Справа № 372/6360/13-а
Суддя: Волков А.С.
Дата ухвалення: 2015-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и
09 червня 2015 року 372/6360/13-а
Київський окружний адміністративний суд у складі:

головуючий - суддя Волков А.С.,

фіксування судового засідання технічними засобами та ведення журналу забезпечував секретар судового засідання Гузік М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління державної охорони України про зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:
У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом до Управління державної охорони України про зобов`язання надати відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 15 грудня 2008 по 25 січня 2011 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у періоді з 23.07.2005 по 22.06.2010 проходив військову службу в Управлінні державної охорони України. У жовтні 2008 року позивач подав начальнику управління рапорт, в якому просив надати йому відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 15 грудня 2008 року, однак його рапорт розглянутий не був. У подальшому вироком Військового місцевого суду Київського гарнізону від 23.09.2009 суд визнав позивача винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 407 КК України (самовільне залишення військової частини або місця служби). У зв`язку з набранням законної сили вказаним вироком військового суду 22.06.2010 позивач був звільнений зі служби в Управлінні державної охорони України.

Позивач пояснив, що він звертався до Обухівського районного суду Київської області з позовом про зобов`язання надати відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 15 грудня 2008 по 25 січня 2011 року, який є повністю тотожним тому, що розглядається в даній справі. Постановою Обухівського районного суду Київської області від 26.03.2010 в адміністративній справі № 2а-1/10, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 30.09.2010, суд задовольнив позов частково. Суд визнав неправомірною бездіяльність Управління державної охорони України, що виявилась у не розгляді рапорту ОСОБА_1 , зобов`язав Управління державної охорони України розглянути рапорт ОСОБА_1 щодо надання йому відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а у задоволенні решти позовних вимог, - відмовив.

На виконання постанови Обухівського районного суду Київської області від 26.03.2010 Управління державної охорони України розглянуло рапорт позивача та листом від 20.05.2011 № 3/1-1632 відмовило йому у наданні відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Отримавши вказану відмову, позивач звернувся до Обухівського районного суду Київської області із заявою про перегляд постанови Обухівського районного суду Київської області від 26.03.2010 в адміністративній справі № 2а-1/10 за нововиявленими обставинами. Однак, ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 26.02.2013 № 8-а-2/13, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 30.07.2013, заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

У грудні 2013 року позивач звернувся до Обухівського районного суду Київської області з даним позовом, в якому просив суд зобов`язати відповідача надати йому відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 15 грудня 2008 по 25 січня 2011 року. Таки чином, пред`явлений позов є повністю тотожним тому, що розглядався Обухівським районним судом в адміністративній справі № 2а-1/10.

Ухвалою Обухівського районного суду від 31.12.2013 (справа 2а-275/13) суд відмовив у відкритті провадження в адміністративній справі з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 109 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є така, що набрала законної сили постанова суду.

Однак, Київський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 06.03.2014 (справа № 372/6360/13-а) скасував ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 31.12.2013 та направив справу до Обухівського районного суду Київської області для продовження розгляду. При цьому, скасовуючи ухвалу від 31.12.2013, Київський апеляційний адміністративний суд розтлумачив зміст позовних вимог і констатував, що фактично ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, якому оскаржує рішення відповідача щодо повторного розгляду його рапорту.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 29.04.2014, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19.06.2014 позовну заяву залишено без розгляду.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26.03.2015 скасовано ухвали Обухівського районного суду Київської області від 29.04.2014 та Київського апеляційного адміністративного суду від 19.06.2014, а справу направлено на новий розгляд до Обухівського районного суду Київської області для продовження судового розгляду.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 20.04.2015 справу передано на розгляд Київського окружного адміністративного суду в порядку статті 22 Кодексу адміністративного судочинства України.

Під час судового розгляду справи у Київському окружному адміністративному суді позивач пояснив зміст позовних вимог і зазначив, що погоджується з їх тлумаченням, наданим Київським апеляційним адміністративним судом в ухвалі від 06.03.2014 (справа № 372/6360/13-а). Позивач усно заявив, що в дійсності оскаржує рішення Управління державної охорони України щодо повторного розгляду його рапорту за результатом виконання постанови Обухівського районного суду Київської області від 26.03.2010 в адміністративній справі № 2а-1/10.

У судовому засіданні позивач і його представник позовні вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити.

Під час судового розгляду позивач також визнав, що пред`явленням цього позову не намагається отримати відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Справжньою метою позову є утворення підстав для перегляду вироку Військового місцевого суду Київського гарнізону за нововиявленими обставинами.

Відповідач позову не визнав, в обґрунтування заперечень проти позову зазначив, що позов є безпідставним і задоволенню не підлягає. В судовому засіданні представник відповідача підтримав заперечення проти позову, просив відмовити у його задоволенні.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши представлені документи та інші зібрані по справі матеріали, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав.

ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом в Управлінні державної охорони України.

28 жовтня 2008 року позивач звернувся до начальника Управління державної охорони України з рапортом про надання відпустки з 15.12.2008 по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Однак, як пояснив позивач суду, його рапорт не був розглянутий, відпустку надано не було.

