Справа № 810/1885/15
Суддя: Волков А.С.
Дата ухвалення: 2015-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

810/1885/15

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

02 червня 2015 року 810/1885/15

Київський окружний адміністративний суд у складі:

головуючий - суддя Волков А.С.,

фіксування судового засідання технічними засобами та ведення журналу забезпечував секретар судового засідання Гузік М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Приватної фірми "Арго" до Державної податкової інспекції у Обухівському районі Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в:

Крім того, позивач просить суд скасувати акт перевірки від 07.10.2014 № 2878/10-16-22-09/242103334.

В основу визначення податкових зобов’язань згідно із зазначеним податковим повідомленням-рішенням податковим органом покладено такі факти і висновки посадових осіб відповідача. Позивач є сільськогосподарським підприємством, який використовує для вирощування сільськогосподарських культур земельні ділянки громадян на підставі договорів оренди. Податковий орган дійшов висновку, що позивач втратив право користування земельними ділянками, адже строк оренди, визначений договорами, сплинув, а додаткові угоди про продовження строку оренди земельних ділянок не зареєстрував в органах Держземагентства. Таким чином, відповідач дійшов висновку, що сільськогосподарська продукція, яку виробляє позивач, не може вважатися продукцією, виробленою на власних чи орендованих основних фондах, позивач неправомірно скористався спеціальним режимом оподаткування діяльності у сфері сільського господарства та залишив у своєму розпорядженні суми податку на додану вартість, нараховані на вартість поставлених ним сільськогосподарських товарів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що податкове повідомлення-рішення є протиправним і підлягає скасуванню: позивач є сільськогосподарським підприємством, що зареєстроване як суб'єкт спеціального режиму оподаткування, при визначенні грошових зобов’язань з податку на додану вартість повністю та дотриманні критеріїв належності до суб’єктів спеціального режиму оподаткування повністю виконав вимоги Податкового кодексу України; твердження посадових осіб відповідача про припинення права користування земельними ділянками є помилковими: усі договори зареєстровані в установленому порядку і мають застереження щодо продовження строку оренди після визначеного договором терміну; право оренди земельних ділянок підтверджено судовими рішеннями; позивач сплачує орендодавцям орендну плату, а також сплачує до бюджету податок у вигляді плати за землю. Позивач також наголошував, що оцінка змісту договорів оренди не належить до компетенції податкових органів, адже об’єктом оподаткування є господарські операції і їх економічна суть. У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити.

Відповідач позову не визнав, в обґрунтування заперечень проти позову зазначив, що податкові повідомлення-рішення є законними і обґрунтованими, підстави для їх скасування відсутні. У судовому засіданні представник відповідача підтримав заперечення проти позову, просив суд у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши представників сторін, дослідивши представлені сторонами документи та інші зібрані по справі матеріали, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Приватна фірма "Арго" є юридичною особою, що зареєстрована 05.12.1996, як платник податків перебуває на обліку в Державній податковій інспекції у Обухівському районі Головного управління ДФС у Київській області. У періоді, що перевірявся контролюючим органом, позивач був зареєстрований як платник фіксованого сільськогосподарського податку та як суб'єкт спеціального режиму оподаткування спеціального режиму оподаткування діяльності у сфері сільського та лісового господарства.

Видами діяльності позивача за КВЕД є: вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (основний); допоміжна діяльність у рослинництві; післяурожайна діяльність; оброблення насіння для відтворення; роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами; надання в оренду й експлуатація власного чи орендованого нерухомого майна.

У вересні 2014 року посадовими особами Державної податкової інспекції у Обухівському районі Головного управління Міндоходів у Київській області проведено позапланову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період з 01.01.2013 по 31.07.2014 (акт перевірки від 07.10.2014 № 2878/10-16-22-09/24210334).

Висновки податкового органу ґрунтуються на оцінці договорів оренди позивача, а саме: при досліджені договорів оренди земельних ділянок було виявлено, що вони укладалися в період 2003 - 2009 років, зареєстровані у книзі записів реєстрації Договорів оренди земельних ділянок Дерев'янської сільської ради. На думку посадових осіб відповідача, станом на момент проведення перевірки терміни дії більшості договорів сплинули. Позивач уклав із землевласниками додаткові угоди, проте вони не пройшли державної реєстрації. На підставі викладеного контролюючий орган дійшов висновку про те, що позивач здійснював продаж сільськогосподарської продукції, яка не була вирощена на власних чи орендованих землях, тому він неправомірно скористався спеціальним режимом оподаткування діяльності у сфері сільського господарства, занизив податкові зобов'язання з податку на додану вартість та залишив у своєму розпорядженні суми податку на додану вартість, нараховані на вартість поставлених ним сільськогосподарських товарів/послуг.

