Справа № 206/961/14-а
Суддя: Єрьомін А.В.
Дата ухвалення: 2015-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" червня 2015 р. м. Київ К/800/19909/15

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

Єрьоміна А.В.(головуючий);
Кравцова О.В., Цуркана М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в Самарському районі м. Дніпропетровська про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, що переглядається за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 7 жовтня 2014 року,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2014 року ОСОБА_4 (далі - позивач) звернувся в Самарський районний суд м. Дніпропетровська з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Самарському районі м. Дніпропетровська (далі - відповідач), в якому просив визнати неправомірними дії управління Пенсійного фонду України в Самарському районі м. Дніпропетровська щодо призначення пенсії та зобов'язати відповідача здійснити перерахунок та виплату державної пенсії за віком із застосуванням показника середньої заробітної плати працівників за три календарні роки, що передує року призначення пенсії, тобто за 2010, 2011, 2012 роки, що передбачено статтею 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 10 липня 2003 року №1058-ІV (далі - Закон №1058-ІV), починаючи з часу звернення з заявою про призначення пенсії та в подальшому.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що з 1993 року він отримував пенсію згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, і деяких інших осіб». У липні 2013 року, досягнувши пенсійного віку, він звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії відповідно до Закону №1058-ІV.

На думку позивача, в порушення Конституції України та Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» відповідач здійснив переведення позивача із одного виду пенсії на інший та при її розрахунку протиправно не застосував показник середньої заробітної плати за 2010, 2011 та 2012 роки, як це передбачено частиною другою статті 40 Закону №1058-ІV, а залишив цей показник 2007 року.

Постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2014 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Самарському районі м. Дніпропетровська щодо призначення пенсії ОСОБА_4.

Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Самарському районі м. Дніпропетровська здійснити з 11 липня 2013 року розрахунок та виплату пенсії ОСОБА_4 виходячи з показника середньої заробітної плати за три календарних роки, що передують року призначення пенсії, з урахуванням раніше виплаченої пенсії.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 7 жовтня 2014 року апеляційна скарга Управління Пенсійного фонду України в Самарському районі м. Дніпропетровська задоволена.

Постанова Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2014 року скасована.

Прийнята нова постанова, якою в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28 жовтня 2014 року ОСОБА_4 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 7 жовтня 2014 року.

Постановою Верховного Суду України від 31 березня 2015 року заява ОСОБА_4 задоволена частково.

Ухвала Вищого адміністративного суду України від 28 жовтня 2014 року скасована, справа направлена на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, позивач просить оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши за матеріалами справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, суд зазначає наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що позивачу була призначена пенсія за вислугу років з 17 вересня 1993 року відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких осіб».

Позивач 11 липня 2013 року звернувся до відповідача із заявою про переведення на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Позивача з 11 липня 2013 року було переведено на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та взято показник середньої заробітної плати в середньому на одну застраховану особу в цілому по Україні за 2007 рік - 1197,91 грн.

Позивач 5 листопада 2013 року звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії за віком з застосуванням показника середньої заробітної плати за три календарні роки, які передують року призначенню пенсії.

Відповідач 20 листопада 2013 року відмовив позивачу в перерахунку пенсії, посилаючись на те, що вимоги чинного законодавства про пенсійне забезпечення для розрахунку пенсії додержані до нормативно визначених порядку і умов, та виконані у повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідно до положення частини другої статті 40 Закону №1058-ІV показник середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки України, є незмінним, тобто таким, яким він був на час призначення пенсії. Крім того, суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими доводи позивача про те, що він відмовився від призначеної пенсії за вислугу років, подавши заяву про призначення йому пенсії за віком, оскільки Законом №1058-ІV не передбачено можливість відмови пенсіонера від призначеної пенсії.

Вищий адміністративний суд України не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 40 Закону №1058-ІV, обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами у період до 1 січня 2016 року або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд до 1 липня 2000 року незалежно від перерв.

Відповідно до частини третьої статті 45 Закону №1058-ІV, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.

Аналіз приписів статті 45 Закону №1058-ІV свідчить про те, що тільки за бажанням пенсіонера при переведенні з одного виду пенсії на інший (в даному випадку за віком) пенсійний орган може враховувати заробітну плату за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення попереднього виду пенсії.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідач протиправно зменшив розмір пенсії позивача, застосувавши показник заробітної плати за 2007 рік, оскільки позивач не надавав згоду на врахування зарплати із застосуванням показника середньої заробітної плати, який враховувався під час призначення попереднього виду пенсії.

Статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року №2262-ХІІ (далі - Закон №2262-ХІІ) встановлено, що особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Військовослужбовці, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, які стали інвалідами за умов, передбачених цим Законом, набувають право на пенсію по інвалідності.

Члени сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти, мають право на пенсію в разі втрати годувальника.

Згідно із статтею 1-1 Закону №2262-ХІІ законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону №1058-ІV та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.

Відповідно до статті 7 Закону № 2262-ХІІ, військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором.

Частиною першою статті 9 Закону №1058-ІV передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Частиною третьою статті 45 цього Закону встановлено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами пенсійного фонду України.

При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 Закону № 1058-IV, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.

Якщо особа після призначення пенсії по інвалідності продовжувала працювати та набула не менш як 24 місяці страхового стажу після призначення (попереднього перерахунку) пенсії незалежно від перерв у роботі, при переведенні вперше з пенсії по інвалідності на пенсію за віком застосовується середня заробітна плата (дохід), визначена частиною другою статті 40 цього Закону для призначення пенсії.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що частиною третьою статті 45 Закону №1058-ІV регламентовано порядок переведення з одного виду пенсії, призначеного саме за цим Законом, на інший. Показник середньої заробітної плати при переведенні на інший вид пенсії має бути незмінним, тобто таким, яким він був на час призначення пенсії, передбаченої Законом №1058-ІV, однак у випадку із заявою позивача мало місце призначення іншої пенсії за іншим законом.

Так, позивачу було призначено пенсію відповідно до Закону №2262-ХІІ, який передбачає інші підстави та порядок призначення пенсії, а за призначенням пенсії відповідно до Закону №1058-ІV він звернувся вперше. Крім того, після звільнення з органів внутрішніх справ позивач продовжував працювати та сплачував у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування.

З урахуванням викладено, Вищий адміністративний суд вважає, що суд апеляційної інстанції помилково зробив висновок про скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову.

За правилами статті 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

На підставі викладеного, керуючись статтями 220, 222, 223, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 7 жовтня 2014 року скасувати, а постанову Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2014 року - залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді :