Справа № 2а-2141/10/2570
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2015-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" травня 2015 р. м. Київ К/9991/14901/11

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Рибченка А.О.

суддів: Карася О.В.

Олендера І.Я.

розглянувши в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 червня 2010 року

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2011 року

у справі № 2а-2141/10/2570

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до Державної податкової інспекції у м. Чернігові

про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_3; позивач) звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у м. Чернігові (далі - ДПІ у м. Чернігові; відповідач) про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень-рішень № /0 від 24 жовтня 2008 року, № /0 від 24 жовтня 2008 року, № /0 від 24 жовтня 2008 року, № /0 від 18 листопада 2008 року та № /0 від 17 грудня 2008 року.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 червня 2010 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2011 року, в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями у справі, позивач оскаржив їх в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України.

В поданій касаційній скарзі, ФОП ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 червня 2010 року, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2011 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, зважаючи на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідачем проведено ряд документальних невиїзних (камеральних) перевірок податкової звітності ФОП ОСОБА_3 з податку на додану вартість за березень 2008 року, квітень 2008 року, серпень 2008 року, вересень 2008 року, жовтень 2008 року, за результатами яких складено акти № 581/17-419/НОМЕР_1 від 13 жовтня 2008 року, № 582/17-419/НОМЕР_1 від 13 жовтня 2008 року, № 601/17-419/НОМЕР_1 від 20 жовтня 2008 року, № 619/17-419 від 17 листопада 2008 року, № 712/17-419 від 15 грудня 2008 року.

На підставі зазначених актів перевірок ДПІ у м. Чернігові прийнято податкові повідомлення-рішення: № /0 від 24 жовтня 2008 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 19 484,01 грн. (12 989,34 грн. - основний платіж, 6 494,67 грн. - штрафні (фінансові) санкції); № /0 від 24 жовтня 2008 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 16 068,55 грн. (10 712,37 грн. - основний платіж, 5 356,18 грн. - штрафні (фінансові) санкції); № /0 від 24 жовтня 2008 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 221,00 грн. (204,00 грн. - основний платіж, 17,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції); № /0 від 18 листопада 2008 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 104,00 грн. (87,00 грн. - основний платіж, 17,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції); № /0 від 17 грудня 2008 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 136,00 грн. (119,00 грн. - основний платіж, 17,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції).

Перевірками встановлено порушення підприємцем статті 7 Закону України від 03 квітня 1997 року № 168/97-ВР «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 168/97-ВР) у зв'язку з неподанням декларацій з податку на додану вартість за березень 2008 року та квітень 2008 року, а також недекларуванням обсягів поставлених товарів та наданих послуг.

Крім того, виявлено порушення позивачем пункту 5.10 Порядку заповнення та подання податкової декларації з податку на додану вартість, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 30 травня 1997 року № 166, (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), з огляду на неврахування при заповненні декларацій з податку на додану вартість за серпень 2008 року, вересень 2008 року, жовтень 2008 року результатів документальної невиїзної (камеральної) перевірки податкової декларації з податку на додану вартість за березень 2008 року (акт № 581/17-419/НОМЕР_1 від 13 жовтня 2008 року).

Відмовляючи в задоволенні позову повністю, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про правомірність здійснених ДПІ у м. Чернігові донарахувань.

Колегія суддів вважає зазначені доводи судів передчасними, виходячи з таких підстав.

Відповідно до підпункту 7.3.1 пункту 7.3 статті 7 Закону № 168/97-ВР датою виникнення податкових зобов'язань з поставки товарів (робіт, послуг) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата зарахування коштів від покупця (замовника) на банківський рахунок платника податку як оплата товарів (робіт, послуг), що підлягають поставці, а у разі поставки товарів (робіт, послуг) за готівкові грошові кошти - дата їх оприбуткування в касі платника податку, а при відсутності такої - дата інкасації готівкових коштів у банківській установі, що обслуговує платника податку; або дата відвантаження товарів, а для робіт (послуг) - дата оформлення документа, що засвідчує факт виконання робіт (послуг) платником податку.

Згідно із статтею 1 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-XIV) первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Системний аналіз вказаних законодавчих норм дає підстави для висновку про те, що правоутворюючим фактом, з яким податкове законодавство пов'язує виникнення у платника обов'язку формування даних податкового обліку, є фактичне здійснення операцій з реалізації товарів (робіт, послуг).

А відтак, для правильного вирішення спору суду необхідно з'ясувати характер та зміст операцій, які, за доводами податкового органу, є підставою для виникнення у позивача обов'язку формувати податкові зобов'язання з податку на додану вартість за березень 2008 року та квітень 2008 року, витребувати та дослідити всі первинні, платіжні, розрахункові документи і на підставі встановлених обставин зробити вмотивований висновок про фактичне проведення поставок.

З'ясовані судом обставини щодо правильності висновків контролюючого органу, викладених, зокрема, в акті перевірки № 581/17-419/НОМЕР_1 від 13 жовтня 2008 року, матимуть безпосередній виплив на законність прийняття ДПІ у м. Чернігові податкових повідомлень-рішень № /0 від 24 жовтня 2008 року, № /0 від 18 листопада 2008 року та № /0 від 17 грудня 2008 року, позаяк підставою для їх прийняття стало неврахування позивачем під час формування показників декларацій з податку на додану вартість за серпень 2008 року, вересень 2008 року, жовтень 2008 року викладених в названому акті перевірки фактів.

Крім того, не можна погодитись з твердженням судових інстанцій про пропуск підприємцем строку звернення до суду.

Так, за правилами частини 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент початку перебігу строку звернення з позовом до суду) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Разом з тим, частиною 3 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент початку перебігу строку звернення з позовом до суду) визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, Кодекс адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент початку перебігу строку звернення з позовом до суду) передбачає можливість встановлення іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, а також спеціального порядку обчислення таких строків.

Відповідно до підпункту 5.2.5 пункту 5.2 статті 5 Закону України від 21 грудня 2000 року № 2181-III «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» (в редакції, чинній на момент початку перебігу строку звернення з позовом до суду; далі - Закон № 2181-III) з урахуванням строків давності платник податків має право оскаржити до суду рішення контролюючого органу про нарахування податкового зобов'язання у будь-який момент після отримання відповідного податкового повідомлення.

В свою чергу, строки давності визначені статтею 15 Закону № 2181-III та становлять 1095 днів.

Таким чином, строк звернення платника податків з позовом до адміністративного суду щодо оскарження рішення контролюючого органу про донарахування суми податкового зобов'язання на час виникнення спірних правовідносин визначався на підставі приписів статей 5, 15 Закону № 2181-III та становив 1095 днів з моменту отримання платником податку відповідного акту індивідуальної дії.

Згідно з частинами 2, 3 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Отже, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій не виконано вимоги щодо об'єктивності, всебічності та повноти розгляду справи.

В зв'язку з цим, відповідно до вимог статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суду слід врахувати, що згідно з частиною 1 статті 138 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи та які належить установити при ухваленні судового рішення у справі.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 задовольнити.

Скасувати постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 червня 2010 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2011 року.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Головуючий Рибченко А.О.

Судді Карась О.В.

Олендер І.Я.