Справа № 815/3026/15
Суддя: Вовченко О. А.
Дата ухвалення: 2015-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3026/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Вовченко O.A.,

при секретарі: Дубовик Г.В.,

за участі: позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2,(за ордером та договором),

представника відповідача - Прилипко О.В., (за довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення та про зобов'язання поновити дозвіл на імміграцію в Україні та посвідку на постійне проживання, суд -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду звернувся громадянин Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 5/3-6624 від 12.05.2015 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Алжирської Народної Демократичної республіки ОСОБА_1 та зобов'язання поновити дозвіл на імміграцію в Україні та посвідку на постійне проживання громадянину Алжирської Народної Демократичної республіки ОСОБА_1 (з урахуванням уточнень позовних вимог згідно заяви від 09.06.2015 року).

В обґрунтування адміністративного позову зазначено наступне. У січні 2015 року громадянин Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_1 звернувся до Татарбунарського районного сектору Державної міграційної служби в Одеській області для обміну посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку з досягненням 45 річного віку. Однак, 25.04.2015 року позивач отримав лист № 5/3-5567 від Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, яким його викликали для надання пояснень, у зв'язку з прийняттям рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну. Проте, позивач вважає, що рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну № 5/3-6624 від 12.05.2015 року прийнято відповідачем безпідставно та необґрунтовано, оскільки протягом останніх дванадцяти років позивач постійно проживає в Україні зі своєю сім'єю, не порушуючи законодавство. При цьому, як зазначено в адміністративному позові, скасування дозволу на імміграцію тягне для позивача дуже негативні наслідки при відсутності будь-якої вини позивача.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали адміністративний позов, просили суд задовольнити його в повному обсязі з підстав, викладених у адміністративному позові.

В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення адміністративного позову, посилаючись на те, що при зверненні позивача щодо обміну посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку з досягненням 45 річного віку до органу міграційної служби, останньою здійснено перевірку ти встановлено безпідставність отримання громадянином Алжирської Народної Демократичної республіки ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україні, у зв'язку з чим й прийнято оскаржуване рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши обставини якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, а також докази, якими вони підтверджуються, судом встановлено наступне.

05 серпня 2003 року Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Одеського обласного управління юстиції зареєстровано шлюб громадянина Народної Демократичної Республіки Алжир ОСОБА_1 та громадянки України ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 05.08.2003 року (а.с. 28).

В липні 2004 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, араб, громадянин Алжиру, звернувся до ВПР та МР УМВС України в Одеській області з заявою про залишення в Україні на постійне місце проживання в АДРЕСА_1 - у дружини - ОСОБА_7 та її матері - ОСОБА_8, які мешкають за цією адресою (а.с. 25-27).

22.07.2004 року інспектор відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб МВС України в Одеській області, розглянувши матеріали клопотання ОСОБА_1 про залишення на постійне мешкання в Україні області складено висновок про залишення на постійне мешкання в Україні громадянина Алжиру ОСОБА_1, яким було встановлено, що громадянина Алжиру ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець Алжиру прибув на Україну в 1990 році для навчання. Після закінчення аспірантури ОДМА ОСОБА_1 займається приватною діяльністю. В серпні 2003 року одружився з громадянкою України ОСОБА_7, 1970 р.н. Отримавши дозвіл на постійну реєстрацію до дружини, клопоче про залишення на Україні.

На підставі вищевказаного, та згідно п.1 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію» клопотання ОСОБА_1 про залишення на постійне проживання в Україні задоволено та прийнято висновок про документування посвідкою на проживання (а.с.29).

Відповідно до вказаного, 22.07.2004 року ОСОБА_1 був документований посвідкою на постійне проживання в Україні серії ОД № 8917/04, виданої безстроково (а.с.31).

Зареєструвався позивач за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 34).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 25.07.2007 року Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Одеського обласного управління юстиції зареєстровано народження ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, - дитини ОСОБА_1 та ОСОБА_7.

