Справа № 826/7188/15
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2015-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

02 червня 2015 року № 826/7188/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії: головуючого судді Шулежка В.П., судді Іщука І.О., судді Погрібніченка І.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» до Міністерства юстиції України, треті особи на стороні позивача Міністерство фінансів України, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа - Комісія з ліквідації Державної виконавчої служби України, про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - позивач, АБ «Укргазбанк») звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Міністерства юстиції України (далі - Мін'юст), в якій просить:

визнати протиправною бездіяльність Мін'юсту щодо невиконання завдань і функції з реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 № 17;

зобов'язати Мін'юст скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про накладання арешту від 22.12.2014 ВП № 45903105.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 61 АБ «Укргазбанк» бере участь у виведенні ПАТ «АКБ «Київ» з ринку шляхом придбання його активів та зобов'язань.

Фактично виконати вимоги вказаної Постанови № 61 позивач не може, оскільки йому перешкоджає арешт, накладений на активи ПАТ «АКБ «Київ» виконавчою службою.

Позивач просить позов задовольнити, оскільки накладання органом ДВС арешту на активи банка, в якому введено тимчасову адміністрацію, суперечить вимогам Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Також позивачем надано докази щодо звернення до Мін'юсту з проханням усунути перешкоди в реалізації постанови № 61 щодо проведення відчуження всіх активів і зобов'язань ПАТ «АКБ «Київ» на користь АБ «Укргазбанк», а саме, лист від 30.03.2015 № 117/10848/2015, проте дані вимоги позивача залишені відповідачем поза увагою, відповідачем жодних дій не вчинено.

Відповідач заперечував по суті заявлених позовних вимог.

Представники Міністерства фінансів України та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб підтримали позовні вимоги АБ «Укргазбанк».

В судове засідання 19.05.2015 третя особа, Комісія з ліквідації Державної виконавчої служби України до суду представників не направила. В той же час була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду. Про причини неявки суд не повідомила, клопотання щодо розгляду справи за її відсутності не надала.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи неявку третьої особи, беручи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд ухвалив розглянути справу в письмовому провадженні.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів встановила наступне.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 61 «Деякі питання участі держави у виведенні з ринку публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний банк "Київ"» (далі - Постанова № 61) установлено, що держава в особі публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» бере участь у виведенні публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ» з ринку шляхом придбання його активів та зобов'язань у разі віднесення Національним банком публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ» до категорії неплатоспроможних.

Постановою Правління Національного банку України від 24.02.2015 № 128 ПАТ «АКБ «Київ» віднесено до категорії неплатоспроможних. В той же час, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 24.02.2015 № 39, яким з 25.02.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію у ПАТ «АКБ «Київ». Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «АКБ «Київ» призначено Кічука Олега Івановича.

Отже, в силу вимог Постанови № 61 держава в особі АБ «Укргазбанк» бере участь у виведенні ПАТ «АКБ «Київ» з ринку шляхом придбання його активів та зобов'язань.

Водночас, з пояснень представника позивача колегією суддів встановлено, що при здійсненні заходів по реалізації Постанови № 61, щодо проведення відчуження всіх активів і зобов'язань ПАТ «АКБ «Київ» на користь позивача, останньому стало відомо, що Відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України (далі - ВПВР ДВС України) 22.12.2014 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 45903105 щодо примусового виконання виконавчого листа, виданого Ірпінським міським судом Київської області у справі №367/206/14-ц від 17.12.2014 про стягнення з ПАТ «АКБ «Київ» на користь ОСОБА_4 заборгованості у розмірі 614958,90 Євро та судовий збір на користь держави у розмірі 3654,00 грн.

В межах даного виконавчого провадження державним виконавцем ВПВР ДВС України Каращук К.Л винесено постанову від 22.12.2014 про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить ПАТ «АКБ «Київ» у межах суми звернення стягнення.

Разом з тим, відповідно до п.п. 1, 2 постанови Кабінет Міністрів України від 21.01.2015 № 17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» (далі - Постанова № 17) ліквідовано Державну реєстраційну службу та Державну виконавчу службу, поклавши на Міністерство юстиції завдання і функції з реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), з питань державної реєстрації актів цивільного стану, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, договорів комерційної концесії (субконцесії), з питань реєстрації (легалізації) об'єднань громадян, інших громадських формувань, статутів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, якщо їх реєстрація передбачена законами, статуту територіальної громади м. Києва, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб'єктів інформаційної діяльності. Установлено, що Міністерство юстиції є правонаступником Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, що ліквідуються, в частині реалізації державної політики у сферах, зазначених у пункті 1 цієї постанови.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

В той же час, процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним у таких правовідносинах.

