Справа № 2а-1093/11/1470
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2015-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" червня 2015 р. м. Київ К/9991/14926/12

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів Ланченко Л.В.

Цвіркуна Ю.І.

за участю секретаря Міщенко Ю.М.

представника позивача Філевського Р.М.

представника відповідача Масюка А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційні скарги Державної податкової інспекції у Заводському районі м.Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області та Публічного акціонерного товариства «Суднобудівний завод «Лиман»

на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 12.10.2011

та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 31.01.2012

у справі № 2а-1093/11/1470

за позовом Публічного акціонерного товариства «Суднобудівний завод «Лиман»

до Державної податкової інспекції у Заводському районі м.Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області

про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 12.10.2011, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 31.01.2012, адміністративний позов задоволено частково. Податкові повідомлення-рішення ДПІ у Заводському районі м.Миколаєва від 27.01.2011 № /0, № /0 та № /0 визнано протиправними та скасовано. У задоволенні решти позову щодо податкового повідомлення-рішення від 27.01.2011 № /0 відмовлено.

Державна податкова інспекція у Заводському районі м. Миколаєва подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позову повністю.

Публічне акціонерне товариство «Суднобудівний завод «Лиман» подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказані судові рішення в частині відмови в задоволенні позову щодо податкового повідомлення-рішення 27.01.2011 № /0 та ухвалити в цій частині нову постанову про задоволення позову.

Відповідно до статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України судом касаційної інстанції в судовому засіданні здійснено заміну відповідача у справі - Державної податкової інспекції у Заводському районі м.Миколаєва правонаступником - Державною податковою інспекцією у Заводському районі м.Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши доводи касаційних скарг, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено такі обставини.

ДПІ у Заводському районі м.Миколаєва проведено планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.04.2008 по 30.06.2010, за результатами якої складено акт від 12.01.2011 № 23/23-200/01373890. На підставі акту перевірки складено оспорювані позивачем податкові повідомлення-рішення.

І. Підставою для зменшення позивачу за податковим повідомленням-рішенням від 27.01.2011 № /0 від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток в загальній сумі 10421528,00 грн. та застосування штрафних санкцій в загальній сумі 2605382,00 грн., в т.ч. за 2008 рік в сумі 1374296,00 грн. із застосуванням штрафних санкцій в сумі 343574,00 грн., за 2009 рік в сумі 4520946,00 грн. із застосуванням штрафних санкцій в сумі 1130236,50 грн., за півріччя 2010 року в сумі 4526286,00 грн. із застосуванням штрафних санкцій в сумі 1131571,50 грн., та підставою для визначення позивачу за податковим повідомленням-рішенням від 27.01.2011 № /0 грошового зобов'язання з податку на прибуток в сумі 5663783,75 грн., в т.ч. 4531027,00 грн. основного платежу та 1132756,75 грн., слугували висновки перевірки про порушення вимог Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР, в т.ч.:

- п. 1.31 ст. 1, п.п. 4.1.3 п. 4.1 ст. 4, п.п. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7, п.п. 11.3.7 п. 11.3 ст. 11, що полягало у тому, що позивач не включив до складу валового доходу доход від продажу товарів (робіт, послуг) в сумі 34969453 грн., в т.ч. за IV квартал 2008 року в сумі 2563100 грн., за І квартал 2009 року в сумі 31621522 грн., за ІІ квартал 2009 року в сумі 784831 грн.

Згідно з актом перевірки позивач (підприємство суднобудівної промисловості) отримані від замовників морських, річкових суден, у зв'язку продажем робіт з будівництва яхт, авансові платежі в іноземній валюті включав до складу валових доходів на дату підписання акта про передбачу суден замовнику за курсом НБУ на дату отримання авансів в іноземній валюті.

