припинення користування нежитловим приміщенням фойє та загальної кухні. З листа відповідача №111-42 від 14.06.2011р. йому стало відомо, що КП «Мрія» було дано розпорядження громадянам, які самовільно зайняли приміщення загального користування попередження про звільнення приміщення кухні та фойє від особистих речей та надання йому вільного доступу. 24 жовтня 2013 року він отримав лист КП «Мрія» №103 від 24.10.2013р., у відповідності до якого йому стало відомо, що громадянка ОСОБА_2 зареєстрована в гуртожитку Стрийського заводу ВРЗ за адресою АДРЕСА_1/21,22 з 01.03.2002р., підставою для вселення в гуртожиток є ордер №62, виданий СВРЗ від 11.03.2002р., згідно з яким вона в користування отримала дві кімнати, житловою площею 28,4 кв. м., загальною - 50,39 кв.м. З цього ж листа йому стало відомо, що станом на 24.10.2013р. ОСОБА_2 у приміщенні гуртожитку в АДРЕСА_1, самоуправно, без належних правових підстав зайняла приміщення площею: 43,61 кв. м., у тому числі приміщення загального користування, кухню загального користування та фойє загального користування. У зв'язку з цим, він звернувся в виконком Стрийської міської ради зі скаргою, у відповідності до якої просив вирішити питання щодо виселення з самоуправно занятих приміщень гуртожитку площею 43,61 кв.м, - громадянку ОСОБА_2 06.12.2013р. ним отримано відповідь на скаргу, у відповідності до якої виконком вважає, що багатодітна сім'я ОСОБА_2 на законних підставах проживає та зареєстрована у гуртожитку, тому відсутні підстави для виселення її з сім'єю з займаного приміщення.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, дав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просить позов задоволити.

Відповідач - представник виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області Темник Н.С. з позовними вимогами не погодилася та подала на адресу суду письмові заперечення, в яких просить в задоволенні позовних вимог відмовити з наступних підстав. На момент видачі ордеру на жиле приміщення в гуртожитку гр. ОСОБА_2, гуртожиток перебував у державній власності ДП "Стрийським ВРЗ", тому підставою для вселення в гуртожиток є ордер №62, виданий саме ДП "Стрийським ВРЗ". У комунальну власність міста Стрия будівля гуртожитку по АДРЕСА_1 передана на підставі рішення виконавчого комітету Стрийської міської ради №354 від 27.10.2006 року "Про прийняття в комунальну власність м. Стрия будівлі гуртожитку по АДРЕСА_1 від ДП "Стрийський ВРЗ". Багатодітна сім'я гр. ОСОБА_2 на законних підставах проживає та зареєстрована у гуртожитку, тому відсутні підстави для виселення її з сім'єю із займаного приміщення. Звертає увагу суду, що позивач по справі не перебуває на квартирній черзі при виконавчому комітеті Стрийської міської ради та не перебував у трудових відносинах з ДП "Стрийський ВРЗ". Щодо Мирової угоди від 12.05.2008 року, то за заявою ОСОБА_1. про постановлення додаткової ухвали по справі за позовом ОСОБА_1. до ДП "Стрийський ВРЗ" про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, рішенням Апеляційного суду Львівської області в задоволенні такої відмовлено. Відповідно до ч.1 ст.5 КАСУ адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Так як позивачем не представлено доказів користування кімнатами гуртожитку, відповідно до ч.1 ст. 52 КАС України він визнається таким, що не має права вимоги за поданим адміністративним позовом, і як наслідок - неналежним позивачем. При таких обставинах, на підставі вищевикладеного та керуючись ст. 49, 51 КАСУ просить відмовити в повному обсязі ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог.