26.04.2013 року позивач був документований ГУ ДМС України в Одеській області посвідкою на постійне проживання серії ІН №020823. Місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1

Судом встановлено, що 20.01.2015 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою за № 42/21 про обмін посвідки, за результатами розгляду якої ГУ ДМС України в Одеській області прийнято рішення про відмову в оформленні посвідки на постійне проживання на підставі п. 17 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 р. N 251 (а.с. 32-33).

26.03.2015 року ГУ ДМС України в Одеській області направлено лист Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України за № 5/3-4128 щодо надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_1 разом з проектом висновку про скасування йому дозволу на імміграцію в Україну (а.с.37).

За результатами опрацювання проекту висновку про скасування дозволу ОСОБА_1 на імміграцію в Україну Департамент у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України вважав за доцільне підтримати проект висновку, оскільки рішення про надання дозволу на імміграцію вказаній особі було прийнято всупереч вимог Закону України «Про імміграцію», що вбачається із листа № 8.1 - 04.2015 року (а.с. 38).

21.04.2015 року ГУ ДМС України в Одеській області направлено лист ОСОБА_1 з повідомленням про необхідність з'явитись до відділу імміграційної роботи ГУ ДМС України в Одеській області для надання пояснень щодо вирішення питання про скасування дозволу на імміграцію в Україну (а.с.39), на що 08.05.2015 року позивачем надано письмові пояснення (а.с. 40)

12.05.2015 року ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_1 (а.с. 41-42).

Згідно вказаного висновку в результаті перевірки матеріалів справи встановлено, що ВГІРФО УМВС України в Одеській області рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну заявнику було прийнято на підставі пункту 1 частини 3 Закону України «Про імміграцію», який передбачає - дозвіл на імміграцію в Україну надається особам, які понад два роки перебувають в шлюбі з громадянином України. Тобто, на момент подачі документів заявником для надання дозволу на імміграцію та на момент надання дозволу з часу укладення шлюбу з громадянкою України не минуло двох років. Отже, громадянин Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_1 дозвіл на імміграцію в Україну отримав не законно, посвідкою на постійне проживання в Україні був документований безпідставно, у зв'язку з чим дозвіл на імміграцію в Україну громадянину Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_1 скасувати згідно пункту 6 статті 12 Закону України «Про імміграцію»; посвідку на ПМП в Україні серії ІН №020823 визнати недійсною та вилучити для знищення в установленому законом порядку; в паспортному документі штамп «Видано посвідку на постійне проживання» - анулювати.

12 травня 2015 року на підставі п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» ГУ ДМС України в Одеській області прийнято рішення про скасування дозволу громадянину Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_1 на імміграцію в Україну за № 5/3-6624 (а.с. 8).

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.

Правовий статус, основні права, свободи та обов'язки іноземців та осіб без громадянства, які проживають або тимчасово перебувають в Україні і порядок вирішення питань, пов'язаних з їх в'їздом в Україну або виїздом з України регулюється Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", відповідно до ст. 4 якого, іноземці та особи без громадянства в порядку, визначеному законом України про імміграцію, можуть, зокрема, іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначається Законом України "Про імміграцію" від 07 червня 2001 року № 2491-ІІІ (надалі - Закон України № 2491).

За ст. 1 Закону Україну № 2491 імміграція - прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання, а іммігрант - це іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Порядок надання дозволу на імміграцію в Україну на постійне проживання та перелік документів, необхідних для отримання такого дозволу визначено ст. 9 Закону України № 2491.

З метою реалізації положень Закону Україну № 2491 Кабінетом Міністрів України 26 грудня 2002 року винесено постанову № 1983, якою затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію й поданнями про його скасування і виконання прийнятих рішень (надалі - Порядок ). Цей Порядок визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію в Україну іноземцям та особам без громадянства, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також повноваження центральних органів виконавчої влади України, підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

В судовому засідання з'ясовано, що підставою для скасування дозволу на імміграцію позивача є п. 6 ч.1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію" - в інших випадках, передбачених законами України.

Стаття 26 Конституції України гарантує, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов'язки, що і громадяни України.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України "Про імміграцію".