Податковий орган вважає, що позивач повинен був включати авансові платежі в іноземній валюті до складу валових доходів на дату підписання акта про передбачу суден замовнику за курсом НБУ на дату підписання таких актів;

- п.п. 5.2.1 п. 5.2, що полягало у тому, що позивач неправомірно відніс до складу валових витрат витрати за 2008 року в сумі 59743 грн. за операціями з придбання товарів (робіт, послуг) у ТОВ ВКФ «Транс-Ойл», у ТОВ «Андрей строй».

Таку позицію податковий орган обґрунтовує тим, що згідно з інформацією відділу податкової міліції ДПІ у Заводському районі директор ВКФ «Транс-Ойл» ОСОБА_4 не має стосунку до створення підприємства та ведення фінансово-господарської діяльності, про що ним надані пояснення. Згідно з актом документальної невиїзної перевірки від 25.12.208 № 1926/23-00/33798098 у ТОВ «Андрей-строй» відсутні умови для здійснення господарської діяльності, а щодо вчинюваних цим підприємством господарських операцій зроблені висновки про їх нереальність, а щодо правочинів - про їх нікчемність;

- п. 5.9 ст. 5, що полягало у завищенні позивачем задекларованих показників у рядку 04.2 Декларацій з податку на прибуток «убуток балансової вартості запасів» в загальній сумі 1184842 грн., в т.ч. за 2009 рік в сумі 998247 грн. та за І півріччя 2010 року в сумі 186595 грн. Завищення убутку балансової вартості запасів податковий орган встановив на підставі первинних документів: прибуткових та видаткових накладних, актів списання ТМЦ тощо. При цьому податковий орган вказав, що позивач на запит не надав головних книг, журналів-ордерів, зворотно-сальдових відомостей, оборотно-сальдових балансів за всіма бухгалтерськими рахунками, а також пояснень;

- абз. 4 п.п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5, що полягало в тому, що позивач відніс до складу валових витрат 204464 грн. витрат на поліпшення основних фондів без підтверджуючих документів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку;

- п. 6.1 ст. 6, що полягало у неправомірному включенні до складу валових витрат першого календарного кварталу наступного податкового року неправомірно сформованого від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток в результаті вищевказаного порушення, що полягало у заниженні валового доходу внаслідок того, що позивач не здійснив перерахунок отриманого авансового платежу в іноземній валюті за офіційним валютним (обмінним) курсом НБУ на дату включення доходу до складу валового доходу, - в результаті вищевказаного порушення, що полягало у неправомірному формуванні валових витрат за операціями з придбання товарів (послуг) у ТОВ ВКФ «Транс-Ойл» та ТОВ «Андрей-строй», - в результаті вищевказаного порушення, що полягало у завищенні убутку балансової вартості запасів.

Позивач також наголошував на тому, що відповідач в основу зафіксованих порушень поклав висновки двох попередніх перевірок, а саме: перевірки, оформленої актом від 23.10.2008 № 934/36/01373890, на підставі якого складено податкове повідомлення-рішення від 10.11.2008 № 00013136/0 про визначення податкового зобов'язання з податку на прибуток, та перевірки, оформленої актом від 11.07.2008 № 554/36/01373890, на підставі якого складено податкове повідомлення-рішення 00007936/0, однак ці податкові повідомлення-рішення оскаржені до суду.

Відповідач наголошував на тому, що висновки попередньої перевірки, викладені в акті від 23.07.2008 № 554/36/01373890, згідно з якими слід зменшити від'ємне значення об'єкта оподаткування податком на прибуток за І квартал 2008 року на суму 205186 грн., а також висновки перевірки, викладені в акті від 23.10.2008 № 934/934/36/01373890, повинні враховуватись, оскільки судами не було прийнято остаточного рішення щодо акта перевірки від 23.10.2008 № 934/36/01373890.

При перевірці правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки встановлених судами обставин в частині вирішення справи щодо податкових повідомлень-рішень про визначення грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств та зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток, у зв'язку з порушенням позивачем вимог - п. 1.31 ст. 1, п.п. 4.1.3 п. 4.1 ст. 4, п.п. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7, п.п. 11.3.7 п. 11.3 ст. 11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (далі - Закон № 334/94-ВР), суд касаційної інстанції виходить з такого.

1). Відповідно до п.п. 7.3.1. п. 7.3 ст. 7 Закону № 334/94-ВР доходи, отримані (нараховані) платником податку в іноземній валюті у зв'язку з продажем товарів (робіт, послуг) протягом звітного періоду, перераховуються в гривні за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, що діяв на дату отримання (нарахування) таких доходів, і не підлягають перерахуванню у зв'язку зі зміною обмінного курсу гривні протягом такого звітного періоду.

Балансова вартість іноземної валюти, отриманої платником податку у зв'язку з таким продажем (виручка в іноземній валюті), визначається за курсом, зазначеним у першому абзаці цього підпункту.

Відповідно до п.п. 11.3.7 п. 11.3. ст. 11 Закону № 334/94-ВР суми авансових платежів та попередньої оплати отримані підприємствами суднобудівної промисловості від замовників морських, річкових суден включаються до складу валових доходів таких підприємств за датою підписання акта про передачу морських, річкових суден замовнику, за умови цільового використання вказаних коштів у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, п.п. 11.3.7 п. 11.3 ст. 11 Закону № 334/94-ВР встановлюють для підприємств суднобудівної промисловості особливі правила визначення валових доходів, що отримані цими підприємствами у зв'язку з виконанням контрактів на виготовлення (побудову) морських (річкових) суден. Так, сума авансового платежу повинна бути включена до складу валового доходу платника податків за датою підписання акта про передачу морського чи річкового судна замовнику. При цьому у разі отримання авансового платежу в іноземній валюті до складу валового доходу включається сума авансового платежу, що перерахована в гривні за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, що діяв на дату отримання (нарахування) таких доходів.

Законом не передбачено після перерахування авансового платежу в іноземній валюті в гривні за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, що діяв на дату отримання (нарахування) таких доходів, та визначення балансової вартості такої іноземної валюти за цим курсом, чергового перерахування авансового платежу в іноземній валюті на дату віднесення отриманого доходу до складу валових доходів.

Враховуючи наведене, позиція податкового органу про те, що позивач повинен був включати до складу валових доходів авансові платежі, що були отримані в іноземній валюті, за курсом НБУ, що діяв на дату підписання акта про передбачу суден замовнику, є такою, що не ґрунтується на нормах закону.

2). Судом касаційної інстанції з'ясовано, що підставою для визначення позивачу грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств та зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток, окрім вищенаведеного порушення, щодо якого судами надано правильну правову оцінку, слугували висновки перевірки щодо низки зафіксованих в акті перевірки порушень.

Це і порушення вимог п.п. 5.2.1 п. 5.2 Закону № № 334/94-ВР, що полягало у неправомірному віднесенні до складу валових витрат сум витрат за операціями з придбання товарів (робіт, послуг) у ТОВ ВКФ «Транс-Ойл», у ТОВ «Андрей строй», - вимог п. 5.9 ст. 5, що полягало у завищенні позивачем задекларованих показників у рядку 04.2 Декларацій з податку на прибуток «убуток балансової вартості запасів», - вимог абз. 4 п.п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5, що полягало у віднесенні до складу валових витрат сум витрат на поліпшення основних фондів без підтверджуючих документів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку, - п. 6.1 ст. 6, що полягало у неправомірному включенні до складу валових витрат першого календарного кварталу наступного податкового року неправомірно сформованого від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток в результаті вищевказаних порушень.

Однак обставини щодо цих порушень судами попередніх інстанцій залишились не дослідженими та не встановленими. У зв'язку з цим не можна визнати обґрунтованими висновки судів про протиправне визначення позивачу грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств та зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток в частині, що стосується цих епізодів.