Третя особа ОСОБА_2 з позовними вимогами не погодилася та зазначила, що підставою для вселення в гуртожиток був ордер №62, виданий ДП "Стрийським ВРЗ". Вона дійсно займає нежитлове приміщення, проте інші мешканці гуртожитку, не мають до неї жодних претензій, оскільки вона є інвалідом і на утриманні у неї знаходиться четверо дітей інвалідів. Згідно закону вона має право на більшу площу, ніж займає, проте у зв'язку з відсутністю такої, зайняла частину нежитлового приміщення, яке ніким не використовувалося. Звернула увагу суду, що відповідно до умов мирової угоди, в такій чітко не вказано, яке саме приміщення, і на якому поверсі повинно бути надано позивачу у справі. Просить суд також врахувати, що позивач по справі на протязі трьох років судиться з багатьма мешканцями гуртожитку, проте в дійсності ніколи не працював на ВРЗ та на черзі не перебував. Мирова угода, на яку покликається позивач, оскаржена на сьогодні нею та іншими мешканцями до Апеляційного суду, оскільки впливає на їхні права та обов'язки.

Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.6 Конвеції про захист прав людини та основних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожен при розгляді питання про його цивільні права та обов'язки має право на відкритий та справедливий судовий розгляд незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Складовою частиною справедливого судочинства, зокрема, є доступ до процедури зі всіма атрибутами контролю, тобто право на судовий контроль органів державної влади.

Частина друга й третя статті 55 Конституції України визначають, що права і свободи громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження до суду рішень, дій або бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових та службових осіб.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Предметом позовних вимог ОСОБА_1 є зобов'язання виконкому Стрийської міської ради вчинити невиконану дію, а саме: вирішити питання щодо виселення з самоуправно зайнятих приміщень гуртожитку, кухні загального користування та фойє загального користування площею 43,61 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 - ОСОБА_2. Правовою підставою - ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 15.05.2008р. у справі №22ц-526 за позовом ОСОБА_1 до Стрийського вагоноремонтного заводу, Стрийської міської ради, ПП „Темп-87", якою затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 та Стрийським вагоноремонтним заводом, Стрийською міською радою, ПП „Темп-87", відповідно до якої Стрийська міська рада у місячний строк зобов'язується надати у користування позивача по справі жиле приміщення у гуртожитку по АДРЕСА_1, відповідач у справі ПП «Темп» зобов'язується не чинити перешкод у користуванні позивачем по справі приміщенням у гуртожитку по АДРЕСА_1.

Необхідною умовою для задоволення позовних вимог про зобов'язання вчинити невиконану дію є порушення відповідачем прав або охоронюваних законом інтересів позивача. Відсутність такого порушення виключає можливість задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого і своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з визначенням, наведеним у ст. 3 КАС України, позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Відповідно до статті 104 КАС України до адміністративного суду має право звернутися з адміністративним позовом особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Згідно з мотивувальною частиною ухвали Вищого адміністративного суду України від 28 жовтня 2009 року у справі № К-7452/09-С 2 для того, щоб було надано судовий захист, суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу чи інтерес, про захист яких вона просить, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем у публічно-правових відносинах.

Тією ж ухвалою касаційний суд звернув увагу, що право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів, в той час як право на звернення до адміністративного суду з позовом має ширше коло суб'єктів.

Таке право мають також представники, у тому числі законні представники, зокрема й органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб.

Згідно з постановою Вищого адміністративного суду України від 12 серпня 2010 року у справі № П-130/10 звернення до суду з позовом особи, якій не належить право вимоги (неналежний позивач), є підставою для відмови у задоволенні такого позову оскільки права, свободи чи інтереси цієї особи у сфері публічно-правових відносин не порушено.

Звернення до суду з позовом особи, якій не належить право вимоги (неналежний позивач), є підставою для відмови у задоволенні такого позову, оскільки права, свободи чи інтереси цієї особи у сфері публічно-правових відносин не порушено.

Отже, з наведених процесуальних норм зазначеного закону випливає, що судовому захисту підлягає лише порушене право. Тобто до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. В контексті наведених приписів КАС України має значення лише суб'єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

В даному разі позивачем не надано будь-яких доказів існування порушення або оспорювання прав позивача на момент звернення до суду з цими позовними вимогами. Так, оспорювання права могло б мати місце у разі прийняття органом місцевого самоврядування - саме рішення негативного характеру для позивача. Втім фактично предметом позову виступають вимоги з питань, які Стрийська міська рада повинна вирішувати зовсім в іншому порядку, оскільки звертаючись до суду з позовними вимогами про зобов'язання до вчинення дій, позивач покликається на невиконану мирову угоду, прийняту в цивільно-процесуальному порядку.

Проте слід, з огляду на викладене, звернути увагу на наступні законодавчі положення.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції та Законів України.

Статтею 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що правовий статус місцевого самоврядування в Україні визначається Конституцією України, цим та іншими Законами, які не повинні суперечити положенням цього ж Закону.

Органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених до їхньої компетенції, є суб'єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема, нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу.

Конституція України визначає, що предметом віддання місцевого самоврядування є не будь-які питання суспільного життя, а питання місцевого значення. Перелік таких питань визначено у ст. 143 Конституції України.

Конституційне призначення місцевого самоврядування полягає в праві територіальних громад як самостійно, так і через органи місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах законів. У п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 26.03.2002 року у справі за конституційним поданням Міністерства внутрішніх справ України щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 28 Закону України «Про статус депутатів місцевих Рад народних депутатів» (справа про охорону трудових прав депутатів місцевих рад) (Реєстраційний № 6-рп/2002) Конституційний Суд України звернув увагу на політико-правову природу органів місцевого самоврядування, зазначивши, що такі є представницькими органами, через які здійснюється право територіальної громади самостійно вирішувати не будь-які питання суспільного життя, а питання саме місцевого значення, тобто такі, які пов'язані передусім з життєдіяльністю територіальних громад і перелік яких визначено у Конституції України і законах України.

Відповідно до ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Згідно зі ст. 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Перелік питань, які вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради наведено у ст. 26 названого Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. У ч. 10 цієї статті передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Отже, в силу наведених вище положень ст. 19 Конституції України органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Слід зазначити, що зобов'язання відповідача до вчинення дій, зазначених в позовній заяві, позивач обгрунтовує лише невиконаною мировою угодою, проте слід звернути увагу, що умовами вказаної мирової угоди жиле приміщення, яке повинно бути надано позивачу в ній конкретно не визначено, а тому підстави вважати, що третя особа займає приміщення, яке йому в силу закону повинно бути надано, в суду відсутні.

Окрім цього слід звернути увагу, що на момент прийняття та затвердження мирової угоди, третя особа зі своєю сім'єю вже займала оспорюване приміщення, і відповідач - власник гуртожитку жодних претензій до третьої особи не мав, а тому вважати, що права позивача порушені діями відповідача або третьої особи в суду немає.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, як суб'єкт владних повноважень, виконав покладений на нього обов'язок щодо доказування правомірності вчинених ним дій.

Так, в судовому засіданні представник відповідача зазначила, що третя особа дійсно займає нежитлове приміщення в гуртожитку, проте остання потребує покращення житлових умов, оскільки в неї на утриманні знаходиться четверо дітей-інвалідів, міська рада немає підстав для виселення багатодітної сім'ї з займаної площі, оскільки немає можливості надати іншу, необхідну їм житлову площу. Що стосується мирової угоди, то зазначила, що така є незаконною та оскаржена в апеляційному порядку.

Що стосується листів КП «Мрія», на які покликається позивач, то такі не можуть слугувати належною правовою підставою для задоволення позовних вимог, оскільки КП є балансоутримувачем, а не власником спірного приміщення, а тому правом ініціювати питання про виселення третьої особи не володіє.

З огляду на наведене суд приходить до переконання, що під час провадження по справі позивач не надав суду належних і допустимих доказів порушення його особистих немайнових прав, завданих неправомірними діями відповідача. У зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що позивач не обгрунтував, в чому саме полягають порушення його конституційних прав та законних інтересів, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача.

Керуючись ст.ст. 11, 17, 18, 69, 70, 71, 104, 159, 161-163, 167 КАС України,

п о с т а н о в и в :

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області, третя особа без самостійних вимог ОСОБА_2 про зобов'язання до вчинення дій відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного адміністративного суду Львівської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги особами, що беруть участь у справі в 10-денний строк з дня отримання копії постанови у повному обсязі.

Головуючий-суддя В. Л. Бучківська