Справа № 803/813/15-а
Суддя: Ксензюк Андрій Ярославович
Дата ухвалення: 2015-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2015 року Справа № 803/813/15-a

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ксензюка А. Я.,

при секретарі судового засідання - Брудовській Н.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Марцих Є.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом громадянина Шрі-Ланки ОСОБА_4 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Шрі-Ланки ОСОБА_4 звернувся з адміністративним позовом про визнання неправомірним та скасування наказу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі - УДМС України у Волинській області) від 17 квітня 2015 року № 48 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання УДМС України у Волинській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання громадянина Шрі-Ланки ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказ УДМС України у Волинській області від 17 квітня 2015 року № 48 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту був прийнятий без повної оцінки основних елементів заяви у їх співвідношенні із інформацією про країну походження заявника та з порушенням положень Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Позивач вважає, що у нього є підстави бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки у випадку повернення до країни громадянської належності його життю, безпеці чи свободі буде загрожувати реальна небезпека, а саме, переслідування за політичною та етнічною ознакою, причому влада Шрі-Ланки не здатна захистити його від подальших переслідувань в найближчому майбутньому.

Відповідач в поданому письмовому запереченні від 22 травня 2015 року № 0701/4050 пред'явленні позовні вимоги заперечив, мотивуючи тим, що з матеріалів особової справи ОСОБА_4 слідує, що він за жодною із конвенційних ознак на батьківщині не переслідувався, переслідування достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують подій переслідування саме позивача та свідчать, що метою залишення країни постійного проживання є виїзд до країн Західної Європи. Крім того, здійснивши в'їзд на територію України ОСОБА_4 не звернувся в установленому порядку за захистом, а намагався у незаконний спосіб перетнути державний кордон України зі Словацькою Республікою.

Таким чином, відповідач вважає, що серед факторів повідомлених позивачем відсутні підстави для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності до умов, передбачених пунктом 1 або 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Посилається на правомірність своїх дій та вважає, що оскаржуваний наказ винесений у відповідності до норм діючого законодавства і підстав для його скасування немає. Просив в задоволенні позову відмовити повністю.

В судовому засіданні представник позивача адміністративний позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позову не визнала з мотивів, викладених у письмових запереченнях проти позову, просила в задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення, доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом, на підставі матеріалів особової справи №2015LT0011 встановлено, що позивач ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Шрі-Ланки, уродженець села Сріланка, район Джафна, за національністю таміл, сповідує релігію хінді, одружений, освіта середня. Прибув до України нелегально 18 лютого 2014 року.

30 березня 2015 року ОСОБА_4 подав до УДМС України у Волинській області заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З позивачем працівником УДМС України у Волинській області було проведено співбесіду, про що складено протокол від 10 квітня 2015 року.

На підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, співбесіди, інформації по країні походження, УДМС України у Волинській області 16 квітня 2015 року підготовлено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Шрі-Ланки ОСОБА_4, стосовно якого встановлено, що умови передбачені пунктом 1 та 13 частини першої Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Наказом УДМС України у Волинській області від 17 квітня 2015 року № 48, відмовлено громадянину Шрі-Ланка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року №3671-VI (далі - Закон №3671-VI).

Відповідно до пунктів 1 та 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 вказаного Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно із частиною першою статті 7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до частини четвертої, шостої статті 8 Закону №3671-VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

З аналізу наведених норм законодавства слідує, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається лише з двох підстав: заява є очевидно необґрунтованою або заява носить характер зловживання.

Як вбачається із висновку працівника УДМС України у Волинській області щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 16 квітня 2015, на підставі якого було прийнято оскаржуваний наказ УДМС України у Волинській області від 17 квітня 2015 року № 48, позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв'язку із тим, що заява є очевидно необґрунтованою та неправдоподібною.

Проте, з такими висновками органу державної міграційної служби суд не погоджується, виходячи з наступного.

Згідно із пунктом 4.1 розділу IV «Попередній розгляд заяв» Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України 7 вересня 2011 року № 649 під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви:

а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону. У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-зв'язку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника. Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності);

б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

На думку суду, відповідач УДМС України у Волинській області при розгляді заяви позивача та прийнятті оскаржуваного наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, неповно дослідив відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та неповністю використав інформацію про країну походження заявника (Шрі-Ланка).

Так, зокрема, позивач у заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в анкеті особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30 березня 2015 року, та в протоколі співбесіди від 10 квітня 2015 вказав, що однією з причин еміграції є та обставина, що його переслідує армія Шрі-Ланки у зв'язку із участю в організації Тигри визволення Таміл-Ілама (далі - ТВТІ), побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження за політичною та етнічною ознакою, а також зазнати там тортур, нелюдського чи принижуючого гідність поводження або бути вбитим. Крім того, позивач зазначив, що належить до тамільської етнічної меншини у Шрі-Ланці.

Разом з тим, відповідачем УДМС України у Волинській області, у зв'язку із повідомленням позивачем даних про приналежність до організації ТВТІ та його етнічної належності, не було повною мірою використано інформацію про країну походження заявника (Шрі-Ланка) в частині, що стосується переслідувань підозрюваних у підтримці ТВТІ, активістів, що виступають за права тамілів та жорсткого поводження і тортур при затриманні, про які йдеться, зокрема, у Резолюції «Сприяння примирення, підзвітності та прав людини» Ради з прав людини при Генеральній Асамблеї ООН від 9 квітня 2014 року, Рекомендаціях та огляді інформації про Шрі-Ланку Міністерства внутрішніх справ Великобританії від 28 серпня 2014 року, Звіті Всесвітньої гуманітарної організації «Контроль за дотриманням прав людини» за 2014 рік та інших відкритих джерелах. При цьому, інформація про країну походження заявника (Шрі-Ланка), яка була використана при складанні висновку працівника УДМС України у Волинській області щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 16 квітня 2015 року, за своїм змістом орієнтована на осіб, які бажають відвідати вказану країну з туристичною метою, проте, не вказує про стан дотримання у зазначеній державі прав тамілів та осіб, причетних до діяльності ТВТІ.

Крім того, відповідачем УДМС України у Волинській області не була перевірена інформація про застосування до позивача тортур, повідомлена ним у заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що наказ УДМС України у Волинській області від 17 квітня 2015 року № 48 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не відповідає вимогам статей 1, 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», пункту 4.1 розділу IV «Попередній розгляд заяв» Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року №649, оскільки в ході судового розгляду справи не знайшли свого підтвердження доводи відповідача УДМС України у Волинській області про те, що заява позивача є очевидно необґрунтованою або носить характер зловживання.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, усі рішення та дії суб'єкта владних повноважень мають підзаконний характер, тобто повинні бути прийняті (вчинені) на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законом.

Відповідно до частини першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Судом також приймається до уваги, що відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Всупереч наведеним вимогам відповідач як суб'єкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності прийнятого наказу.

При постановленні рішення суд відповідно до статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України може визначити спосіб захисту порушеного права. Оскільки позивачем оскаржується акт індивідуальної дії, суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати наказ УДМС України у Волинській області від 17 квітня 2015 року №48.

Керуючись частиною третьою статті 160, статтею 163 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Управління Державної міграційної служби України у Волинській області від 17 квітня 2015 року №48.

Зобов'язати Управління Державної міграційної служби України у Волинській області повторно розглянути заяву ОСОБА_4 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя А.Я. Ксензюк

Постанова в повному обсязі складена 11 червня 2015 року.