3). Судом касаційної інстанції також з'ясовано, що суди не дослідили обставин, на які посилалися сторони та які мають значення для правильного вирішення справи, про те, що відповідачем в основу зафіксованих порушень покладено висновки попередніх перевірок під час існування в суді спорів щодо цих перевірок.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування оскаржуваних рішень в частині задоволення позову про скасування оспорюваних податкових повідомлень-рішень про визначення грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств та зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

ІІ. Підставою для визначення позивачу за податковим повідомленням-рішенням від 27.01.2011 № /0 грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 30751,25 грн., в т.ч. 24601,00 грн. основного платежу та в сумі 6150,25 грн. штрафних санкцій, слугували висновки перевірки про порушення вимог Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (далі - Закону № 168/97-ВР), в т.ч.:

- п. 4.1 ст. 4, п.п. 7.3.1 п. 7.3, що полягало у тому, що позивач не включив до складу податкового зобов'язання за квітень 2009 року податку на додану вартість в сумі 3167 грн. за операціями з поставки послуг з ремонту ємностей ДП «Херсонський морський торговельний порт» на підставі виданої податкової накладної від 24.04.2009 № 00063;

- п.п. 7.4.1, п.п. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7, що полягало у тому, що позивач неправомірно включив до складу податкового кредиту податок на додану вартість в сумі 21434 грн., в т.ч. за травень 2008 року в сумі 5160 грн., за червень 2008 року в сумі 5218 грн., за липень 2008 року в сумі 9506 грн., за вересень 2008 року в сумі 95,00 грн., за жовтень 2008 року в сумі 1430 грн., за березень 2009 року в сумі 10 грн. та за квітень 2009 року в сумі 15 грн. за операціями з придбання товарів (послуг) у ТОВ ВКФ «Транс-Ойл», у ТОВ «Андрей строй», а також у ПП «Техпроммаш».

Щодо операцій позивача з ТОВ ВКФ «Транс-Ойл», з ТОВ «Андрей-строй» податковий орган виходив з тих самих мотивів, якими обґрунтовував висновки про неправомірне формування валових витрат за цими операціями.

Щодо операцій позивача з ПП «Техпроммаш» податковий орган в акті перевірки послався на те, що це підприємство визнано банкрутом. Згідно з висновками перевірки ПП «Техпроммаш», викладеними в акті перевірки від 21.07.2010 № 2581/232-00/25378975, контролюючий орган вважає, що правочини цього підприємства є нікчемними.

1). Судом касаційної інстанції з'ясовано, що обставини щодо зафіксованого в акті перевірки порушення позивачем вимог п. 4.1 ст. 4, п.п. 7.3.1 п. 7.3 Закону № 168/97-ВР, що полягало у не включенні до складу податкового зобов'язання за квітень 2009 року податку на додану вартість в сумі 3167 грн. за операціями з поставки послуг з ремонту ємностей ДП «Херсонський морський торговельний порт» на підставі виданої податкової накладної від 24.04.2009 № 00063 залишились судами попередніх інстанцій не дослідженими та не встановленими.

У зв'язку з цим не можна визнати обґрунтованими висновки судів про правомірне визначення позивачу грошового зобов'язання з податку на додану вартість в частині, що стосується цього епізоду.

2). При перевірці правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки встановлених судами обставин в частині вирішення справи щодо податкових повідомлень-рішень про визначення грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 21434 грн. основного платежу суд касаційної інстанції виходить з такого.

Платник податків при формуванні податкового кредиту повинен був діяти у відповідності до п. 7.4, п. 7.5 ст. 7 Закону № 168/97-ВР (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Порушення постачальником товару податкового законодавства щодо створення підприємства та ведення господарської діяльності не можуть бути самостійною підставою для позбавлення покупця права на податковий кредит. Зменшення податкового кредиту покупця у зв'язку з такими порушеннями, за відсутності інших підстав вважати податковий кредит не підтвердженим, вказаним законом не передбачено.

У разі коли контрагент допустив такі порушення, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо нього, адже законом іншого не передбачено.

