Справа № 816/2670/13-а
Суддя: Сірош М.В.
Дата ухвалення: 2015-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2015 року м. Київ К/800/52815/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого судді: Сіроша М.В.,

суддів: Голубєвої Г.К.,

Юрченко В.П.

розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління Міндоходів у Полтавській області правонаступника Державної податкової інспекції у м. Полтаві Полтавської області Державної податкової служби (далі - ДПІ) на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 12 червня 2013 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 2 жовтня 2013 року у справі № 816/2670/13-а за адміністративним позовом ОСОБА_2, як фізичної особи-підприємця до ДПІ,

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з адміністративним позовом про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення ДПІ № від 26.03.2013 року.

Зазначила, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте у порушення вимог Податкового кодексу України.

12 червня 2013 року постановою Полтавського окружного адміністративного суду, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 2 жовтня 2013 року, позов задоволено.

Податкове повідомлення-рішення № від 26.03.2013 року визнано протиправним та скасовано.

Задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій зазначили, що ДПІ не доведений факт порушення ОСОБА_2 п. 44.1 ст. 44, п.,п. 138.2, 138.4 ст. 138, п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України.

ДПІ звернулася із касаційною скаргою про скасування постанови Полтавського окружного адміністративного суду та ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду і ухвалення нової постанови про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, з 13.04.2012 року до 8.05.2012 року ДПІ була здійснена позапланова виїзна документальна перевірка ОСОБА_2 щодо дотримання нею вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 1.01.2011 року до 31.12.2011 року, за наслідками якої 16.05.2012 року був складений акт перевірки.

У акті перевірки зазначено, що ОСОБА_2 у порушення вимог п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України завищила суму податкового кредиту за травень 2011 року, у розмірі 553 667,00 грн., а також у порушення п. 44.1 ст. 44, п.,п. 138.2, 138.4 ст. 138 Податкового кодексу України завищила витрати за період з 1.01.2011 року до 31.12.2011 року на суму 165 226,00 (без ПДВ) та додатково визначила податкове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб за 2011 рік, у розмірі 197 745,15 грн.

3 липня 2012 року ДПІ прийняла податкові повідомлення-рішення: № щодо визначення ОСОБА_2 податкового зобов'язання з податку на додану вартість, у розмірі 553 668,00 грн., № щодо визначення грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб, у розмірі 247 181,43 грн.

15 серпня 2012 року ОСОБА_2 звернулася до Державної податкової служби у Полтавській області (далі - ДПС) із скаргою щодо скасування зазначених податкових повідомлень-рішень.

27 серпня 2012 року ДПС прийняла рішення № 260/К/10-215 щодо продовження строку розгляду даної скарги.

15 жовтня 2012 року ДПС прийняла рішення № 360/К/10-215 щодо залишення без змін податкового повідомлення - рішення № , а в податковому повідомленні-рішенні № збільшила податкове зобов'язання у частині основного платежу - 1 882,00 грн., а також штрафних (фінансових) санкцій - 470,51 грн.

26 листопада 2012 року ОСОБА_2 звернулася до ДПС зі скаргою на податкові повідомлення рішення від 3.07.2012 року.

28 січня 2013 року ДПС прийняла рішення № 459/К/10-2315 щодо скасування рішення ДПС № 360/К/10-215 від 15.10.2012 року та податкових повідомлень - рішень від 3.07.2012 року № щодо сплати 553 667 грн. податку на додану вартість і 1 грн. штрафних санкцій та № в частині сплати 166 453,77 грн. податку з доходів фізичних осіб, 41 613,44 грн. штрафних санкцій.

16 січня 2013 року відповідно до рішення ДПС про продовження розгляду повторної скарги ОСОБА_2 від 17.12.2012 року ДПІ здійснена позапланова виїзна документальна перевірка з питань дотримання ОСОБА_2 вимог податкового, валютного та іншого законодавства.

26 березня 2013 року ДПІ прийняла податкове повідомлення - рішення № щодо визначення ОСОБА_2 податкового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, у розмірі 39 114, 22 грн., у тому числі 31 291,38 грн. - основного платежу, 7 822,84 грн. - штрафних (фінансових) санкцій.

Підставою для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення були висновки про порушення ОСОБА_2 вимог п. 44.1 ст. 44, п. 138.1, п. 138.2 ст. 138, п. 177.2, п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України - завищення витрат пов'язаних з отриманням доходу в 2011 році, у розмірі 166 666,67 грн., а саме відсутність документального підтвердження та безпосередньо пов'язаних з отриманням доходу від провадження господарської діяльності витрат, у розмірі 166 666,67 грн., понесених в 2007 році при придбані масла селянського у ДП «Мілкіленд - Україна».

Крім того, ОСОБА_2 до складу витрат була включена сума 19 380,00 грн. як витрати, пов'язані з отриманням доходу від реалізації сиру твердого (КОМО) КП «Медея», придбаного у ТОВ ТД «Західна молочна група», проте реалізований товар не був оплачений зазначеним контрагентом.

