Справа № 757/4686/14-а
Суддя: Єрьомін А.В.
Дата ухвалення: 2015-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" червня 2015 р. м. Київ К/800/50877/14

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

Єрьоміна А.В.(головуючий);
Кравцова О.В., Цуркана М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в Бабушкінському районі м. Дніпропетровська, Пенсійного фонду України та Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Сімферополя Автономної Республіки Крим, третя особа - Державна казначейська служба України, про визнання бездіяльності та дій неправомірними, зобов'язання призначити виплату пенсії, що переглядається за касаційною скаргою представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на постанову Печерського районного суду м. Києва від 25 квітня 2014 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2014 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 року ОСОБА_4.(далі - позивач) звернувся в Печерський районний суд м. Києва з позовною заявою до Управління Пенсійного фонду України в Бабушкінському районі м. Дніпропетровська, Пенсійного фонду України та Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Сімферополя Автономної Республіки Крим, третя особа - Державна казначейська служба України, в якому просив:

- визнати за ним право громадянина України на пенсійне забезпечення в Україні;

- визнати протиправною бездіяльність Пенсійного фонду України щодо незабезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування і виплати пенсії;

- визнати протиправними бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Бабушкінському районі м. Дніпропетровська і УПФУ в Центральному районі м. Сімферополя щодо непризначення, ненарахування і невиплати пенсії за віком, а також дії щодо відмови в призначенні пенсії за його заявою;

- зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Бабушкінському районі м. Дніпропетровська і УПФУ в Центральному районі м. Сімферополя призначити і виплачувати з 26 грудня 2013 року пенсію за віком, з проведенням її індексації і здійсненням компенсації втрати частини доходу у зв'язку з несвоєчасною виплатою незаконно не призначеної, не нарахованої і не виплаченої пенсії, допустивши негайне виконання виплати пенсії за 1 місяць.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він є громадянином України, особою похилого віку, який потребує пенсійного і соціального забезпечення, оскільки досяг пенсійного віку, а також має достатній страховий стаж для призначення пенсії за віком. У 1997 році з місця проживання: АДРЕСА_1, він виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України. Після виїзду та станом на день подачі заяви до суду пенсія позивачу не призначалась. Вважав відмову органів Пенсійного фонду України в призначення йому пенсії проявом дискримінації за ознакою місця проживання, що є порушенням законодавства України, норм міжнародного права і міжнародної судової практики.

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 25 квітня 2014 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Бабушкінському районі м. Дніпропетровська щодо відмови в призначенні ОСОБА_4 пенсії за віком з підстави відсутності в нього зареєстрованого місця проживання в Україні.

Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Бабушкінському районі м. Дніпропетровська розглянути подану ОСОБА_4 через представника заяву про призначення пенсії за віком від 26 грудня 2013 року з прийняттям відповідного рішення.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2014 року в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_4 відмовлено.

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Бабушкінському районі м. Дніпропетровська - задоволено.

Постанову Печерського районного суду м. Києва від 25 квітня 2014 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 скасовано та прийнято нову постанову, якою відмовлено в задоволенні позову в цій частині.

В іншій частині постанову Печерського районного суду м. Києва від 25 квітня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, позивач просить оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши за матеріалами справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, суд зазначає наступне.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, що 17 вересня 1997 року позивач виїхав на постійне місце проживання до держави Ізраїль.

До виїзду за кордон пенсія позивачу не призначалася.

Позивач 26 грудня 2013 року та 10 лютого 2014 року звернувся до Пенсійного фонду України, Управління Пенсійного фонду України в Бабушкінському районі м. Дніпропетровська та Управління Пенсійного фонду в Центральному районі м. Сімферополя Автономної Республіки Крим із заявами про призначення пенсії.

Позивач отримав відповіді про відсутність підстав для призначення пенсії за віком.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на призначення пенсії за віком, оскільки є громадянином України та досяг встановленого законом пенсійного віку.