Згідно з абз. 6 ст. 1 Закону України "Про імміграцію", посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Статтею 12 Закону України "Про імміграцію" передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до п.п. 21-24 "Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів №1983 від 26.12.2002 року, дозвіл на імміграцію скасовується органом за місцем його видачі. Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію. Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу за місцем прийняття рішення про надання такого дозволу. ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти. Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Отже, наведені вище вимоги Закону № 2491-ІІІ і положення Порядку покладають на органи, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, суб'єктів владних повноважень обов'язок проведення всебічної перевірки на підставі відповідного подання.

Суд зазначає, що визначеного Порядком подання до суду не надано.

Тобто, визначених Положенням підстав для проведення перевірки правомірності надання позивачу дозволу на імміграцію та оформлення іноземному громадянину посвідки на постійне проживання в України не доведено.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також, суд зазначає, що при наданні позивачу дозволу на імміграцію та наданні посвідки на постійне місце проживання в Україні, відповідач керувався п.1 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", яка передбачає, що дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Відповідно, було здійснено перевірку термінів перебування у шлюбі позивача з його дружиною станом на 22.07.2004 року та підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію виявлено не було, у зв'язку із чим позивач отримав дозвіл та посвідку на постійне місце проживання в Україні.

Разом з тим, цією ж нормою Закону відповідач обґрунтовує прийняття протилежного рішення - висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україні громадянину Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_1.

Судом не встановлено, що з дати надання позивачу дозволу на постійне проживання в Україні та видання посвідки виникли нові обставини, передбачені ст. 12 Закону України "Про імміграцію", які б тягли за собою скасування дозволу на імміграцію.

Так, станом на момент прийняття висновку про скасування дозволу на імміграцію громадянину Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_1 - 12.05.2015 року, позивач перебував у шлюбі зі своєю дружиною вже більш ніж 11 років, при цьому ще на момент звернення позивача до міграційної служби для отримання дозволу для постійного проживання в Україні - 17.06.2004 року судом не встановлено, що позивачем надавались до міграційної служби неправдиві відомості, адже позивач надавав відповідачу копію свідоцтва про шлюб серії 1-ЕД № 141366, видане 05.08.2003 року, що підтверджується зокрема висновком про скасування дозволу на імміграцію.

При цьому, суд зазначає, в оскаржуваному висновку визнано, що оформлення посвідки здійснено безпідставно. Між тим, доказів притягнення до відповідальності посадової особи, яка складала, затверджувала та видала позивачу посвідку на постійне проживання за прийняття безпідставного рішення суду не надано.

Судом не встановлено, що за визначений проміжок часу з'явилися обставини, які б тягли за собою обґрунтування скасування дозволу на імміграцію.

Слід також зазначити, що ст.ст. 9, 29 Загальної декларації з прав людини 1948 року передбачено, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійснені своїх прав кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

З'ясувавши обставини спірних правовідносин і перевіривши їх наявними в матеріалах справи письмовими доказами, суд дійшов висновку, що суб'єктом владних повноважень не наведено жодних правових підстав, з якими законодавцем визначено перелік законних підстав для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_1 .

Юридична обставина, з якою закон пов'язує виникнення певних прав особи зворотної дії не має. Фактична підстава, на яку посилається відповідач, мала існувати на момент первісного рішення про надання дозволу на імміграцію позивача та видачу посвідки.

Згідно ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, які мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Будь-яке рішення чи дії суб'єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Також рішення суб'єкта владних повноважень на може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд зазначає, що відповідачем не надано доказів правомірності висновку та прийнятого на його підставі оскаржуваного рішення ГУ ДМСУ в Одеській області.

У відповідності до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демокраотичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

На думку суду, суб'єкт владних повноважень приймаючи оскаржуване рішення не дотримався рівноваги між загальними інтересами суспільства та фундаментальним правом людини на захист свого приватного життя.

На підставі викладеного, суд вважає, що адміністративний позов громадянина Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст..ст. 69-71,160-163 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 5/3-6624 від 12.05.2015 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Алжирської Народної Демократичної республіки ОСОБА_1.

Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити дозвіл на імміграцію в Україні та посвідку на постійне проживання громадянину Алжирської Народної Демократичної республіки ОСОБА_1.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний суддею 15.06.2015 року.

Суддя Вовченко O.A.

.