Справа № 464/10996/14-а;2-а/464/267/14
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2015-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2015 р. № 876/759/15
Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гінди О.М.

суддів: Качмара В.Я., Ніколіна В.В.

за участю секретаря судових засідань: Щерби С.Б.

позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - Черевика Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м. Львова на постанову Галицького районного суду м. Львова від 22 грудня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м. Львова про перерахунок підвищення до пенсії, як реабілітованій особі, -

встановив:

31.10.2014 позивач звернулася в суд із адміністративним позовом до відповідача у якому, з урахування уточнень позовних вимог, просить визнати протиправними дії відповідача та зобов'язати нарахувати та виплачувати підвищення до пенсії у розмірі 25% мінімальної пенсії за віком відповідно до п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленого ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» починаючи з 01.05.2014.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 06.12.1949 її батьків виселено з конфіскацією майна із АДРЕСА_1 на спецпоселення в Красноярський край Російської Федерації. Під час виселення ІНФОРМАЦІЯ_1 гр. ОСОБА_5 (мати позивача) народила дочку ОСОБА_6 (тепер прізвище ОСОБА_4). З вказаного спецпослення позивач із батьками звільнена 28.10.1957. На підставі ст. 3 Закону Української РСР від 17.04.1991 «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» позивача реабілітовано з поновленням в усіх громадянських правах, а тому у відповідності до п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) вона має право на підвищення до пенсії у розмірі 25% мінімальної пенсії за віком. Однак, відповідачем виплата такого підвищення здійснюється у значно меншому розмірі, керуючись при цьому постановою КМ України від 16.07.2008 № 654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» (далі - Постанова № 654), а не зазначеним вище Законом, який має вищу юридичну силу.

Постановою Сихівського районного суду м. Львова від 22.12.2014 позов задоволено. Визнано неправомірними дії Управління ПФ України в Галицькому районі м. Львова та зобов'язано його здійснити з 01.05.2014 перерахунок і проводити виплату позивачу надбавки до пенсії, як члену сім'ї реабілітованого громадянина, у розмірі 25 % мінімальної пенсії за віком відповідно до п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановлено ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Зазначену постанову мотивовано тим, що відповідачем протиправно спірне підвищення нараховується у розмірі визначеному Постановою № 654, який є меншим, а ніж розмір визначений п. «г» ст. 77 Закону № 1788-XII, оскільки у разі не відповідності нормативно-правового акта закону України, застосуванню підлягає закон, який має вищу юридичну силу.

Із цією постановою суду не погодився відповідач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що така прийнята з порушенням норм матеріального права, а тому просить її скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт посилається на те, що Пенсійним органом правомірно нарахування позивачу спірного підвищення до пенсії, здійснювалося у розмірі визначеному Кабінетом Міністрів України та у межах бюджетних призначень. Крім того, вважає необґрунтованим застосування до спірних відносин положень ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Також, апелянт посилається на Рішення Конституційного Суду України від 25.01.2012 № 3-рп/2012, оскільки вважає, що висновки викладені у цих рішеннях, підтверджують правомірність його дій.

Представник апелянта у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просить її задовольнити.

Позивач у судовому засіданні апеляційну скаргу заперечив та просить залишити її без задоволення.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевірив матеріали справи та обговорив підстави і межі апеляційних вимог, вважає, що апеляційна скарга задоволеною бути не може.

Безспірно встановлено, що згідно довідки інформаційного центру Управління внутрішніх справ Львівської області № 4/5-867 від 08.10.1992, ОСОБА_5, 1925 р.н. та її чоловік ОСОБА_7, 1927 р.н., 06.12.1949 за рішенням особової наради при МДБ СРСР від 14.12.1949 (протокол № 68) були примусово виселені на спецпоселення в Красноярський край Російської Федерації. Під час виселення на пересильному пункті у м. Львові ІНФОРМАЦІЯ_1 гр. ОСОБА_5 народила доньку ОСОБА_6 (тепер прізвище ОСОБА_4). Вказані особи із спецпослення звільнені 28.10.1957. На підставі ст. 3 Закону Української РСР від 17.04.1991 «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» вказаних вище осіб, зокрема, позивача реабілітовано.

Відповідачем не заперечується, що позивач перебуває у нього на пенсійному обліку та отримує пенсію по віку, з урахуванням підвищення згідно Постанови № 654, відповідно до якої, членам сімей громадян, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії проводиться у розмірі 43,52 грн.

Однак, як правильно дійшов висновку суд першої інстанції, дії відповідача щодо такого нарахування є протиправними, з огляду на таке.

Згідно положень пункту «г» статті 77 Закону № 1788-XII громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані призначені пенсії підвищуються на 50 процентів, а членам їх сімей, яких були примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Пунктом 6 Розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення». Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Постановою № 654 встановлено, що з 1 вересня 2008 року громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,4 гривні, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43,52 гривні.

Відповідно до частини 4 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Таким чином, виходячи з принципу пріоритетності законів над підзаконними актами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що при обчисленні позивачу підвищення до пенсії застосуванню підлягає стаття 77 Закону № 1788-XII, а не Постанова № 654, яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав позивача.

У відповідності до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» мінімальна пенсія за віком дорівнює прожитковому мінімуму, встановленому для осіб, що втратили працездатність. Положення ч. 3 ст. 28 цього Закону, на думку суду апеляційної інстанції, не є перешкодою для застосування величини мінімального розміру пенсії за віком до обрахування інших пенсій чи доплат пов'язаних з мінімальною пенсією за віком, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого крім передбаченого ч. 1 цієї статті мінімального розміру пенсії за віком.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу, що пенсія є періодичним платежем, виплата якої, за загальним правилом, не обмежена у часі. Підвищення до пенсії, яке є додатковою виплатою особі, яка визнана такою, що має на нього право, нерозривно пов'язано з виплатою пенсії і також має не визначений у часі граничний термін виплати.

Отже, вирішуючи питання про зобов'язання нарахувати та виплатити відповідні періодичні платежі, у разі відсутності спору про право особи на отримання підвищення до пенсії або встановлення такого права в судовому порядку, не можна обмежувати орган, відповідальний за здійснення їх нарахування і виплати, певним часовим проміжком, якщо не відбулося змін у законодавстві.

Тобто, органи Пенсійного фонду України зобов'язані проводити нарахування та виплати відповідних періодичних платежів, зокрема, реабілітованим громадянам до втрати ними такого права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до переконання про підставність позовних вимог позивача щодо нарахування та виплати підвищення до пенсії відповідно до п. «г» ч.1 ст. 77 Закону № 1788-XII в розмірі 25% мінімальної пенсії за віком починаючи з 01.05.2014. Достатніх правових підстав чи застережень щодо неможливості підвищення пенсії позивача у передбаченому п. «г» ч. 1 ст. 77 Закону № 1788-XII розмірі, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Оскільки функції з призначення, нарахування та виплати пенсії позивача здійснює Пенсійний фонд України в особі територіальних управлінь, відповідний обов'язок слід покласти на відповідача у справі.

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги посилання апелянта на Рішення Конституційного Суду України від 25.01.2012 № 3-рп/2012, оскільки виключний перелік законів України, окремі норми і положення яких у 2014 році застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2014 рік, наведений у пункті 6-7 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік». Тому, оскільки в указаному переліку відсутні обмеження щодо застосування п. «г» ч. 1 ст. 77 Закону № 1788-XII, останній підлягає застосуванню у спірних відносинах.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування оскаржуваної постанови, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд -

ухвалив:

апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м. Львова - залишити без задоволення, а постанову Галицького районного суду м. Львова від 22 грудня 2014 року у справі № 464/10996/14-а (2-а/464/267/14) - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів, з дня складення її у повному обсязі, може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: О.М. Гінда

Судді: В.Я. Качмар

В.В. Ніколін

Ухвала у повному обсязі складена та підписана 11.06.2015.