Не погоджуючись із вказаним податковим повідомленням-рішенням, позивач оскаржив його до податкових органів вищого рівня, однак за результатом розгляду скарг податкове повідомлення-рішення було залишено без змін, а скарги без задоволення.

У подальшому позивач звернувся до суду із даним позовом.

З’ясовуючи питання про те, чи здійснював позивач постачання вироблених ним сільськогосподарських товарів на власних або орендованих основних фондах у контексті дотримання вимог статті 209 Податкового кодексу України, суд встановив наступне.

Під час судового розгляду представник податкового органу не заперечував того факту, що позивач здійснював продаж сільськогосподарської продукції, яка де-факто була вирощена на землях, орендованих у громадян, однак, недоліки в оформленні договорів не дають податковому органу права визнавати цей факт і визнавати правомірність використання позивачем спеціального режиму оподаткування операцій з продажу такої сільськогосподарської продукції.

Сторони визнали факт того, що позивач є сільськогосподарським підприємством, яке у періоді, що перевірявся, використовувало для виробництва сільськогосподарської продукції земельні ділянки громадян на підставі 153 договорів оренди. Цей висновок також відображений в акті перевірки (а.с. 70-80).

Умовами договорів передбачено, що строк оренди земельних ділянок становить на п’ять років (п. 2), чинність договорів може бути автоматично продовжена на наступний термін п'ять років, за умови, якщо сторони не виявили бажання припинити їх дію (пп. 2.1). Договори зареєстровані у книзі записів реєстрації Договорів оренди земельних ділянок Дерев'янської сільської ради.

У періоді, що перевірявся, строк користування окремими земельними ділянками перевищив 10 років.

Як з'ясувалосЬ, позивач уклав з громадянами додаткові угоди до договорів оренди з метою подовження строку оренди земельних ділянок, проте сторони не здійснили їх державну реєстрацію. Фактично позивач продовжував використовувати земельні ділянки громадян для виробництва сільськогосподарської продукції на уомвах оренди, сплачував громадянами плату за таке користування.

Питання про чинність окремих договорів оренди, укладених між позивачем і громадянами, було предметом розгляду у цивільних справах.

Так, рішенням Обухівського районного суду Київської області від 01.12.2014 у цивільній справі № 372/3845/14-ц суд встановив факт користування позивачем земельними ділянками громадян та чинність договорів оренди і відмовив окремим громадянам у задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками (т.1, а.с. 114).

Належне виконання позивачем договірних зобов’язань перед громадянами з приводу користування земельними ділянками також констатовано у рішенні колегії судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 20.11.2014 у цивільній справі № 22-ц/780/5852/14 (т.1, а.с. 116 – 118).

В даній справі судом встановлено, що впродовж 2012 – 2014 років позивач здійснював виплату громадянам грошей за оренду земельних паїв згідно з укладеними договорами оренди, що підтверджується копіями платіжних відомостей та видаткових касових ордерів (а.с. 125 – 149).

З приводу використання земельних ділянок для виробництва сільськогосподарської продукції у 2012, 2013 та 2014 роках позивач подавав до органів державної статистики звітність за встановленою формою про підсумки збору врожаю сільськогосподарських культур, про основні показники роботи сільськогосподарських підприємств, про посівні площі сільськогосподарських культур (т. 1, а.с.150 – 189).

У періоді, що перевірявся, позивач здійснював поставку сільськогосподарських товарів, вироблених на орендованих у громадян земельних ділянках, при цьому, як убачається з додатків № 3 до податкових декларацій за відповідні звітні (податкові) періоди, питома вага вартості таких сільськогосподарських товарів/послуг у кожному звітному місяці становила більше 99,7 відсотків вартості всіх товарів/послуг, поставлених протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно, а товари, які вироблялись, відповідають товарним позиціям 4101, 4102, 4103, 4301 згідно з УКТ ЗЕД.