Частиною 1 ст. 4 названого Закону встановлено, що основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасовим адміністратором неплатоспроможного банку та ліквідатором банку (крім ліквідації банку за рішенням власників) є Фонд. Здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків Фонд здійснює через призначену виконавчою дирекцією уповноважену особу Фонду, яка має високі професійні та моральні якості, бездоганну ділову репутацію, повну вищу освіту в галузі економіки, фінансів чи права (не нижче кваліфікаційного рівня «спеціаліст») та професійний досвід, необхідний для виконання заходів у межах здійснення тимчасової адміністрації.

Згідно з ч. 1, п. 2 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Під час тимчасової адміністрації не здійснюється примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду втрачають чинність публічні обтяження чи обмеження на розпорядження (у тому числі арешти) будь-яким майном (коштами) банку. Накладення нових обтяжень чи обмежень на майно банку не допускається.

Таким чином, в силу вимог п. 7 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» постанова ВПВР ДВС України (правонаступником якого є відповідач) від 22.12.2014 ВП № 45903105 про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження втратила чинність та, за висновком колегії суддів, має бути скасована.

За таких обставин, а також приймаючи до уваги, що оскаржувана постанова унеможливлює виконання уповноваженою особою Фонду та самим Фондом гарантування вкладів фізичних осіб покладених на них спеціальним Законом завдань та функцій, зокрема, створює перешкоди щодо реалізації Постанови № 61 стосовно придбання позивачем активів та зобов'язань ПАТ «АКБ «Київ», колегія суддів вважає за необхідне скасувати постанову ВПВР ДВС України від 22.12.2014 ВП № 45903105 про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження.

Водночас, позовна вимога про визнання протиправною бездіяльності Мін'юсту щодо невиконання завдань і функції з реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 № 17, задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Обґрунтовуючи свою позицію в межах такої вимоги, позивач посилається на те, що останній звернувся до Мін'юсту з листом від 30.03.2015 № 117/10848/2015, в якому зазначив про наявність арешту майна ПАТ «АКБ «Київ» та оголошення заборони його відчуження накладених зазначеною постановою від 22.12.2014 ВП № 45903105. Позивач у листі також вказав, що ПАТ «АКБ «Київ» неодноразово звертався до Мін'юсту, посадових осіб ДВС України, ВПВР ДВС України щодо перевірки законності вказаного виконавчого провадження та скасування постанов про арешт, проте арешт накладений на все майно ПАТ «АКБ «Київ» наразі не знятий. З огляду на викладене та з метою забезпечення виконання Постанови № 61 щодо проведення відчуження всіх активів і зобов'язань ПАТ «АКБ «Київ» на користь АБ «Укргазбанк», позивач просив відповідача надати підпорядкованим підрозділам доручення щодо перевірки законності накладення арешту та вжиття заходів щодо зняття арешту зі всього майна, що належить ПАТ «АКБ «Київ».

Поряд з цим, з пояснень представника позивача колегією суддів встановлено, що вказаний лист позивача та викладені вимоги щодо перевірки законності накладення арешту та вжиття заходів щодо зняття арешту зі всього майна, що належить ПАТ «АКБ «Київ», залишені відповідачем поза увагою та ним не вчинено жодних дій в рамках такого звернення.

Натомість, колегія суддів зауважує, що посилання позивача на не розгляд зазначеного листа та не вжиття відповідних заходів Мін'юстом є необґрунтованими, оскільки предметом розгляду в межах даної адміністративної справи є бездіяльність Мін'юсту щодо невиконання завдань і функції з реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), а не порядок та строки розгляду листа позивача від 30.03.2015 № 117/10848/2015.

Крім того, згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи N R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

З огляду на положення ст. 2 КАС України щодо компетенції адміністративного суду останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які Конституцією України віднесені до компетенції цього органу державної влади. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого адміністративного суду України 21.10.2010 у справ № П-278/10.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч. 3 ст. 2 КАС України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Аналіз норм КАС України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

З огляду на викладене, функції та завдання, покладені на Мін'юст, в тому числі щодо реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), за своєю правовою природою, є його виключною компетенцією (дискреційними повноваженнями), тобто втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам відповідач як суб'єкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення.

Дослідивши обставини справи, проаналізувавши вищезазначені правові норми, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню частково.

Водночас, зміст принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі, передбачений ч. 4 ст. 11 КАС України, зобов'язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні, в тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне захистити порушені права позивача шляхом скасування постанови Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 22.12.2014 ВП № 45903105 про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження.

З огляду на викладене, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються на користь позивача з Державного бюджету України згідно з ч. 3 ст. 94 КАС України пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись статтями 94, 158-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Позов Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» задовольнити частково.

Скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 22.12.2014 ВП № 45903105 про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження.

У решті позовних вимог відмовити.

Присудити з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань на користь Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» (код за ) понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 36,54 грн.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Окружного адміністративного суду міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Головуючий суддя В.П. Шулежко

Суддя І.О. Іщук

Суддя І.М. Погрібніченко