Справа № 819/1585/14-а
Суддя: Цуркан М.І.
Дата ухвалення: 2015-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" червня 2015 р. м. Київ К/800/14143/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Цуркана М.І. (головуючий);
Єрьоміна А.В.; Кравцова О.В.,
секретар судового засідання - Коцюрба В.М.;

за участю: представника відповідача - Бойка П.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Державної фінансової інспекції в Тернопільській області до Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Козівського району Тернопільської області про зобов'язання вчинити дії, що переглядається за касаційною скаргою Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Козівського району Тернопільської області на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2015 року,

у с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року Державна фінансова інспекція в Тернопільській області (далі - Інспекція) звернулася до суду з позовом до Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Козівського району Тернопільської області (далі - Територіальний центр) про зобов'язання виконати вимогу.

Зазначали, що за результатами проведеної Інспекцією ревізії фінансово-господарської діяльності відповідачу направлена вимога про усунення порушень.

Посилаючись на те, що у добровільному порядку вимога не виконана, просили (з урахуванням уточнених позовних вимог) зобов'язати Територіальний центр виконати пункт 3 вимоги Інспекції від 20 березня 2014 року № 19-21-13-14/220.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2015 року, позов задоволено.

У касаційній скарзі Територіальний центр, посилаючись на неправильне застосування судами норм процесуального та матеріального права, просить оскаржувані рішення скасувати, а провадження у справі закрити.

Заслухавши доповідача, представника відповідача, здійснивши перевірку доводів касаційної скарги, матеріалів справи, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що за результатами проведеної Інспекцією ревізії фінансового-господарської діяльності відповідача за період з 1 січня 2005 року по 31 грудня 2013 року складено акт від 3 березня 2014 року № 21-22/7.

В акті зафіксовано, що для харчування підопічних проводилося безпідставне списання продуктів харчування, а саме: оцту та майонезу. Так, за ревізійний період безпідставно списано майонезу на загальну суму 4040,33 грн, а оцту на суму 137,36 грн.

20 березня 2014 року Інспекція направила Територіальному центру вимогу № 19-21-13-14/220 про усунення порушень, встановлених ревізією, пунктом 3 якої зобов'язано її відшкодувати кошти в сумі 4177,69 грн, в тому числі шляхом пред'явлення цивільних позовів до осіб, які допустили порушення, які перерахувати в дохід місцевого бюджету на відповідний рахунок.

Задовольнивши позов, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, виходив з того, що порушення, зафіксовані в акті, підтверджуються матеріалами справи, відповідачем не оскаржені і не виконані.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає остаточні висновки судів помилковими.

Згідно з Положенням про Державну фінансову інспекцію України, затвердженим Указом Президента України від 23 квітня 2011 № 499/2011 (далі - Положення) Державна фінансова інспекція України (Держфінінспекція України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Держфінінспекція України відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальність винних осіб, зокрема: вимагає від керівників та інших підконтрольних установ усунення виявлених порушень законодавства; звертається до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (підпункт 4 пункту 4 Положення).

Відповідно до пункту 6 Положення Держфінінспекція України для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку, зокрема, пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Також Положенням установлено, що у разі, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів Держфінінспекція України має право звернутися до суду в інтересах держави.

Зазначені норми кореспондуються з положеннями пункту 7 статті 10 Закону України від 26 січня 1993 року № 2939-ХІІ «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», згідно з якими державній контрольно-ревізійній службі надано право пред'являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджетів та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства, і у цій частині вона є обов'язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

На підставі наведеного колегія суддів дійшла висновку про наявність у органу державного фінансового контролю права заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

У справі, яка розглядається, Інспекція пред'явила вимогу про усунення порушень, виявлених під час ревізії.

При цьому оскаржувана вимога вказує на виявлені збитки та їхній розмір.

Зважаючи на те, що збитки стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, правильність їх обчислення перевіряється судом, який розглядає такий позов, а не шляхом заявлення позову до підконтрольної установи про виконання вимоги.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України, зокрема у постановах від 15 квітня, 13 травня та 18 вересня 2014 року, 20 січня 2015 року (справи №№ 21-40а14, 21-89а14, 21-332а14, 21-601а14 відповідно) і колегія суддів бере її до уваги.

Тому у задоволенні цього позову необхідно відмовити.

За правилами частини першої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, якщо обставини справи встановлені повно і правильно, але суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального чи процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 221, 223, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Касаційну скаргу Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Козівського району Тернопільської області задовольнити частково.

Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2015 року скасувати, а у справі ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді М.І.Цуркан

А.В.Єрьомін

О.В.Кравцов