Справа № 807/587/14
Суддя: Білуга С.В.
Дата ухвалення: 2015-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2015 року м. Київ К/800/13288/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого Білуги С.В.

суддів Заїки М.М.

Загороднього А.Ф.

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 про визнання бездіяльності неправомірною, скасування незаконних наказів та стягнення моральної шкоди,

встановила:
У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 про визнання бездіяльності неправомірною, скасування незаконних наказів та стягнення моральної шкоди.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2015 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд.

Перевіривши доводи касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій щодо правильності застосування ними норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено, що наказом начальника Генерального штабу головнокомандувача Збройних Сил України від 03.12.2013 № 844 (по особовому складу) ОСОБА_1 було звільнено з військової служби з посади військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 в запас за ч. 6 п. «б» ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за станом здоров`я.

Відповідно до пункту 1 наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 30.12.2013 за № 246 (по стройовій частині) ОСОБА_1 з 30.12.2013 виключено із списків особового складу Великоберезнянсько-Перечинського ОРВК та всіх видів забезпечення.

Не погоджуючись з наказом від 30.01.2013 позивач звернувся до Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 підполковника ОСОБА_2 з заявою від 10.01.2014 про відкликання рапорту, яким він дав згоду на виключення його зі списків Закарпатського ОВК від 30.12.2013 без проведення необхідних розрахунків до внесення виправлень та змін у некоректний за правовою оцінкою наказ.

Військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_1 був виданий наказ № 10 від 22.01.2014 (по стройовій частині), яким доповнено пункт 1 наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 30.12.2013 за № 246 (по стройовій частині) абзацом дев`ятим, а саме «Постійним або службовим житлом не забезпечувався».

Відмовляючи в задоволені позову суди попередніх інстанцій виходили з того, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки винесення наказу про виключення позивача зі списків особового складу без проведення усіх необхідних розрахунків, не суперечить нормам Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, так як ОСОБА_1 самостійно надав згоду на виключення його зі списків особового складу без проведення усіх необхідних розрахунків.

Також суди дійшли висновків щодо правомірності невключення до вислуги років позивача періоду навчання у ліцеї з посиленою військової підготовкою, оскільки такий заклад не відноситься до військових навчальних закладів, а створений відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №490 «Про реформу системи військової освіти» з метою підготовки кандидатів до вступу до цих закладів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» визначено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затверджений Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі Порядок № 1153, у редакції чинній на час виникнення спірних відносин).

Пунктом 234 Порядку № 1153 визначено, що перед звільненням військовослужбовців уточнюються дані про проходження ними військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби.

Інформація про розраховану вислугу років військової служби доводиться військовослужбовцю під підпис перед оформленням документів для його звільнення з військової служби. У разі незгоди з розрахунком вислуги років військової служби військовослужбовець повинен письмово обґрунтувати свої заперечення на аркуші з розрахунком вислуги років і засвідчити їх своїм підписом. У разі відмови військовослужбовця підписати розрахунок вислуги років про це робиться відповідний запис на цьому ж аркуші та засвідчується підписами осіб, які були присутні під час бесіди.

Як вбачається із матеріалів справи, 22.10.2013 Закарпатським ОВК проведено розрахунок вислуги років військовослужбовця ОСОБА_1 , згідно якого вислуга років позивача станом на дату розрахунку становила 25 років 2 місяці та 21 день. З вказаним розрахунком позивач був ознайомлений 05.11.2013.

Позивач, як на підставу неправомірності розрахунку вислуги років при його звільненні посилався на те, що до цього стажу не враховано його період навчання з 01.09.1985 по 01.08.1988 у Львівській республіканській спецшколі-інтернаті з поглибленим вивченням російської мови і літератури та посиленою військово-фізичною підготовкою. Правомірність своєї позиції обґрунтував постановою Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 19.12.2013 № 2а-576/11, якою відповідачів було зобов`язано врахувати цей період роботи, однак в порушення законодавства цього зроблено не було. Разом з цим оскільки станом на час винесення оскаржуваних наказів та виключення позивача зі списків особового складу, постанова Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 19.12.2013 по справі № 2а-576/11 не набрала законної сили та за наслідками апеляційного розгляду була скасована постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.05.2014, а у задоволенні позову відмовлено.

Необхідно зазначити, що спецшкола-інтернат з посиленою військово-фізичною підготовкою, у якій з 01.09.1985 по 01.08.1988 навчався позивач, не належить до військових навчальних закладів, а створений відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 року № 490 «Про реформу системи військової освіти» з метою підготовки кандидатів для вступу до цих закладів, тому навчання у ньому не можна вважати навчанням у військовому навчальному закладі, а відтак і проходженням військової служби згідно з переліком її видів, що закріплений у частині четвертій статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 березня 2012 року №21-349а11.

Суди попередніх інстанцій дійшли вірних висновків щодо безпідставності посилань позивача на те, що неправильність визначення вислуги років вплинуло на грошове забезпечення, зокрема, на зменшення надбавки за вислугою років, оскільки пунктом 13.1 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 №260, передбачено, що максимальна надбавка за вислугу років становить 40% посадового окладу для військовослужбовців зі стажем більше 25 років. Відповідно до наказу від 03.12.2013 № 844, вислуга років позивача становила більше 25 років, а саме 25 років та 3 місяці. Згідно наявної у справі копії розрахунку грошового забезпечення, надбавка за вислугу років позивачу була встановлена у розмірі 40% (493,20 грн), тобто становила максимальний розмір передбачений вказаною вище Інструкцією.

Також суди дійшли обґрунтованого висновку про правомірність виключення позивача зі списків особового складу без проведення повного розрахунку з огляду на наступне.

Пунктом 234 Порядку проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затверджений Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 визначено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Отже з аналізу наведеної вище правової норми можна дійти висновку, що заборона щодо виключення військовослужбовців зі списків особового складу, стосується тих випадків коли відсутня на це згода самого військовослужбовця.

Разом з цим, позивачем була надана згода на виключення його зі списків особового складу 30.12.2013 без проведення з ним усіх необхідних розрахунків, що підтверджується рапортом від 30.12.2013. В той же день ОСОБА_1 був виключений зі списків особового складу наказом № 246 від 30.12.2013.

Розглянувши заяву позивача від 10.01.2014 відповідач частково врахував викладені у ній зауваження, у зв`язку з чим наказом № 10 від 22.01.2014 було доповнено пункт 1 наказу від 30.12.2013 абзацом 9 про те, що ОСОБА_1 постійним або службовим житлом не забезпечувався.

Крім того суди дійшли обґрунтованих висновків, що незазначення у наказах вартості компенсації за речове майно не є порушенням, оскільки зазначення чи не зазначення цього у наказі, жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на таку компенсацію. Крім того, матеріали справи містять копію постанови Перечинського районного суду Закарпатської області від 10.01.2014 по справі № 2-а/304/2/2014, якою задоволено позов ОСОБА_1 про стягнення коштів за неотримане речове майно в сумі 9822,83 грн.

Відповідно до роз`яснень, даних в пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 № 4 моральна шкода це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Частиною 2 статті 23 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Оскільки, позивачем не надано доказів перенесених ним душевних страждань, характеру немайнових втрат, тяжкості вимушених змін у її життєвих стосунках, пов`язаних з неправомірними діями відповідача, суди дійшли вірних висновків відмовляючи в цій частині позовних вимог.

Враховуючи викладене, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло б призвести до невірного вирішення спору, а тому оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими і підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 про визнання бездіяльності неправомірною, скасування незаконних наказів та стягнення моральної шкоди - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.В. Білуга

Судді М.М. Заїка

А.Ф. Загородній