Таким чином, ДПІ зробила висновок про заниження чистого оподатковуваного доходу за 2011 рік, у розмірі 186 046,67 грн., у зв'язку з відсутністю документального підтвердження задекларованого в податковій звітності податку на доходи фізичних осіб за 2011 рік показників витрат, пов'язаних з господарською діяльністю.

Відповідно до п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Згідно з п. 135.2 ст. 135 Податкового кодексу України доходи визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують отримання платником податку доходів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Згідно з п.,п. 138.2, 138.4 ст. 138 цього Кодексу витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно з п.,п. 177.2, 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

До переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України № 996 від 16.07.1999 року «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Згідно з ст. 9 цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно зазначили, що податкова накладна, як звітний податковий документ, що є підставою для включення покупцем до податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених (нарахованих) у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), має юридичне значення при обов'язковій умові нарахування податку та складання податкової накладної особою, яка зареєстрована як платник податку на додану вартість в порядку, встановленому ст. 9 Закону України «Про податок на додану вартість».

7 червня 2007 року між ОСОБА_2 та ДП «Мілкіленд - Україна» був укладений договір купівлі - продажу на підтвердження умов виконання якого ОСОБА_2 надала банківську виписку, видаткову накладну, рахунок, товарно-транспортну накладну від 12.06.2007 року.

Придбане масло у ДП «Мілкіленд - Україна» в подальшому передано КП «Медея» для зберігання відповідно до умов укладеного договору.

7 червня 2007 року між ОСОБА_2 та КП «Медея» був укладений договір № 07/06 на підтвердження реальності даного договору надано накладну на зберігання № 2 від 12.06.2007 року, № 04/03 від 4.03.2008 року.

1 березня 2008 року між ОСОБА_2 та КП «Медея» був укладений договір № 15 відповідно до умов якого постачальник зобов'язується поставити товар, а покупець в свою чергу прийняти та оплатити за нього певну грошову суму. Пунктом 2.2 вищезазначеного договору визначено, що строком оплати є 1400 календарних днів з моменту отримання товару.

Таким чином, придбане раніше масло у ДП «Мілкіленд - Україна» в подальшому реалізоване КП «Медея», що підтверджується договором, накладною № 31 від 4.03.2008 року, податковою накладною № 31 від 4.03.2008 року на суму 501 000,00 грн. (ПДВ 83 500,00 грн.), платіжним дорученням № 470 від 14.11.2011 року, довіреністю на здійснення транспортування.

Відповідно до договору №18 від 1.01.2010 року КП «Медея» взяло на себе обов'язок щодо зберігання товару ОСОБА_2

Суди попередніх інстанцій обґрунтовано зазначили, що у грудні 2009 року ОСОБА_2 мала фінансово - господарські відносини із ТОВ «ТД «Західна молочна група» щодо придбання твердого сиру ТМ «Комо». Факт здійснення господарських операцій із зазначеним товариством підтверджується видатковою накладною від 21.12.2009 року на суму 23256,54 грн. та фіскальним чеком про оплату.

Таким чином, висновок ДПІ щодо відсутності документального підтвердження здійснення господарських операцій з реалізації товару та понесених витрат у 2007 році з придбання у ДП «Мілкіленд - Україна» не знайшли свого підтвердження, як і посилання ДПІ на відсутність можливості встановити безпосередній зв'язок витрат, у розмірі 166 666,67 грн., з доходом отриманим платником у 2011 році, та реалізований проте неоплачений товар КП «Медея» станом на 31.12.2011 року з огляду на наступне.

Згідно руху коштів на р/р 04 ОСОБА_2 від 11.06.2007 року на нього надійшла сума, у розмірі 200 400,00 грн. від КП «Медея» «за масло селянське та сир твердий згідно накладної № 31 від 4.03.2008 року» з якої ПДВ - 33 400,00 грн., що є погашенням заборгованості минулих періодів, оскільки договором № 15 від 1.03.2008 року передбачено строк оплати 1400 календарних днів з моменту отримання товару.

Відповідно до абз. 1 ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Згідно з ст. 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при кваліфікації правочину за ст. 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Суди попередніх інстанцій правильно зазначили, що ОСОБА_2 виконала всі умови, передбачені Податковим кодексом України, які надають їй право та підстави для формування валових витрат.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позову є обґрунтованими.

Згідно з ч. 1 ст. 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права під час ухвалення судових рішень чи вчинення процесуальних дій.

Колегія суддів дійшла висновку, що судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, правова оцінка обставинам у справі дана правильно, підстав для їх скасування з мотивів, викладених в касаційній скарзі, немає.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління Міндоходів у Полтавській області залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 12 червня 2013 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 2 жовтня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі і оскарженню не підлягає, але може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, визначених ст. 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: Сірош М.В.

Голубєва Г.К.

Юрченко В.П.