Справа № 814/1541/14
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2015-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2015 р.м.ОдесаСправа № 814/1541/14

Категорія: 6.3 Головуючий в 1 інстанції: Лісовська Н. В.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Крусяна А.В.

- Шляхтицького О.І.

при секретарі - Філімович І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Вісла» на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2014 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Вісла» до реєстраційної служби Арбузинського районного управління юстиції Миколаївської області, треті особи - відділ Держземагентство в Арбузинському районі Миколаївської області, ОСОБА_2, фермерське господарство «Коваль С.О.», про скасування рішення від 29.12.2013 року, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ :

Позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Вісла» звернулася до суду з позовом до реєстраційної служби Арбузинського районного управління юстиції Миколаївської області за участю третьої особи відділу Держземагентства у Арбузинському районі Миколаївської області. Ухвалою від 25.06.2014 року суд залучив до участі у справі в якості третіх осіб ОСОБА_2 і фермерське господарство «Коваль С.О.».

З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 29.12.2013 року № 9663303, зобов'язати відповідача виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи щодо реєстрації договору оренди землі від 19.07.2012 року між ОСОБА_2 і фермерським господарством «Коваль С.О.». Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачем не враховано існування договору оренди землі від 20.08.2006 року між ОСОБА_2 і позивачем. Договір зареєстровано в книзі державної реєстрації договорів. Додаткову угоду до договору зареєстровано у Державному реєстрі земель.

Відповідач подав заперечення на позовну заяву, в яких вказано, що при реєстрації договору оренди землі фермерське господарство «Коваль С.О.» подало витяг з Державного земельного кадастру від 24.12.2013 року, який не містив відомостей щодо позивача як землекористувача. Для проведення державної реєстрації заявником подані всі необхідні документи і в державного реєстратора були відсутні підстави для відмови в проведенні державної реєстрації договору оренди землі.

Третя особа - фермерське господарство «Коваль С.О.» надала письмові пояснення, згідно яких відповідач вчинив реєстраційні дії правомірно на підставі заяви представника фермерського господарства та правовстановлюючих документів. Відповідачем не порушено публічного порядку проведення державної реєстрації права оренди землі.

Сторони і треті особи подали клопотання про розгляд справи за їх відсутності, в порядку письмового провадження.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2014 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Вісла» звернулось до суду з апеляційною скаргою на зазначену постанову. Апелянт просить скасувати постанову суду та ухвалити рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Колегією суддів встановлено, що 16.10.2007 року ОСОБА_2 отримала державний акт ЯЕ № 907400 на право власності на земельну ділянку площею 7,12 га в межах території Новоселівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області.

Отже, на підставі вимог ч.1 ст.125 Земельного кодексу України ОСОБА_2 набула право власності на земельну ділянку з моменту отримання державного акта, тобто з 16.10.2007 року. 19.07.2012 року фермерським господарством «Коваль С.О.» укладено договір оренди землі з ОСОБА_2 строком на 10 років.

27.12.2013 року фермерське господарство «Коваль С.О.» звернулося до відповідача із заявою про державну реєстрацію договору оренди землі від 19.07.2012 року. До заяви додано повний перелік документів, необхідних для проведення державної реєстрації договору оренди, серед яких був витяг з Державного земельного кадастру від 24.12.2013 року.

29.12.2013 року відповідач прийняв рішення № 9663303 про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки за фермерським господарством «Коваль С.О.».

В обґрунтування позовних вимог позивач надав суду договір оренди землі від 20.08.2006 року (до набуття ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку), за яким спірна земельна ділянка передана ОСОБА_2 в оренду позивачу на 5 років. Надано також додатковий договір від 14.07.2008 року № 205 до договору оренди землі від 16.10.2007 року № 459 (примірник якого позивачем не надано) про продовження строку оренди до 25 років.

Предметом розгляду даної адміністративної справи є встановлення законності прийняття відповідачем рішення від 29.12.2013 року № 9663303.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши докази на їх підтвердження, суд першої інстанції дійшов до висновку про необхідність у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до вимог ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій, чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед Законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з вимогами ч.2 ст.2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до вимог ст.15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку:

1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень;

3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації;

4) внесення записів до Державного реєстру прав;

5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;

6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Державна реєстрація прав (надання відмови в ній) проводиться у строк, що не перевищує п'яти робочих днів (крім випадків, установлених частиною сьомою цієї статті) з дня надходження до органу державної реєстрації прав заяви про таку реєстрацію і передбачених цим Законом та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до нього, документів, необхідних для її проведення.

Відповідно до вимог п. 92-93 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року № 703 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), під час розгляду заяви про державну реєстрацію, відповідно до якої державну реєстрацію прав у Державному реєстрі прав заявлено вперше, державний реєстратор використовує дані Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна для цілей справляння державного мита та/або перенесення записів про обтяження речових прав на нерухоме майно під час проведення державної реєстрації права власності або іншого речового права на таке майно.

Державний реєстратор встановлює наявність (відсутність) записів про:

1) державну реєстрацію права власності або іншого речового права на нерухоме майно у Реєстрі прав власності на нерухоме майно;

2) обтяження нерухомого майна іпотекою в Державному реєстрі іпотек;

3) обтяження речових прав на нерухоме майно в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна;

4) обтяження податковою заставою речових прав на нерухоме майно у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, порядок доступу до якого встановлює Мін'юст.

Як було встановлено, відповідачем проведено зазначені вище дії та роздруковані довідки, в яких відсутня інформація про реєстрацію договору оренди землі між ОСОБА_2 і позивачем. Законодавство не містить обов'язку державного реєстратора перевіряти факт наявності зареєстрованого права оренди до 01.01.2013 року.

Стосовно заяви позивача від 26.04.2013 року щодо чинності договорів оренди, адресованої реєстраційній службі Миколаївської області та Державній реєстраційній службі України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що державна реєстрація прав та їх обтяжень здійснюється за заявочним принципом і державний реєстратор, при прийнятті рішення, виходить лише з тих документів, які додані до заяви. Позивач не зазначив про існування обставин, які перешкоджали йому зареєструвати договір оренди та додатковий договір до нього після змін у законодавстві з 01.01.2013 року.

Таким чином, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що відповідач прийняв рішення від 29.12.2013 року № 9663303 про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки за фермерським господарством «Коваль С.О.» на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у зв'язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення та надання відповідних доказів покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Такий обов'язок відсутній, якщо відповідач визнає позов. Відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, свою позицію суду доказав та обґрунтував її.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195; 196; 198; 200; 205; 206; 254 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Вісла» залишити без задоволення, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2014 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів.

Повний текст судового рішення виготовлений 11.06.2015 року.

Головуючий: О.В. Джабурія

Суддя: А.В. Крусян

Суддя: О.І. Шляхтицький