Справа № 826/16433/13-а
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2015-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" червня 2015 р. м. Київ К/800/36569/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддівТракало В.В., Ємельянова В.І., Мойсюка М.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29 травня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання неправомірним та скасування рішення,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідачів. Просив визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 12 серпня 2013 року № 489-13 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визнати незаконними дії Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття Державною міграційною службою України рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов'язати Державну міграційну службу України визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 грудня 2013 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 травня 2014 року скасовано постанову суду першої інстанції та прийнято нову постанову про задоволення позову. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 489-13 від 12 серпня 2013 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Пакистану ОСОБА_4 щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду.

У касаційній скарзі ставиться питання про скасування постанови суду апеляційної інстанції з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права та залишення в силі постанови суду першої інстанції.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач є громадянином Пакистану. 3 грудня 2010 року літаком покинув країну постійного проживання, маючи дозвіл влади на виїзд, прямував через Туреччину, не звертаючись за захистом у ній. В Україну прибув 3 грудня 2010 року, перетнувши державний кордон по студентській візі на підставі паспорта громадянина Пакистану. З липня 2012 року на території України перебуває нелегально.

2 квітня 2013 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із заявою-анкетою № 39 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зазначив, що був змушений залишити Пакистан через причини релігійного характеру, оскільки зіткнувся з переслідуванням та приниженням гідності від Уряду та суспільства.

3 липня 2013 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яким рекомендовано Державній міграційній службі України відмовити позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду особової справи позивача на основі всебічного вивчення її матеріалів Державною міграційною службою України прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 12 серпня 2013 року № 489-13, яким підтримано висновок Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених п. 1 ч. 1 п. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", про що 29 серпня 2013 року повідомлено позивача.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що згідно доводів позивача та зібраних у справі доказів відсутні умови, передбачені п. 1 чи 13 ч. 1 п. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" щодо визнання позивача біженцем. Зокрема, суд зазначив, що відповідачем встановлено відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань, утисків через причини релігійного характеру та погроз через його віросповідання. Як вбачається з протоколів співбесід, позивач перетнув державний кордон України 3 грудня 2010 року легально, по студентській візі, проте з липня 2012 року перебуває на території України нелегально, а до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із відповідною заявою звернувся лише 2 квітня 2013 року, що свідчить про порушення позивачем ч. 2 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». При цьому, ґрунтовних пояснень порушення строку звернення до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не надав. Під час розгляду особової справи шукача притулку органом міграційної служби встановлено відсутність у позивача об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що під час прийняття оскаржуваного рішення відповідачем не здійснено всебічного вивчення та оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не з'ясовано та не перевірено підстави розшуку апелянта в країні походження та актуальність такого розшуку на час проведення перевірки.

Проте, з висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна з таких підстав.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України № 3671-VІ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Згідно абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч.6-9 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що заява позивача не дає підстав вважати, що він зазнав переслідувань за жодною з конвенційних ознак. А як вбачається з листа Головного управління Служби безпеки України в місті Києві від 12 червня 2013 року № 51/1/2-4729 позивач прибув в Україну для навчання у Східноукраїнському національному університеті ім. В. Даля (Луганськ) з метою подальшого виїзду до однієї з країн Європейського Союзу, при цьому здійснив спробу нелегального перетину державного кордону України.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності обґрунтованих побоювань з боку позивача стати жертвою переслідувань, що в свою чергу свідчить про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову, оскільки відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Проте суд апеляційної інстанції прийшов до помилкових висновків про незаконність постанови суду першої інстанції.

Згідно ст. 226 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

За таких обставин, коли суд апеляційної інстанції помилково скасував законне рішення суду першої інстанції, колегія суддів на підставі ст. 226 КАС України скасовує постанову суду апеляційної інстанції та залишає в силі постанову суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 226, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29 травня 2014 року скасувати, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 грудня 2013 року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: В.В. Тракало В.І. Ємельянова М.І. Мойсюк