Справа № 727/8894/14-а
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2015-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 727/8894/14-а

Головуючий у 1-й інстанції: Літвінова О.Г.

Суддя-доповідач: Полотнянко Ю.П.

04 червня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Драчук Т. О. Загороднюка А.Г. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м.Чернівцях на постанову Шевченківського районного суду м. Чернівці від 31 березня 2015 року у справі за адміністративним позовом Управління Пенсійного фонду України в м.Чернівцях до Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Чернівецькій області про скасування постанови про стягнення виконавчого збору,

В С Т А Н О В И В :

Позивач - Управління Пенсійного фонду України в м.Чернівцях звернувся до Шевченківського районного суду м. Чернівці з позовом до Відділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернівецькій області про скасування постанови № 44068418 від 05.08.2014 року про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 1360,00 грн.

Шевченківський районний суд м. Чернівці постановою від 31.03.2015 року у задоволенні вказаного позову відмовив.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим, апелянт просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, решта осіб в судове засідання не з'явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Як досліджено з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, на виконанні старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернівецькій області перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-а-4419, виданого 31.03.2014 Шевченківським районним судом м. Чернівці про зобов'язання управління Пенсійного фонду України в м. Чернівцях донарахувати та виплатити у відповідності до вимог ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 18.11.2004 року ОСОБА_2. державну соціальну допомогу «Діти війни» у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком визначеної ст.28 ч.1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

11 серпня 2014 року Позивачем отримано постанову відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернівецькій області № 44068418 від 05 серпня 2015 року про стягнення з управління Пенсійного фонду України в м. Чернівцях виконавчого збору в сумі 1360,00 грн за невиконання рішення суду, а відтак вважаючи дану постанову протиправною та такою, що підлягає скасуванню,позивач і звернувся до суду.

За результатом розгляду справи, суд першої інстанції, керуючись положеннями Закону України "Про виконавче провадження", прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до статті 1 вказаного Закону виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Відповідно до Закону України "Про державну виконавчу службу" примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, відділів державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, обласних, Київського та Севастопольського міських управлінь юстиції, районних, міських (міст обласного значення), районних в містах відділів державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції (стаття 2 Закону України "Про виконавче провадження").

За змістом частини 1 статті 5 Закону України "Про виконавче провадження", вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України.

Відповідно до частини 1 статті 6 вказаного Закону, державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно з частиною 1 статті 11 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до статті 17 вказаного Закону, примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Частиною 1 статті 25 зазначеного Закону передбачено, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення виконавчого документа до виконання і цей документ відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, та пред'явлений до виконання до органу державної виконавчої служби за належним місцем виконання рішення. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону України "Про виконавче провадження", у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

За приписами статті 28 Закону України "Про виконавче провадження", у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

У разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Отже, підставою для здійснення державним виконавцем примусового виконання рішення є ненадання боржником у встановлений строк відповідного документального підтвердження про повне виконання судового рішення.

В силу частини 1 статті 41 Закону України "Про виконавче провадження" витрати органів державної виконавчої служби, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Частиною 5 статті 41 зазначеного Закону встановлено, що про стягнення з боржника витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відповідного відділу державної виконавчої служби.

Як встановлено судом з матеріалів справи до відповідача надійшло повідомлення від позивача про здійснення перерахунку, проте зазначено, що не проведено відповідно виплати у зв'язку з тим, що джерелом фінансування виплат на виконання судових рішень є кошти державного бюджету. Дана виплата може бути виплачена за умовами фінансування з Державного бюджету України, яке на даний час відсутнє.

Таким чином, позивач як боржник за вищевказаним виконавчим провадженням у встановлений строк виконавчий документ не виконав, у зв'язку з чим відповідачем 05 серпня 2014 року винесено постанову про стягнення виконавчого збору в розмірі 1360,00 грн., що відповідає розміру передбаченому чинним законодавством.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції звертає увагу на те, що Законом України "Про виконавче провадження" не передбачено підстав, які звільняють боржника від відшкодування витрат на проведення виконавчих дій.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що фінансове становище суб'єкта владних повноважень, наявність чи відсутність грошових коштів та належного фінансування не може ставити в залежність державну виконавчу службу - компетентний орган державної влади - щодо забезпечення виконання рішення суду, яке згідно з нормами статті 124 Конституції України обов'язкове для виконання на всій території України.

Відсутність коштів на рахунку боржника чи порушення строків фінансування є однією з підстав до відстрочення виконання, зміни чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення (частина 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України), а невиконання судового рішення взагалі.

Як слідує з матеріалів справи, що боржник не звертався до суду з вимогою про зупинення чи відстрочку виконання рішення суду.

Така ж правова позиція зі спірного питання вже була висловлена Вищим адміністративним судом України у постановах від 15.01.2015 у справі № К/9991/17057/12 та від 05.02.2015 № К/800/52897/14.

З огляду на те, що документальне підтвердження виконання виконавчого документа у встановлений державним виконавцем строк боржником надано не було, колегія суддів Вінницького апеляційного адміністративного суду вважає, що стягнення з позивача витрат на проведення виконавчих дій є правомірним.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що при винесенні постанови про стягнення з боржника виконавчого збору, відповідач діяв в межах та на підставі закону, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

За таких обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Вінницького апеляційного адміністративного суду вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до статті 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м.Чернівцях залишити без задоволення, а постанову Шевченківського районного суду м. Чернівці від 31 березня 2015 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Драчук Т. О.

Загороднюк А.Г.