Справа № 9101/59442/2011
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2012-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" вересня 2012 р. справа № 0417/2а-1319/11

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченко В.Є., Коршуна А.О.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м. Дніпропетровська

на постанову Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2011 р., прийняту у порядку скороченого провадження,

у справі № 0417/2а-1319/11

за позовом ОСОБА_1

до управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м. Дніпропетровська

про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

17 лютого 2011 року позивач звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом, в якому просив: поновити пропущений строк звернення до суду; визнати незаконними дії відповідача щодо не донарахування пенсії з підвищенням її на 30 % мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру, встановленого частиною 1 статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", за період з 9 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року, в загальній сумі 4 073,20 грн.; зобов'язати відповідача перерахувати пенсію з підвищенням її на 30 % мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру, встановленого частиною 1 статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", і провести відповідні виплати за період з 9 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року, з урахуванням виплачених сум, тобто в загальній сумі 4 073,20 грн.; зобов'язати відповідача в подальшому нараховувати щомісячну соціальну державну допомогу, відповідно до Закону України Про соціальний захист дітей війни та ч.1 ст.28 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, надалі при нарахуванні пенсії.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2011 року позовні вимоги позивача за період з 09 липня 2007 року по 17 липня 2010 року залишено без розгляду.

Постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2011 року позов позивача задоволено частково, а саме: визнано незаконною бездіяльність відповідача щодо невиконання за період з 17.08.2010 року по 17.02.2011 року приписів згідно ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»; зобов'язано відповідача здійснити перерахунок пенсії позивачу з підвищенням її на 30% мінімальної пенсії за віком, виходячи із розміру, встановленого частиною 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», і провести відповідні виплати за період з 17.08.2010 року по 17.02.2011 року з урахуванням виплачених сум. Стягнуто з відповідача на користь позивача судові витрати по справі в сумі 3 грн. 40 коп.

Не погодившись з постановою суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову та відмовити в задоволені позовних вимог посилаючись при цьому на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України Про соціальний захист дітей війни має статус дитини війни і має право відповідно до ст. 6 Закону України Про соціальний захист дітей війни на підвищення до пенсії в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Законом України Про державний бюджет України на 2006 рік було зупинено дію статті 6 Закону України Про соціальний захист дітей війни, однак Законом України від 19 січня 2006 року №3367-IV дію цієї статті було відновлено, але встановлено, що пільги дітям війни, передбачені абзацом сьомим статті 5, запроваджується з 1 січня 2006 року, а статтею 6, - у 2006 році поетапно, за результатами виконання бюджету у першому півріччі, у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України за погодженням з Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету. Однак протягом 2006 року Верховною Радою України та Кабінетом Міністрів відповідних нормативно правових актів не видавалось, тому і підстав для нарахування підвищення у 2006 році не було.

Право позивача на підвищення до пенсії у 2007 та 2008 роках обмежувалось положеннями Закону України «Про державний бюджет»на відповідні роки.

Проте, рішеннями Конституційного Суду України № 6-рп від 9 липня 2007 року та № 10-рп від 22 травня 2008 року положення даних законів визнані неконституційними.

Отже, права відповідача відновлені відповідно з 09.07.2007 року та з 22.05.2008 року. Проте відповідні перерахунки у 2007 та 2008 роках відповідач не здійснював. Підстави для перерахунку за період з січня 2007 по 09.07.2007 року, а також з січня 2008 року по 22.05.2008 року були відсутні, оскільки дії відповідача щодо невиплати у цей період підвищення до пенсії ґрунтувалися на Законі України Про Державний бюджет України на 2007 рік, та Закону України Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України відповідно, які діяли на той час.

У 2009-2011 роках дія ст. 6 Закону України Про соціальний захист дітей війни не призупинялася, а застосування відповідачем положень постанови КМ України № 530 від 28.05.2008 року щодо визначення розміру підвищення пенсії є безпідставним, оскільки розмір підвищення пенсії визначений Законом України Про соціальний захист дітей війни, який має вищу юридичну силу, ніж постанова КМ України.

При цьому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що розмір мінімальної пенсії за віком необхідно обраховувати відповідно до ч.1 ст.28 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого, крім передбаченого частиною першою цієї статті, мінімального розміру пенсії за віком.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що права позивача були порушені.

Однак, вирішуючи спірні правовідносини суд першої інстанції не прийняв до уваги наступне.

Згідно п. 34 Декрету Кабінету Міністрів України "Про державне мито" органи Пенсійного Фонду України звільнені від сплати державного мита.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). Ч.3 ст. 94 КАС України встановлено, що у разі задоволення адміністративного позову в частині , судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог.

Відповідно до п.1 ч.1 статті 201 КАС України підставами для зміни постанови або ухвали суду першої інстанції є правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права

За таких обставин суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні з викладенням абзацу четвертого резолютивної частини наступного змісту: стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі у сумі 58 коп.

В решті постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 198, ст.201, ст.205, ст.207 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м. Дніпропетровська задовольнити частково.

Постанову Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2011 р. у справі № 0417/2а-1319/11 в частині розподілу судових витрат змінити, виклавши абзац четвертий постанови у наступній редакції.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі у сумі 58 копійок.

В іншій частині постанову залишити без змін.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення та оскарженню відповідно до ч. 10 ст. 183-2 КАС України не підлягає.

Головуючий: О.М. Панченко

Суддя: Чередниченко В.Є.

Суддя: А.О. Коршун