Справа № П/811/2911/14
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2015-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"12" травня 2015 р. справа № П/811/2911/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченко В.Є., Коршуна А.О.,

при секретарі судового засідання Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Кіровоградської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградської області

на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2014 року у справі №П/811/2911/14

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Кіровоградської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградської області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

встановив:

В серпні 2014 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив скасувати податкове повідомлення-рішення № від 18 липня 2014 року згідно якого позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 25 878 грн. в тому числі за основним платежем - 17 252 грн., за штрафними (фінансо вими) санкціями 8 626 грн. та податкове повідомлення-рішення № від 18 липня 2014 року, згідно якого позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за штрафними (фінансовими) санкціями на 1 020 грн.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2014 року позов задоволено. Постанова мотивована тим, що реальний характер господарських операцій ФОП ОСОБА_1 підтверджується первинними документами, на час розгляду справи, рішень суду, якими було надано правову оцінку взаємовідносинам позивача з ТОВ "Транслем" чи спростовувало факт реальності виконання договору поставки між позивачем та ТОВ "Транслем" прийнято не було, тому позивачем правомірно включено 17 252 грн. до податкового кредиту.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач оскаржив її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та відмовити позивачу у задоволенні позову.

Позивач надіслав апеляційному суду заперечення в яких просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Позивач та відповідач, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися, що не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів

апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального

права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що на підставі наказу відповідача від 04.06.2014 року №1001 в період з 04.06.2014 року по 04.06.2014 року відповідачем була проведена документальна позапланова невиїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах з ТОВ "Транслем", за результатами якої складено Акт перевірки №416/11-23-17-01/НОМЕР_1 від 12.06.2014 року (а.с.7-16).

Під час перевірки відповідачем було встановлено наступні порушення:

- ст. 203, ст.215 ст.216, ч.2 ст.228, ст.655, ст.656, ст.662 ЦК України в частині недодержання вимог зазначених статей в момент вчинення правочинів, які не спрямовані на реальне настання наслідків;

- пп.44.1 та пп.44.3 ст.44, п.85.2 ст.85 ПК України - ненадання (службовим) особам органів державної податкової служби у повному обсязі всіх документів, що належать та пов'язані з предметом перевірки;

- п.198.2, п.198.6 ст.198 ПК України, в результаті чого позивачу донараховано податок на додану вартість в загальній сумі 17 252 грн., в т.ч. за січень 2014 року 17 252 грн.

Висновки відповідача ґрунтуються, на тому, що позивач включив до податкового кредиту 17 252 грн. за податковими накладними, виданими ТОВ "Транслем" за нікчемним правочином.

На підставі Акту перевірки відповідачем було прийнято податкове повідомлення-рішення від 18 липня 2014 року №, яким позивачу було збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 25 878 грн., з яких 17 252 грн. - за основним платежем, 8 626 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями та податкове повідомлення-рішення від 18 липня 2014 року №, яким позивачу було збільшено суму грошового зобов'язання в розмірі 1 020 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

До висновку про нікчемність правочину відповідач дійшов виходячи з того, що правочин позивача з ТОВ "Транслем" не спрямований на реальне настання правових наслідків, має безтоварний характер.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неправомірність рішення відповідача, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та ТОВ "Транслем" було укладено договір поставки вугільної продукції №21/11 від 21.11.2013 року.

На виконання договору ТОВ "Транслем" поставив, а ФОП ОСОБА_1 прийняв та оплатив вугільну продукцію. За наслідками виконання поставки товару ТОВ "Транслем" відвантажило позивачу товар на суму 103 513,55 грн. згідно податкових та видаткових накладних накладних, в т.ч. ПДВ 17252,26 грн.

Розрахунок із ТОВ "Транслем" за виконання зазначеного договору здійснювався у безготівковій формі, шляхом переказу коштів на банківський рахунок ТОВ "Транслем", що підтверджується банківськими виписками Кіровоградської філії АТ «Банк «Фінанси та кредит» та рахунком на оплату №1 від 14.01.2014 року. Позивач розрахувався за поставлений товар у повному обсязі.

Крім того, на підтвердження факту транспортування вугілля ТОВ "Транслем" на замовлення ФОП ОСОБА_1 позивач надав до матеріалів справи копію накладної на перевезення товару залізничним транспортом (с.а.59).

За період 2014 р. позивач задекларував податковий кредит з податку на додану вартість, в тому числі по операціях з ТОВ "Транслем" за січень 2014 ПДВ у сумі 17 252,26 грн.

З акту перевірки вбачається, що ТОВ "Транслем" перебувало на час здійснення господарських операцій на податковому обліку. Податковий кодекс України не ставить в залежність виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, яка презюмує економічну виправданість дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність відомостей у бухгалтерській та податковій звітності платника. Доводи ж податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування валових витрат та податкового кредиту.

З огляду на діюче податкове законодавство про відсутність реального характеру відповідних операцій можуть свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема, про наявність таких обставин:

- неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов'язані з виникненням права на податковий кредит або бюджетне відшкодування, якщо для даного виду діяльності також потрібне здійснення і облік інших господарських операцій, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку.

Крім того, слід зазначити, що законодавством не пред'являються вимоги до суб'єктів підприємництва стосовно кількості працівників у штаті підприємства, наявності тих чи інших основних фондів, зокрема, складських приміщень, транспортних засобів, тощо, для здійснення господарської діяльності, отже на його правосуб'єктність та статус платника податків це жодним чином не впливає. Проте, податковий орган має довести, що відсутність таких ресурсів унеможливила в кожному конкретному випадку реальне виконання правочину. Таких доказів суду не надано.

Згідно висновків акту перевірки правочини, вчинені позивачем, відповідач кваліфікує як такі, що не направлені на реальне настання правових наслідків, а отже визнає їх нікчемними. Проте, за приписами ст. 234 ЦК України правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, є фіктивним. Фіктивний правочин визнається недійсним судом. Між тим, відповідач не наведено посилань на судові рішення щодо недійсності вчинених позивачем правочинів як фіктивних або інших доказів щодо фіктивності здійснюваної позивачем діяльності. Таким чином, відповідач невірно застосовує норми чинного законодавства України в частині кваліфікації вчинених позивачем правочинів. Наявність ознак фіктивності правочину є лише підставою для визнання його недійсним в судовому порядку.

Відповідно ст. 228 ЦК України (в редакції, що діяла з 01.01.2011 року), правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Тобто, законодавець з 01.01.2011 року виключив правочини, які були укладені з метою суперечною інтересам держави та суспільства, з кола нікчемних правочинів і відніс такі правочини до оспорюваних.

Неприпустимість притягнення до відповідальності одного суб'єкта господарювання за неправомірні дії іншого підтверджується практикою Європейського Суду з прав людини. Так, в пункті 7.1 рішення у справі «Булвес» АД проти Болгарії» Європейський Суд з прав людини дійшов такого висновку: «...Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності».

Вищенаведений висновок Європейський Суд з прав людини повторно підтвердив у рішенні по справі «Бізнес Сепорт Сентре проти Болгарії», пунктом 23 якого зазначено, що у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов'язків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника, з тим щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції. Утім, як зазначив Суд, прямого впливу на оподаткування організації-заявника (Бізнес Сепорт Сентре) це не мало б.

Отже, Європейський Суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення законодавства його контрагентом.

У разі наявності у державних органів інформації про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (Рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2007 року у справі «Інтерсплав проти України»).

Рішення Європейського Суду з прав людини згідно з статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» мають в Україні значення джерела права. Більше того, частина друга статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України вимагає врахування практики Європейського Суду з прав людини при вирішенні адміністративних справ.

Податковим кодексом України або ж іншим нормативно-правовим актом не встановлено будь-яких обмежень, ніж наявність належним чином оформленої податкової накладної, щодо включення до податкового кредиту суми сплаченого податку, не встановлено обов'язку для позивача здійснювати контроль за веденням господарської діяльності та зобов'язань сплати податку до бюджету контрагентами.

Отже, ТОВ "Транслем" на час здійснення господарських операції з позивачем перебував на обліку як платник податку на додану вартість, тому позивач правомірно відніс 17 252 грн. до податкового кредиту.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції об'єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права; доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому постанову слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Кіровоградської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградської області залишити без задоволення.

Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2014 року у справі №П/811/2911/14 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, визначені ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: В.Є. Чередниченко

Суддя: А.О. Коршун