Оскільки ОСОБА_1 на службу не з`являвся, у червні 2009 року військовим прокурором Київського гарнізону Захарченку С.О. було пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 407 Кримінального кодексу України (самовільне залишення військової частини або місця служби). Вироком Військового місцевого суду Київського гарнізону від 23.09.2009 суд визнав ОСОБА_1 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 407 КК України (самовільне залишення військової частини або місця служби).

Наказом начальника Управління державної охорони України від 22.06.2010 № 101-ос позивача звільнено з військової служби у запас Збройних сил України на підставі підпункту "є" пункту 6 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" (у зв`язку з обвинувальним вироком, що набрав законної сили).

Не погоджуючись із звільненням, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління державної охорони України, в якому просив суд визнати протиправною бездіяльність відповідача, що виявилась у ненаданні йому відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, зобов`язати відповідача надати ОСОБА_1 відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 15 грудня 2008 року, а також стягнути моральну шкоду у сумі 100000,00 грн.

Постановою Обухівського районного суду від 26.03.2010 в адміністративній справі № 2-а-1/10, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 30.09.2010, суд визнав неправомірною бездіяльність Управління державної охорони України, що виявилась у не розгляді рапорту ОСОБА_1 та зобов`язав Управління державної охорони України розглянути рапорт ОСОБА_1 щодо надання йому відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

У задоволенні решти позовних вимог, а саме: щодо зобов`язання відповідача надати відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 15 грудня 2008 та стягнення моральної шкоди у сумі 100000,00 грн., суд у задоволенні позову відмовив.

На виконання вказаної постанови Обухівського районного суду Київської області Управління державної охорони України повторно розглянуло рапорт ОСОБА_1 та листом від 20.05.2011 № 3/1-1632 відмовило йому у наданні відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Не погоджуючись з повторною відмовою, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив суд зобов`язати Управління державної охорони України надати йому відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 15 грудня 2008 по 25 січня 2011 року.

Не зважаючи на повну тотожність позовних вимог, з приводу яких Обухівський районний суд Київської області ухвалив постанову від 26.03.2010 в адміністративній справі № 2-а-1/10, Київській апеляційний адміністративний суд в ухвалі від 06.03.2014, що прийнята у даній справі, розтлумачив, що позивач в дійсності оскаржує рішення Управління державної охорони України щодо повторного розгляду його рапорту за результатом виконання постанови Обухівського районного суду Київської області від 26.03.2010 в адміністративній справі № 2а-1/10.

З цим тлумаченням змісту позовних вимог також погодився також і ОСОБА_1 , про що усно заявив суду під час судового розгляду.

Таким чином, суд наголошує на таких фактах, які мають значення для вирішення даної справи.

ОСОБА_1 звільнений зі служби в Управлінні державної охорони України 22.06.2010. Тобто, після цієї дати відносини між позивачем і відповідачем з приводу проходження військової служби припинилися.

З приводу зобов`язання відповідача надати відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 15 грудня 2008 та стягнення моральної шкоди у сумі 100000,00 грн. Обухівський районний суд Київської області постановою від 26.03.2010 в адміністративній справі № 2-а-1/10 у задоволенні позову відмовив.

Дитина позивача, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досягла трирічного віку ІНФОРМАЦІЯ_2 . Таким чином, на день судового розгляду її вік перевищує сім років.

Отже, позивач за відсутності відносин військової служби між позивачем і відповідачем повторно просить суд зобов`язати відповідача зі зворотною дією у часі надати йому відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 15 грудня 2008 по 25 січня 2011 року.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України від 20.12.1991 № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"

Частиною восьмою статті 101 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Відпустка є одним з видів відпочинку, що передбачений Кодексом законів про працю України, яка звільняє особу від праці у дні відпустки. Таким чином, відпустка в її правовому значенні як днів відпочинку може надаватися особі лише на майбутні періоди і цілком природно не може забезпечити відпочинок особи у минулому.

Відповідно до статті 2 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР "Про відпустки" право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Це означає, що головною умовою для надання особі відпустки є перебування такої особи у трудових відносинах (у відносинах з приводу проходження військової служби), а звільнення від роботи (проходження служби) на умовах відпустки може стосуватися лише майбутніх періодів.

У справі, що розглядалась, суд встановив, що правовідносини між позивачем та відповідачем з приводу проходження військової служби припинені 22.06.2010, а позовні вимоги про надання позивачу відпустки по догляду за дитиною заявлені поза межами відносин військової служби, звернуті у минуле, а вік дитини, догляду за якою просить позивач, становить понад сім років.

Суд також вважає за необхідне наголосити на тому, що під час судового розгляду представник позивача під час судового розгляду визнав, що даний позов має на меті не захист права позивача у зв`язку з ненаданням йому відпустки у минулому, а переслідує ціль утворення підстав для перегляду вироку Військового місцевого суду Київського гарнізону за нововиявленими обставинами.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що позов є безпідставним і задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини другої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб`єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов`язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. Відповідач не надав суду доказів понесення ним яких-небудь судових витрат, тому такі витрати стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159 - 163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:
У задоволенні адміністративного позову, - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.
Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Волков А.С.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови - 15 червня 2015 р.