Стан виконання податкових обов'язків визначається виключно дотриманням норм податкового законодавства. В основі оподаткування лежить фактичний рух активів з урахуванням ділової мети такого руху та його зв'язку з господарською діяльністю платника податків. Такий висновок випливає з того, що норми податкового законодавства пов'язують формування податкового кредиту з фактом придбання товарів чи послуг з метою використання в господарській діяльності. З позицій оподаткування має значення господарська операція, що вчинена платником, яка перш за все має бути предметом аналізу в податковому спорі.

За умови реального здійснення платником податку господарської операції з придбання товару у межах господарської діяльності, за відсутністю з боку такого платника порушення вимог наведених норм закону при формуванні податкового кредиту, підстави для позбавлення його права на податковий кредит відсутні.

Водночас висновки про нереальність господарських операцій з придбання платником податку товарів мають підтверджуватися належними, допустимими та достатніми доказами і не можуть ґрунтуватися на припущеннях, зокрема обґрунтовуватись лише посиланнями на допущені порушення створення підприємства та ведення ним господарської діяльності чи посиланням на відсутність основних фондів, складських приміщень, власних транспортних засобів тощо.

Так само і реальний характер господарських операцій має підтверджуватися доказами, які відповідають вищевказаним критеріям.

У податковому обліку господарські операції мають бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення та понесення витрат.

Усі документи в їх сукупності, складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення, які за змістом відповідають вимогам закону та які відображають реальні господарські операції, належать до первинних документів бухгалтерського обліку, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності. Тому, суди повинні надавати належну оцінку усім таким доказам в їх сукупності.

З метою дослідження фактичного придбання товарів необхідно з'ясовувати умови договорів щодо їх поставки, вартість та обсяг товарів, досліджувати всі наявні первинні документи та оцінювати їх в сукупності.

Також доведенню у таких справах підлягають обставини щодо придбання платником податків товарів з метою використання у власній господарській діяльності, у зв'язку з чим необхідно встановлювати мету здійснення господарських операцій (призначення товару) тощо.

Обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, судами попередніх інстанцій належним чином не досліджені. У зв'язку з цим не можна визнати обґрунтованими висновки судів про правомірне визначення позивачу грошового зобов'язання з податку на додану вартість в частині, що стосується цього епізоду.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги позивача та скасування оскаржуваних судових рішень в частині відмови в задоволенні позову про визнання потиправними та скасування податкового повідомлення-рішення про визначення грошового зобов'язання з податку на додану вартість.

ІІІ. Підставою для визначення позивачу за податковим повідомленням-рішенням від 27.01.2011 № /0 грошового зобов'язання із земельного податку в сумі 23074,70 грн., в т.ч. 18459,76 грн. основного платежу та в сумі 4614,94 грн. штрафних (фінансових) санкцій, слугували висновки перевірки про порушення вимог ст.ст. 2, 7, 14, 23 Закону України «Про плату за землю» від 03.07.1992 № 2535-XII. Згідно з актом перевірки, на підставі якого складено оспорюване податкове повідомлення-рішення, висновки якого (акту) уточнені у відповіді податкового органу позивачу щодо результатів розгляду заперечень до цього акту, податковий орган виходив з такого.

За період з 01.04.2008 по 30.06.2010 позивач задекларував податок на землю в сумі 308774,35 грн.

Податковий орган не погодився з розрахунком земельного податку позивача за період з 01.04.2008 по 31.12.2008 та вважає, що позивач занизив цей податок на суму 18459,76 грн. При цьому в основу такого висновку покладає обґрунтування, наведені в акті попередньої перевірки від 11.07.2008 № 554/36/01373890, на підставі якого (акта) складено податкове повідомлення-рішення від 27.01.2011 № 00008036/0 про визначення грошового зобов'язання із земельного податку в сумі 54254,53 грн. основного платежу та в сумі 27127,26 грн. штрафних (фінансових) санкцій. Розбіжності між розрахунком позивача та відповідача виникли через те, що ними взяті до розрахунку різні грошові оцінки землі. Відповідач, посилаючись на висновки попередньої перевірки, фактично в основу розрахунку покладає дані, отримані від Управління земельних ресурсів Миколаївського міськвиконкому.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про плату за землю» від 03.07.1992 № 2535-ХІІ (в редакції чинній на момент існування спірних правовідносин) (далі - Закон № 2535-ХІІ) використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель. Розміри податку за земельні ділянки, грошову оцінку яких не встановлено, визначаються до її встановлення в порядку, визначеному цим Законом. Власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі, крім орендарів та інвесторів - учасників угоди про розподіл продукції, сплачують земельний податок.

Статтею 13 Закону № 2535-ХІІ передбачено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Відповідно до ст. 23 Закону № 2535-ХІІ грошова оцінка земельної ділянки проводиться Державним комітетом України по земельних ресурсах за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 4. Положення про порядок ведення державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.01.1993 № 15 (чинного на час виникнення спірних відносин), державний земельний кадастр ведеться Держкомземом та його територіальними органами, які здійснюють його формування, ведення, збереження і забезпечують доступ до відповідної інформації органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

Згідно з п. 2 вказаного вище Положення державний земельний кадастр включає дані реєстрації права власності, права користування землею та договорів на оренду землі, обліку кількості та якості земель, бонітування грунтів, зонування територій населених пунктів, економічної та грошової оцінки земель.

З огляду на ту обставину, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру, а відповідач при обчисленні земельного податку такі дані не використовував, суд касаційної інстанції вважає за правильне погодитися з висновками судів попередніх інстанцій про протиправність оспорюваних податкових повідомлень-рішень про визначення грошового зобов'язання із земельного податку.

При цьому суд касаційної інстанції також враховує, що відповідач в касаційній скарзі не наводить суду касаційної інстанції доводів та доказів тому, що розрахунок позивача не відповідає даним земельного кадастру та зроблений без врахування даних щорічної індексації грошової оцінки, здійсненої у відповідності до Порядку проведення індексації грошової оцінки земель, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2000 № 783 (чинного на час виникнення спірних відносин), а також із застосуванням неправильного коефіцієнту функціонального використання землі.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги відповідача в цій частині та вважає за правильне залишити оскаржувані судові рішення в цій частині без змін.

Керуючись ст. ст. 220, 221, 223, 224, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Касаційні скарги Державної податкової інспекції у Заводському районі м.Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області та Публічного акціонерного товариства «Суднобудівний завод «Лиман» задовольнити частково.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 12.10.2011 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 31.01.2012 в частині задоволення позовних вимог щодо податкових повідомлень-рішень Державної податкової інспекції у Заводському районі м.Миколаєва від 27.01.2011 № /0 про зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток в загальній сумі 10421528,00 грн. та застосування штрафних санкцій в загальній сумі 2605382,00 грн. та від 27.01.2011 № /0 про визначення грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств в сумі 5663783,75 грн., в т.ч. 4531027,00 грн. основного платежу та 1132756,75 грн. штрафних (фінансових) санкцій, а також в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо податкового повідомлення-рішення від 27.01.2011 № /0 про визначення грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 30751,25 грн., в т.ч. 24601,00 грн. основного платежу та в сумі 6150,25 грн. штрафних санкцій, скасувати, а справу направити в цих частинах на новий розгляд до Миколаївського окружного адміністративного суду.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 12.10.2011 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 31.01.2012 в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Заводському районі м.Миколаєва від 27.01.2011 № /0 про визначення грошового зобов'язання із земельного податку в сумі 23074,70 грн., в т.ч. 18459,76 грн. основного платежу та в сумі 4614,94 грн. штрафних (фінансових) санкцій, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України в частині залишення судових рішень без змін з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, за заявою, поданою безпосередньо до Верховного Суду України у порядку, встановленому статтями 236-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Н.Г. Пилипчук

Судді Л.В.Ланченко

Ю.І. Цвіркун