Позивач при продажу сільськогосподарської продукції згідно з вимогами пункту 209.9 статті 209 Податкового кодексу України надавав покупцям податкові накладні, копії яких містяться у матеріалах справи.

Суми податку на додану вартість, що надходили позивачу у складі ціни за поставлену сільськогосподарську продукцію, на підставі пункту 209.2 статті 209 Податкового кодексу України позивач не перераховував до бюджету, акумулював на спеціальному рахунку та залишав у своєму розпорядженні для відшкодування сум податку, сплачених (нарахованих) постачальникам на вартість виробничих факторів, за рахунок яких сформовано податковий кредит, а за наявності залишку такої суми податку - для інших виробничих цілей.

З приводу сум податку на додану вартість, що були залишені позивачем позивачем у своєму розпорядженні, спір між сторонами відсутній, ця ж сума дорівнює розміру грошового зобов’язання з податку на додану вартість за основним платежем, визначеним на підставі податкового повідомлення-рішення, що оспорюється в даній справі.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 209.1 статті 209 Податкового кодексу України (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) резидент, який провадить підприємницьку діяльність у сфері сільського і лісового господарства та рибальства та відповідає критеріям, встановленим у пункті 209.6 цієї статті (далі - сільськогосподарське підприємство), може обрати спеціальний режим оподаткування.

Так, пунктом 209.6 статті 209 Податкового кодексу України передбачено, що сільськогосподарським вважається підприємство, основною діяльністю якого є постачання вироблених (наданих) ним сільськогосподарських товарів (послуг) на власних або орендованих основних фондах, а також на давальницьких умовах, в якій питома вага вартості сільськогосподарських товарів/послуг становить не менш як 75 відсотків вартості всіх товарів/послуг, поставлених протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно.

Згідно з пунктом 209.7 статті 209 Податкового кодексу України сільськогосподарськими вважаються товари, зазначені у товарних групах 1 - 24, товарних позиціях 4101, 4102, 4103, 4301 згідно з УКТ ЗЕД, та послуги, які отримані в результаті здійснення діяльності, на яку відповідно до пункту 209.17 цієї статті поширюється дія спеціального режиму оподаткування у сфері сільського та лісового господарства, а також рибальства, якщо такі товари вирощуються, відгодовуються, виловлюються або збираються (заготовляються), а послуги надаються, безпосередньо платником податку - суб'єктом спеціального режиму оподаткування (крім придбання таких товарів/послуг у інших осіб), які поставляються зазначеним платником податку - їх виробником.

У справі, що розглядалась, суд встановив, що позивач є сільськогосподарським підприємством, яке у періоді, що перевірявся, відповідало критеріям, визначеним пунктами 209.1, 209.6 статті 209 Податкового кодексу України, а продукція, що ним вироблялась, - пункту 209.7 статті 209 Податкового кодексу України.

В силу пункту 209.2 статті 209 Податкового кодексу України згідно із спеціальним режимом оподаткування сума податку на додану вартість, нарахована сільськогосподарським підприємством на вартість поставлених ним сільськогосподарських товарів/послуг, не підлягає сплаті до бюджету та повністю залишається в розпорядженні такого сільськогосподарського підприємства для відшкодування суми податку, сплаченої (нарахованої) постачальнику на вартість виробничих факторів, за рахунок яких сформовано податковий кредит, а за наявності залишку такої суми податку - для інших виробничих цілей.

Зазначені суми податку на додану вартість акумулюються сільськогосподарськими підприємствами на спеціальних рахунках, відкритих в установах банків та/або в органах, які здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів у порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Для перерахування суми податку із рахунку платника в системі електронного адміністрування податку на додану вартість на спеціальний рахунок платника в установах банків та/або в органах, які здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію податкової та митної політики, не пізніше ніж за три робочі дні до закінчення граничного строку, встановленого цим Кодексом для самостійної сплати податкових зобов'язань, надсилає органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, реєстр платників, в якому зазначаються назва платника, податковий номер та індивідуальний податковий номер платника, звітний період та сума податку, що підлягає перерахуванню. На підставі такого реєстру орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, не пізніше останнього дня строку, встановленого цим Кодексом для самостійної сплати податкових зобов'язань, перераховує суми податку на спеціальний рахунок платника в установах банків та/або в органах, які здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Як вже зазначалось, у справі, що розглядалась, позивач здійснював поставку сільськогосподарських товарів, вироблених на орендованих у громадян земельних ділянках, питома вага вартості таких сільськогосподарських товарів/послуг у кожному звітному місяці становила більше 99,7 відсотків вартості всіх товарів/послуг, поставлених протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно, а товари, які вироблялись, відповідали товарним позиціям 4101, 4102, 4103, 4301 згідно з УКТ ЗЕД. Суми податку на додану вартість, що надходили позивачу у складі ціни за поставлену сільськогосподарську продукцію, позивач залишав у своєму розпорядженні для відшкодування сум податку, сплачених (нарахованих) постачальникам на вартість виробничих факторів, за рахунок яких сформовано податковий кредит, а за наявності залишку такої суми податку - для інших виробничих цілей.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач при формуванні податкових зобов’язань з податку на додану вартість з використанням спеціального режиму оподаткування діяльності у сфері сільського та лісового господарства, що передбачений статтею 209 Податкового кодексу України, діяв правомірно.

Суд не приймає до уваги твердження податкового органу про те, що недоліки в оформленні договорів оренди земельних ділянок є підставою для неможливості враховувати вироблену позивачем продукцію в якості продукції, виробленої суб’єктом спеціального режиму оподаткування на власних чи орендованих основних фондах, адже за змістом статті 209 Податкового кодексу України умовами для застосування спеціального режиму оподаткування діяльності у сфері сільського та лісового господарства є лише: 1) відповідність платника податків до категорії сільськогосподарських підприємства (пункту 209.6 статті 209 ПК України); 2) відповідність виробленої продукції товарним позиціям, наведеним у пункті 209.7 статті 209 ПК України; 3) величина питомої ваги вартості сільськогосподарських товарів/послуг (пункт 209.6 статті 209 ПК України).

Жодних доказів на підставі яких суд міг би зробити висновок про те, о позивач недотримався вимог статті 209 Податкового кодексу України, податковий орган суду не надав, відсутні такі докази й у матеріалах справи.

Таким чином, позов у цій частині є таким, що підлягає задоволенню.

З приводу позовних вимог про визнання протиправним та скасування акта перевірки від 07.10.2014 № 2878/10-16-22-09/242103334, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб’єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з частиною другою статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

При цьому, під рішенням, дією чи бездіяльністю суб’єкта владних повноважень, у розумінні частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, вважається таке владне рішення, дія чи бездіяльність, які спрямовані на врегулювання тих чи інших суспільних відносин у публічно-правовій сфері, мають обов’язковий характер і породжують певні правові наслідки.

Акти ревізій, документальних перевірок, дії службових осіб, вчинені у процесі чи за результатами перевірок тощо, не підлягають розгляду в судах у порядку адміністративного судочинства, оскільки вони не мають обов’язкового характеру.

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 10.09.2013 в адміністративній справі № 21-237а13, що прийнята за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, дії службових осіб щодо включення до акта певних висновків не можуть бути предметом розгляду в суді, висновки, викладені в акті перевірки, не породжують обов'язкових юридичних наслідків, акт перевірки не є рішенням суб'єкта владних повноважень у розумінні статті 17 КАС, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов'язків для осіб, робота (діяльність) яких перевірялися, тому його висновки не можуть бути предметом спору. Відсутність спірних відносин, в свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту. Акт перевірки є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб'єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу, а тому оцінка акта, в тому числі й оцінка дій службових осіб контролюючого органу щодо його складання, викладення у ньому висновків перевірки, може бути надана судом при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого акта.

В силу положень статті 2442 Кодексу адміністративного судочинства України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, у тому числі й для судів, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Відповідно до пункту 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування акта перевірки провадження у справі підлягає закриттю.

Згідно з частиною першою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Позивачем за подання позовної заяви сплачено судовий збір. Доказів понесення інших судових витрат позивач суду не надав. Таким чином, судові витрати щодо сплати судового збору підлягають присудженню з державного бюджету на користь позивача.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159 - 163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

У частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування акта перевірки від 07.10.2014 № 2878/10-16-22-09/242103334 "Про результати позапланової виїзної перевірки Приватної фірми "Арго" з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період з 01.03.2013 по 31.07.2014", - провадження у справі закрити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Приватної фірми "Арго" судові витрати у сумі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Волков А.С.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови - "08" червня 2015 р.