Суд апеляційної інстанції не погодився з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 частини першої статті 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно із статтею 26 вказаного Закону, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цієї статті, право на пенсію за віком мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 55 років - які народилися до 30 вересня 1956 року включно; 55 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1956 року по 31 березня 1957 року; 56 років - які народилися з 1 квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року; 56 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року; 57 років - які народилися з 1 квітня 1958 року по 30 вересня 1958 року; 57 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року; 58 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року; 58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року; 59 років - які народилися з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року; 59 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року; 60 років - які народилися з 1 квітня 1961 року по 31 грудня 1961 року.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивач народився 4 жовтня 1946 року.

Для призначення пенсії за віком позивачу необхідно досягти 55 років та мати страховий стаж не менше 15 років.

На час звернення до відповідачів із заявами про призначення пенсії позивач досяг зазначеного віку.

Разом з тим, у позивача відсутній страховий стаж, передбачений статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», який є необхідною умовою призначення пенсії за віком.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, позивач вперше був прийнятий на роботу у квітні 1984 року. Останній запис про звільнення позивача датований квітнем 1997 року. Таким чином, у період проживання в Україні позивач працював 13 років, а не 15 років, як це передбачено статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до частини першої статті 24 вказаного Закону страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Перелік осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню, зазначений у статті 11 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Судами попередніх інстанцій не встановлено, що після виїзду за кордон позивач працював у розташованих за межами України дипломатичних представництвах, консульських установах України, філіях, представництвах, інших відокремлених підрозділах підприємств та організацій (у тому числі міжнародних), створених відповідно до законодавства України (якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України) або працював у іноземних дипломатичних представництвах та консульських установах іноземних держав, філіях, представництвах, інших відокремлених підрозділах іноземних підприємств та організацій, міжнародних організацій, розташованих на території України (якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України) матеріали справи - не містять.

Суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про те, що у період роботи за межами України позивач не підлягав загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню та за нього не сплачувалися страхові внески, у зв'язку з чим зазначений період не зараховується до страхового стажу позивача, а тому доводи представника позивача про те, що позивач має 26 років страхового стажу - є необґрунтованими і суд апеляційної інстанції правильно не взяв їх до уваги.

Вищий адміністративний суд України зазначає, що відповідно до частини першої статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції України).

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України від 9 липня 2003 року №1058-IV "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Статтею 26 цього Закону передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Водночас Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1, встановлено, що необхідною умовою для реалізації особою права на отримання пенсії є реєстрація її місця проживання на території України.

Конституційний Суд України в рішенні від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір.

Зокрема, в пункті 3.3 цього рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

При цьому Конституційний Суд України звернув увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору.

Таким чином, відсутність на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення, не може бути підставою для позбавлення позивача як громадянина України гарантованого йому державою права на отримання пенсії у старості. Тому неправомірною є відмова відповідача в прийнятті до розгляду документів для призначення позивачу пенсії за віком з підстави відсутності в нього зареєстрованого місця проживання в Україні.

За приписами частини п'ятої статті 45 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" і пунктів 39, 43 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) територіальний орган Пенсійного фонду не пізніше 10 днів з дня надходження документів про призначення пенсії приймає рішення про призначення або про відмову в призначенні пенсії.

Оскільки за поданою представником позивача заявою про призначення пенсії відповідач відповідного рішення по суті не прийняв, то суд першої інстанції виніс обґрунтоване рішення про зобов'язання відповідача розглянути подану позивачем через представника заяву про призначення пенсії за віком з прийняттям відповідного рішення.

З урахуванням викладено, Вищий адміністративний суд вважає, що суд апеляційної інстанції помилково зробив висновок про скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову.

За правилами статті 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

На підставі викладеного, керуючись статтями 220, 222, 223, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2014 року скасувати, а постанову Печерського районного суду м. Києва від 25 квітня 2014 року - залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді :