Справа № 2а/0670/1235/12
Суддя: Чалий С.Я.
Дата ухвалення: 2015-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2015 року м. Київ К/9991/57779/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі суддів:

Головуючого судді: Чалого С.Я.

Суддів: Гончар Л.Я.

Розваляєвої Т.С.

секретар

судового засідання Скавуляк Т.В.

за участю представників сторін:

позивача - Агафонової М.В., Волкова В.Б.

відповідача - Обєщенка С.М.

розглянувши в порядку касаційного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду касаційну скаргу Державної фінансової інспекції в Житомирській області на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 24 липня 2012 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2012 року у справі за позовом Овруцького районного центру зайнятості - робочого органу виконавчої дирекції Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття до Державної фінансової інспекції в Житомирській області про скасування вимог,-

в с т а н о в и л а :

У лютому 2012 року Овруцький районний центр зайнятості - робочий орган виконавчої дирекції Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України звернувся до суду з позовом до Державної фінансової інспекції в Житомирській області про скасування вимоги відповідача від 01.02.2012 р. № 65-17/134 в частині пункту 3, а саме: щодо проведення претензійно-позовної роботи з СТОВ "Словечне" на суму 31840,99 грн., СТОВ "Листвинське" на суму 18603,30 грн. та СГ "Великохайчанське" на суму 17408,54 грн., або здійснення стягнення з осіб в порядку та розмірі, встановленому ст.ст. 130-136 КЗпП України та щодо проведення претензійно-позовної роботи з ОСОБА_6 на загальну суму 7088,91 грн.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 24 липня 2012 року залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2012 року позов задоволено. Скасовано спірну вимогу відповідача.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій посилаючись та порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді Вищого адміністративного суду України стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом касаційної інстанції, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, відповідачем було проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Овруцького районного центру зайнятості за період з 01.01.2009 р. по 30.09.2011 р., про що складено акт від 22.12.2011 р. № 12-09/64.

Ревізією встановлено, що особи, які пройшли професійну перепідготовку на підставі договорів з СТОВ "Словечне", СТОВ "Листвинське" та СГ "Великохайчанське", не працевлаштовані на цих підприємствах. Також, не працевлаштований до філії "Народицький райавтодор" ОСОБА_6, який пройшов професійну перепідготовку на підставі договору з позивачем за спеціальністю "водій автотранспортних засобів". Зазначене призвело до завдання матеріальної шкоди центру зайнятості.

01.02.2012 р. Овруцькою МДФІ винесено лист-вимогу за вих. № 65-17/134, де пунктом 3 вказаної вимоги зобов'язано позивача провести претензійно-позовну роботу щодо повернення зайво виплачених сум особам, які пройшли професійну перепідготовку.

Так, згідно з ч. 2 ст. 7 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" одним із видів соціальних послуг є професійна підготовка або перепідготовка, підвищення кваліфікації у професійно-технічних та вищих навчальних закладах, у тому числі в навчальних закладах державної служби зайнятості, на підприємствах, в установах, організаціях.

Відповідно до п. 1.1 Положення про порядок надання Фондом загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття послуг з професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства освіти і науки України від 13 лютого 2001 р. N 53/59 професійна підготовка, перепідготовка або підвищення кваліфікації громадян є одним із видів соціальних послуг, зорієнтованих на забезпечення ефективної політики зайнятості населення, підвищення конкурентоспроможності особистості на ринку праці.

Матеріалами справи підтверджується, що Овруцьким районним центром зайнятості укладені договори на працевлаштування безробітних після закінчення професійного навчання за направленням державної служби зайнятості зі СТОВ "Словечне", СТОВ "Листвинське", СГ "Великохайчанське" та філією Народицький райавтодор.

На підставі листів-звернень зазначених підприємств позивачем з громадянами, зареєстрованими в Овруцькому РЦЗ як безробітні, укладались договори щодо їх професійного навчання. В листах зазначалось, то підприємство гарантує працевлаштування громадянину після навчання.

Згідно умов п. 3.1.2 договорів про професійне навчання громадян, у разі припинення навчання без поважних причин або відмови працювати за одержаною професією стягується сума витрат на професійне навчання, включаючи суму виплаченої матеріальної допомоги у період професійного навчання, витрат на проїзд до місця навчання і назад та витрат на проживання.

Після проходження навчання за обраними професіями, громадяни отримали направлення на працевлаштування, які були повернуті до Овруцького РЦЗ з відміткою про прийняття на роботу.

Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

У разі припинення професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації за направленням державної служби зайнятості без поважних причин або відмови працювати за одержаною професією (спеціальністю) із застрахованих осіб стягується сума витрат на професійну підготовку, перепідготовку або підвищення кваліфікації.

Аналогічне положення й містить п. 7.2 Положення про порядок надання Фондом загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття послуг з професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства освіти і науки України від 13 лютого 2001 р. N 53/59.

Згідно п. 4.4 Інструкції про порядок укладання договорів з навчальними закладами, підприємствами і громадянами, які звертаються в державну службу зайнятості, щодо підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації №19, у разі припинення професійного навчання без поважних причин слухач повинен відшкодувати згідно з чинним законодавством державній службі зайнятості всі витрати за його професійне навчання.

Відповідно до п.28 Порядку надання матеріальної допомоги у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного №308, у разі припинення професійного навчання без поважних причин або відмови працювати за набутою професією з осіб стягується сума витрат на професійне навчання. Відмова особи відображається в результаті направлення на працевлаштування.

Встановлено, що в результаті направлення на працевлаштування особи після професійного навчання, відмови громадян, зазначених в акті ревізії, не відображено, зі сторони роботодавців зафіксовано факт працевлаштування осіб, про що видано накази.

При цьому, ні Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", ні Положенням про порядок надання Фондом загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття послуг з професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства освіти і науки України від 13 лютого 2001 р. N 53/59, ні Примірним положенням про районний, міськрайонний, міський та районний у місті центр зайнятості, затвердженим Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 22.11.2010 N 374 не передбачено підстав та механізму проведення перевірок роботодавців на предмет забезпечення гарантованого працевлаштування осіб, які пройшли професійне навчання та тривалості їх трудових відносин.

З огляду на зазначене та враховуючи, що офіційної відмови працювати за одержаною професією (спеціальністю) від громадян не надходило, не було факту відмови підприємств у працевлаштуванні таких осіб, відповідно відсутні підстави для проведення з ОСОБА_6 чи СТОВ "Словечне" СТОВ "Листвинське", СГ "Великохайчанське" претензійно-позовної роботи.

Таким чином, колегія суддів погоджує висновки судів попередніх інстанцій про протиправність спірної вимоги відповідача від 01.02.2012 р. № 65-17/134 в частині пункту 3, а саме: щодо проведення претензійно-позовної роботи з СТОВ "Словечне" на суму 31840,99 грн., СТОВ "Листвинське" на суму 18603,30 грн. та СГ "Великохайчанське" на суму 17408,54 грн., або здійснення стягнення з осіб в порядку та розмірі, встановленому ст.ст. 130-136 КЗпП України та щодо проведення претензійно-позовної роботи з ОСОБА_6 на загальну суму 7088,91 грн.

Разом з тим, колегія суддів також вважає за необхідне зазначити наступне.

Положенням про Державну фінансову інспекцію України, затвердженим Указом Президента України від 23 квітня 2011 року № 499/2011 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Положення, Держфінінспекція відповідно), її визначено як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України та який входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (пункт 1 цього Положення).

Держфініспекція утворена шляхом реорганізації Головного контрольно-ревізійного управління України відповідно до Указу Президента України від 9 грудня 2010 року № 1085/2010.

Частиною першою статті 1 Закону України від 26 січня 1993 року № 2939-ХІІ "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 2939-ХІІ) встановлено, що головним завданням державної контрольно-ревізійної служби є здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяття зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності в міністерствах та інших органах виконавчої влади, в державних фондах, у бюджетних установах і у суб'єктів господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах і в організаціях, які отримують (отримували в періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів та державних фондів або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно, виконанням місцевих бюджетів, розроблення пропозицій щодо усунення виявлених недоліків і порушень та запобігання їм у подальшому.

Держфінінспекція відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших підконтрольних установ усунення виявлених порушень законодавства; звертається до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (підпункт 4 пункту 4 Положення).

Пункт 7 статті 10 Закону № 2939-XII закріплює право пред'являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Процедуру проведення інспектування в міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов'язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і у суб'єктів господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували в період, який перевіряється) кошти з бюджетів всіх рівнів, державних фондів або використовують (використовували у період, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), а на підставі рішення суду - в інших суб'єктів господарювання визначає Порядок проведення інспектування державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2006 №550.

За правилами пункту 2 зазначеного Порядку інспектування полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності об'єкта контролю і проводиться у формі ревізії, яка повинна забезпечувати виявлення фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб.

За змістом частини шостої статті 2 Закону №2939-XII порядок проведення Держфінінспекцією державного фінансового аудиту та інспектування встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, за правилами пунктів 45, 46 Порядку проведення інспектування у міру виявлення ревізією порушень законодавства посадові особи органу державної контрольно-ревізійної служби, не чекаючи закінчення ревізії, мають право усно рекомендувати керівникам об'єкта контролю невідкладно вжити заходів для їх усунення та запобігання у подальшому. Якщо ж вжитими в період ревізії заходами не забезпечено повне усунення виявлених порушень, контролюючим органом у строк не пізніше ніж 10 робочих днів після реєстрації акта ревізії, а у разі надходження заперечень (зауважень) до нього - не пізніше ніж 3 робочих дні після надіслання висновків на такі заперечення (зауваження) надсилається об'єкту контролю письмова вимога щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства із зазначенням строку зворотного інформування.

Згідно з пунктом 50 цього Порядку за результатами проведеної ревізії у межах наданих прав контролюючі органи вживають заходів для забезпечення, зокрема, звернення до суду в інтересах держави щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів, а також стягнення у дохід держави коштів, одержаних за незаконними договорами, без встановлених законом підстав або з порушенням вимог законодавства.

Предметом заявленого у справі позову є оскарження зазначеної вимоги, при цьому сума збитків, що визначені Інспекцією та необхідність їх відшкодування за умови наявності самого порушення, позивачем не оспорюється.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень , крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового оскарження.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктами владних повноважень щодо оскарження його рішень, у тому числі правових актів індивідуальної дії.

Аналіз зазначених норм законодавства дає підстави дійти висновку, що обов'язкова до виконання вимога державної фінансової інспекції в частині встановлення порушень законодавства, виявлених ревізією та шляхів їх усунення, є правовим актом індивідуальної дії суб'єкта владних повноважень, а отже може бути оскаржена до суду.

При цьому, правильність обчислення збитків перевіряє суд, який розглядає позов органу державного фінансового контролю про їх стягнення.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 15 квітня та 13 травня 2013 року (справи №№ 21-40а14, 21-89а14 відповідно) та у поставної від 20 січня 2015 року у справі №21-603а14.

Відповідно до положень статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи викладене та зважаючи на те, що позивачем не ставилось питання щодо протиправності зазначеного пункту вимоги саме з мотивів розміру збитків, колегія суддів погоджується із позицією судів попередніх інстанцій щодо задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Правова оцінка встановлених обставин справи судами першої та апеляційної інстанцій дана вірно, порушень норм матеріального чи процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень судами не допущено.

Згідно з частиною першою статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що при розгляді справи судами першої та апеляційної інстанцій були повно встановлені фактичні обставини справи, характер правовідносин сторін і вірно застосовані до них норми матеріального та процесуального права. Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Відповідно до ст. 224 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчинення процесуальних дій.

Керуючись статтею 221, 223, 224, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державної фінансової інспекції в Житомирській області залишити без задоволення, а постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 24 липня 2012 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2012 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: