Справа № 2а/1770/3438/12
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2015-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2015 року м. Київ К/800/18366/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Лосєва А.М.,

Бившевої Т.М.,

Вербицької О.В.,

за участю секретаря Титенко М.П.

представників сторін:

позивача ОСОБА_4

відповідача не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргуДержавної податкової інспекції у Рівненському районі Рівненської області Державної податкової служби
на постановуРівненського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2012 року
та ухвалуЖитомирського апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2013 року
у справі2а/1770/3438/12
за позовомСуб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_5
доДержавної податкової інспекції у Рівненському районі Рівненської області Державної податкової служби
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень,

В С Т А Н О В И В:

Суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_5 (далі по тексту - позивач, СПДФО ОСОБА_5) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції у Рівненському районі Рівненської області Державної податкової служби (далі по тексту - відповідач, ДПІ у Рівненському районі Рівненської області), в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення від 22 жовтня 2010 року №/0, №/0, №/0 та №/0.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2012 року, яка залишена без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2013 року, позов задоволено.

Вважаючи рішення судів першої та апеляційної інстанції такими, що прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2012 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2013 року і постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Позивач письмових заперечень на касаційну скаргу не надав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у період з 27 серпня 2010 року по 07 жовтня 2010 року ДПІ у Рівненському районі Рівненської області було проведено документальну планову виїзну перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства СПДФО ОСОБА_5 за період з 01 липня 2007 року по 30 червня 2010 року.

За результатами вказаної перевірки складено акт від 12 жовтня 2010 року № 610/81/1751/НОМЕР_1 (далі по тексту - Акт перевірки), в якому встановлено порушення позивачем:

пункту 1.15 статті 1, пункту 7.1 статті 7, підпунктів 8.1.1 та 8.1.2 пункту 8.1 статті 8, підпунктів 9.12.1, 9.12.2 пункту 19.2 статті 9, пункту 19.2 статті 19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», статті 13, абзацу «б» пункту 1 пункту 4 статті 14 декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян», пункту 6 статті 128 Господарського кодексу України, внаслідок чого не утримано та не перераховано до бюджету податок з доходів фізичних осіб в сумі 106635,33 грн.;

підпункту 2.3.1 пункту 2.3 статті 2, пункту 3.1 статті 3, підпункту 7.2.8 пункту 7.2 , підпункту 7.3.1 пункту 7.3 статті 7, пунктів 9.3, 9.6 статті 9 Закону України «Про податок на додану вартість», абзацу «а» підпункту 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», що призвело до заниження податкового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 77095,00 грн. та не подання декларацій по податку на додану вартість за липень - грудень 2009 року, січень - червень 2010 року;

статті 1, пунктів 1 та 2 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», внаслідок чого здійснено розрахункові операції в готівковій формі при продажу товарів (послуг) на загальну суму 544454,55 грн. без проведення їх через зареєстрований опломбований у встановленому порядку та переведений у фіскальний режим роботи реєстратор розрахункових операцій.

Виявлення зазначених порушень стало підставою для винесення ДПІ у Рівненському районі Рівненської області 22 жовтня 2010 року податкових повідомлень - рішень №/0 про донарахування податку з доходів фізичних осіб - суб'єкта підприємницької діяльності в сумі 66532,10 грн.; №/0 про донарахування податку з доходів фізичних осіб (найманих осіб) в сумі 319905,99 грн.; №/0 про донарахування податку на додану вартість в сумі 11727,00 грн.; та рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій №/0 на суму 2722272,75 грн.

Переглянувши рішення суду першої та апеляційної інстанції у межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Як встановлено судами, позивач у період, що перевірявся податковим органом перебував на спрощеній системі оподаткування та мав свідоцтво платника єдиного податку.

Також у відповідний період між позивачем та ТОВ «Компанія «Зевс Лтд» було укладено ряд договорів доручення, на підставі яких позивач отримував готівкові кошти для здійснення обов'язків по договорам.

Саме посилаючись на отримання позивачем грошових коштів з каси товариства, у розмірі, що перевищує встановлений указом Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 03 липня 1998 року №727/98 ліміт, податковий орган дійшов висновку про порушення позивачем вимог, установлених статтею 1 названого указу.

Задовольняючи позовні вимоги, суди першої та апеляційної інстанції виходили з того, що податковим органом не доведено отримання позивачем коштів на розрахункові рахунки та в касу у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений ліміт у розмірі 500 тис. гривень.

Однак, такий виносок суду колегія суддів вважає передчасним.

Спрощену систему оподаткування, обліку та звітності для суб'єктів малого підприємництва запроваджено указом Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 03 липня 1998 року №727/98 (далі по тексту - Указ Президента №727/98).

Пункт 1 статті 1 названого Указу надає фізичним особам право перебувати на спрощеній системі оподаткування за умови, якщо вони здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 000 грн.

Згідно з положенням пункту 4 статті 1 Указу Президента № 727/98 як виручку розуміють суму, фактично отриману суб'єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг).

У разі порушення вимог, установлених статтею 1 цього Указу, платник єдиного податку повинен перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності починаючи з наступного звітного періоду (кварталу) (стаття 5 Указу № 727/98).

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та ТОВ «Компанія «Зевс Лтд» було укладено ряд договорів доручення, згідно з якими довіритель - ТОВ «Компанія «Зевс Лтд» уповноважує повіреного - позивача на здійснення від його імені заготівлі худоби у сільськогосподарських товаровиробників усіх форм власності, включаючи власників приватних підсобних господарств (населення).

Довіритель серед іншого зобов'язується видавати готівкою повіреному узгоджену суму коштів для здійснення своїх обов'язків.

Пунктами 3.1 всіх договорів закріплено, що повірений закупляє худобу у товаровиробників усіх форм власності, і передає довірителю в межах договору - доручення, ненабуваючи права власності на худобу.

Також пунктами 2.5 та 2.6 договорів закріплено, що повірений складає звіт про виконання доручення по договору та надає довірителю щомісячно до 5 числа наступного місяця. На підставі складеного звіту повірений складає акт виконаних робіт та пред'являє довірителю до затвердження.

З огляду на наведені умови договорів, для встановлення дотримання позивачем вимог статті 1 Указу Президента №727/98 обов'язковому дослідженню підлягали документи, оформлені позивачем та його контрагентом у зв'язку з виконанням відповідних договорів.

Тільки за умови підтвердження СПДФО ОСОБА_5 придбання товарів на виконання умов договорів доручення без переходу права власності на такі товари позивачу та передачу товарів довірителю, відповідні суми грошових коштів, отримані повіреним не підпадають під визначення виручки, наведене в статті 1 Указу Президента № 727/98.

Такі висновки суду узгоджуються з позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові від 17 вересня 2013 року у справі №21-242а13.

Водночас, судам при розв'язанні відповідного спору варто враховувати принцип офіційного з'ясування обставин справи, передбачений частинами 4 та 5 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідно до вказаної норми, суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

Задля вжиття належних заходів із метою встановлення обставин здійснення спірної господарської операції суди повинні витребувати у податкового органу або платника податків ті докази, які не надані учасниками справи, але які, на думку суду, можуть підтвердити або спростувати доводи податкового органу щодо наявності порушень з боку платника податків. Відповідні дії можуть бути вчинені судом на підставі пункту 1 частини другої статті 110, статті 114 Кодексу адміністративного судочинства України.

У разі ненадходження витребуваних додаткових доказів у строк, установлений судом, спір може бути розв'язано на підставі наявних у справі доказів.

Задовольняючи позовні вимоги СПДФО ОСОБА_5 суди попередніх інстанцій зазначили про недоведеність відповідачем висновків акта перевірки. Дійсно, дослідження правомірності висновків акта перевірки, на підставі яких винесено оскаржені податкові повідомлення-рішення, є важливою і необхідною умовою винесення законного і обґрунтованого судового рішення, проте, як вже зазначалось, оцінка господарських операцій повинна даватись на підставі комплексного, всебічного аналізу специфіки та умов укладення конкретного правочину з обов'язковим врахуванням документів, оформлених у зв'язку з його виконанням.

Зазначене судами попередніх інстанцій здійснено не було. У зв'язку з чим, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що під час нового розгляду справи суду першої інстанції слід звернути увагу на дослідження доказів, які б підтверджували правову природу господарських взаємовідносин між позивачем та його контрагентом та є обов'язковою умовою для встановлення правомірності висновків податкового органу, які стали підставою для винесення оскаржуваних податкових повідомлень - рішень та рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій.

Згідно статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, суди першої та апеляційної інстанцій дали передчасну юридичну оцінку встановленим фактичним обставинам справи, а тому ухвалені ними судові рішення не можна вважати законними та обґрунтованими.

Таким чином, судами попередніх інстанцій не були досліджені докази, які мають суттєве значення для розгляду адміністративної справи, що унеможливлює правильне вирішення спірних правовідносин.

Наведені порушення судами першої та апеляційної інстанцій вимог норм процесуального права щодо всебічного та повного встановлення обставин у справі, як такі, що могли призвести до неправильного вирішення справи, не можуть бути усунені судом касаційної інстанції з огляду на встановлені статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України межі перегляду справи судом касаційної інстанції, що згідно частин 2 та 4 статті 227 цього Кодексу є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень і направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду та вирішення спору по суті, і в залежності від встановленого, правильно визначити норми матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись частиною 3 статті 160, статтями 210, 214, 215, 220, 221, 223, 227, 230, 231, 236, частиною 6 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Рівненському районі Рівненської області Державної податкової служби задовольнити частково.

2. Постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2012 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2013 року у справі №2а/1770/3438/12 скасувати.

3. Справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: А.М. Лосєв

Судді: Л.І. Бившева

О.В. Вербицька