Справа № 2а-19226/09/0370
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2015-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" травня 2015 р. м. Київ К/9991/69198/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Лосєва А.М.

за участю: секретаря Кохан О.С.,

представника позивача Масич І.В.,

представника відповідача Мельничука М.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Волинської області Державної податкової служби на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 17.10.2012 по справі №2а-19226/09/0370 (№18048/10/9104) за позовом Приватного малого підприємства «Арес» до Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Волинської області Державної податкової служби про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Заслухавши доповідь судді Шипуліної Т.М., пояснення представників сторін, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, колегія

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 02.02.2010 у задоволенні позовних вимог Приватного малого підприємства «Арес» до Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Волинської області Державної податкової служби про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 17.10.2012 постанову Волинського окружного адміністративного суду від 02.02.2010 скасовано та прийнято нову постанову про задоволення позову. Визнано протиправними і скасовано податкові повідомлення-рішення від 02.06.2008 №/1 та від 02.06.2008 №000232301/1.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, Луцька об'єднана державна податкова інспекція Волинської області Державної податкової служби 05.11.2012 звернулась з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, який ухвалою від 04.12.2012 прийняв її до свого провадження.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 17.10.2012 та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права, зокрема, підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», підпунктів 7.4.1, 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», положень Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 30.05.1997 №165.

Перевіривши матеріалами справи наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Луцькою об'єднаною державною податковою інспекцією Волинської області було проведено виїзну планову документальну перевірку Приватного малого підприємства «Арес» з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період з 01.07.2004 по 30.09.2007.

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», в результаті чого позивачем занижено податок на прибуток підприємств на загальну суму 823000,00грн.; підпунктів 7.4.1, 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» та пункту 2 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 30.05.1997 №165, внаслідок чого занижено податкові зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 530600,00грн.

За результатами перевірки Луцькою об'єднаною державною податковою інспекцією Волинської області складено акт від 14.03.2008 №50/02899/2301/31183780 та прийнято (з урахуванням процедури апеляційного узгодження) податкові повідомлення-рішення: від 02.06.2008 №000232301/1, яким позивачу визначено податкове зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 795900,00грн., в тому числі 530600,00грн. основного платежу та 265300,00грн. штрафних (фінансових) санкцій; від 02.06.2008 №/1, яким позивачу визначено податкове зобов'язання з податку на прибуток підприємств в сумі 1234500,00грн., в тому числі 823000,00грн. основного платежу та 411500,00грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Фактично підставою для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень став висновок податкового органу про відсутність зв'язку отриманих від контрагентів (Приватного підприємства «Рівал», Приватного підприємства «Стайлер», Приватного підприємства «Глобал-Трейд», Приватного малого підприємства «Л-Трейд», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОК-консалтинг груп», Товариства з обмеженою відповідальністю «Гнідава-Буд» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Регіон-Агро») інформаційно-консультаційних послуг з господарською діяльністю Приватного малого підприємства «Арес».

Відповідно до підпункту Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з підпунктом 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 зазначеного Закону якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» валові витрати виробництва та обігу - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

За змістом підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 зазначеного Закону до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Відповідно до абзацу четвертого підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Згідно з пунктом 1.32 статті 1 зазначеного Закону господарська діяльність - це будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою.

Отже, виходячи з положень законодавства формування платником податків податкового кредиту та валових витрат вимагає наявності зв'язку витрат платника податків на придбання послуг з його господарською діяльністю та їх підтвердження відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами.

Таким чином, для правильного вирішення справи необхідно було досліджувати факт безпосереднього зв'язку витрат з господарською діяльністю платника податків, який може бути встановлений з врахуванням якісних характеристик послуг, які б однозначно свідчили про призначення наданих послуг для використання в господарській діяльності платника податків, відповідали б змісту цієї діяльності.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач надав достатні докази зв'язку інформаційно-консультаційних послуг з його господарською діяльністю.

Проте, суд касаційної інстанції не може визнати законним і обґрунтованим судове рішення суду апеляційної інстанції.

Обов'язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з'ясування обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 7, частин четвертої та п'ятої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, відповідно до вимог статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Натомість, суд апеляційної інстанції скасовуючи постанову Волинського окружного адміністративного суду від 02.02.2010 не вказав, які саме докази та яким чином спростовують висновки суду першої інстанції, а матеріали наданих послуг та матеріальні звіти, на які послався суд як достатні докази зв'язку отриманих послуг з господарською діяльністю позивача, в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, судом апеляційної інстанції обставини справи встановлено неповно, вимоги процесуального законодавства щодо безпосереднього, всебічного, повного та об'єктивного дослідження доказів виконано не було, що і потягло за собою прийняття судового рішення, яке не відповідає вимогам статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України щодо законності та обґрунтованості судового рішення.

Оскільки, відповідно до статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду суду апеляційної інстанції слід врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати та перевірити всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, встановити дійсні права і обов'язки сторін, і в залежності від встановленого правильно застосувати норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та прийняти законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 160, 210, 220, 221, 223, 227, 230, 231, частиною п'ятою статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Волинської області Державної податкової служби задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 17.10.2012 по справі №2а-19226/09/0370 (№18048/10/9104) скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Головуючий: __________________ Т.М. Шипуліна

Судді: __________________ Л.І. Бившева

__________________ А.М. Лосєв