Справа № 9369/09
Суддя: Бишевська Н.А.
Дата ухвалення: 2010-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2010 р. справа № 2а-8319/08

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Бишевської Н.А.

суддів: Добродняк І.Ю ОСОБА_1

при секретарі судового засідання: Гулій О.Г.

За участі представників сторін:

позивача ОСОБА_2, дов. № 25-01/10 від 25.12.10 р.

відповідача ОСОБА_3, дов. № 8650/10/10 -1 від 17.03.2010 р., ОСОБА_4 дов. № 11894/10/10-1 від 24.04.2009 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Вікторія»

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.02.2009 року

у справі 2-а-8319/08/0470

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Вікторія»

до Лівобережної міжрайонної державної податкової інспекції м. Дніпропетровська

про визнання недійсним рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій, -

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Вікторія" звернулося до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом про скасування частково рішення Лівобережної міжрайонної Державної податкової інспекції м. Дніпропетровська від 03.04.2008 року № /0 про застосування штрафних (фінансових) санкцій на загальну суму 129 271,23 грн.

Позовні вимоги , з посиланням на контракти про ввезення продукції на територію України ,обґрунтовані позицією про те , що відмітка Південної регіональної митниці «Під митним контролем » є доказом фактичного знаходження товару, який ввезений позивачем , на митну територію України та зупиненням обліку 90 денного терміну для поставки товару за завнішньоєкономічним контрактом з моменту здійснення авансового платежу.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.02.2009 року (суддя Барановський Р. А.) відмовлено в задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Вікторія».

Рішення суду обґрунтовано тим, що ввезений на митну територію товар, що не пройшов усіх передбачених Митним кодексом процедур митного оформлення, не може бути переданий його набувачу, і при таких умовах немає підстав вважати закінченою імпортну операцію резидента з поставки товарів. Посилання, на які зауважує в позовній заяві позивач, в даному випадку є безпідставними, оскільки документом, що засвідчує юридичний факт поставки товару за імпортною операцією, є відповідна вантажна митна декларація, що тим самим не спростовує факту порушення строків розрахунків в сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить постанову суду скасувати та постановити нову, обґрунтовуючи свої вимоги посиланням на Закон України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», яким стягнення пені за порушення резидентами строків, встановлених ст. 2 цього закону, не поставлено в залежність від наявності чи відсутності якого-небудь визначеного документу, що підтверджує факт поставки, оскільки процес оформлення ВМД є лише частиною процедури митного оформлення. Зазначене не враховано судом першої інстанції, що на думку позивача є підставою для скасування постанови суду.

В судове засідання зявилися представники сторін, надали свої пояснення та заперечення стосовно предмету розгляду справи, заявник апеляційної скарги підтримав викладені в ній доводи, надав в справу наявну судову практику, яка на його думку має відношення до зазначеної справи.

Лівобережна МДПІ направила в справу заперечення на апеляційну скаргу відповідно до яких податковий орган підтримує відмінну від позивача позицію, яка визначена в тому, що сам факт перетину товаром митного кордону не може свідчити про здійснення поставки товару в розумінні ст.2 Закону України » Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті «. Документом, що засвідчує юридичний факт поставки товару за імпортною операцією є відповідна вантажна митна декларація.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи Лівобережною МДПІ м. Дніпропетровська проведено планову виїзну документальну перевірку ТОВ "Вікторія" з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2007р. по 31.12.2007р., за результатами якої складено ОСОБА_2 № 92/23/3146763 від 21.03.2008р., в якому, зокрема, зафіксовано порушення ст. 1, 2 Закону України "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті", від 24.09.1994р. № 5/94 ВР, за що згідно ст. 4 цього ж закону нарахована пеня за порушення строків розрахунків в сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Зазначене вище порушення стало підставою для винесення рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій № /0 від 03.04.2008р.

За встановленими обставинами справи підставою проведення перевірки слугувало наступне: від уповноваженого банку - ЗАТ "Кредит-Дніпро" Лівобережною МДПІ м. Дніпропетровська отримані повідомлення від 8 серпня 2007 року № 5/26-6155, від 9 жовтня 2007 року № 5/26-8128, від 9 листопада 2007 року № 6/26-9199, від 10 січня 2008 № 5/26-100, від 10 січня 2008 року № 5/26-109 щодо порушення резидентом (ТОВ "Вікторія") термінів розрахунків за зовнішньоекономічними контрактами, в тому числі, за імпортними контрактами від 20 березня 2007 року №№ РКЗ-20/2007. РК8-20/2007, РК8 - 20/2007ТТ.

Суд першої інстанції відмовляючи позивачу в задоволенні позовних вимог про скасування штрафних фінансових санкцій послався на Порядок та механізм розрахунків при здійсненні суб'єктами експортно-імпортних операцій у галузі зовнішньоекономічної діяльності, що встановлено спеціальним законодавством, Закон України "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті", та Митний Кодекс України.

Відповідно до статті 2 цього Закону - імпортні операції резидентів, які здійснюються на умовах відстрочення поставки, в разі, коли таке відстрочення перевищує 90 календарних днів з моменту здійснення авансового платежу або виставлення векселя на користь постачальника продукції (робіт, послуг), що імпортується, потребують індивідуальної ліцензії Національного банку України.

З урахуванням матеріалів справи, суд зазначив , що порушення резидентами термінів, передбачених статтями 1 і 2 цього Закону, тягне за собою стягнення пені за кожний день прострочення у розмірі 0,3 відсотка від суми не одержаної виручки (митної вартості недопоставленої продукції) в іноземній валюті, перерахованої у грошову одиницю України за валютним курсом Національного банку України на день виникнення заборгованості (стаття 4 Закону України).

Пунктом 1.1 Інструкції про порядок здійснення контролю і отримання ліцензій за експортними, імпортними та лізинговими операціями, яка затверджена Постановою Правління Національного банку України від 24 березня 1999 року № 136 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28 травня 1999 року за № 338/3631), день виникнення порушення - перший день після закінчення встановленого законодавством строку розрахунків за експортною, імпортною та лізинговою операцією або строку, встановленого відповідно до раніше одержаних за цією операцією ліцензій. Здійснення поставки - оформлення ВМД (у випадку ввезення продукції на територію України, якщо така продукція згідно із законодавством України підлягає митному оформленню) або виконання нерезидентом усіх зобов'язань щодо поставки, покладених на нього за договором (в інших випадках).

Пунктом 1.11 цієї ж Інструкції передбачено, що підставою для зняття банком з контролю експортної, імпортної та лізингової операцій резидента за умови надання останнім документів, що необхідні банку для здійснення контролю за своєчасністю розрахунків за експортними, імпортними та лізинговими операціями цього резидента, крім підстав, передбачених іншими розділами цієї Інструкції, може бути, зокрема, копія оформленої вантажної митної декларації, засвідчена в порядку, установленому Положенням про вантажну митну декларацію (ВМД), затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 9 червня 1997 року № 574 (зі змінами), у разі втрати резидентом її оригіналу надана на письмовий запит резидента (за наявності інформації про зазначену ВМД у реєстрі ВМД).

Отже, з огляду на викладені норми права, факт перетину митного кордону може свідчити про здійснення поставки товару в розумінні статті 2 Закону України "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті".

Крім того, п. 2 статті 1 Митного кодексу України (далі - Митний кодекс) визначено, що ввезення товарів і транспортних засобів на митну територію України, вивезення товарів і транспортних засобів за межі митної території України - сукупність дій, пов'язаних із переміщенням товарів і транспортних засобів через митний кордон України у відповідному напрямку. Митним кодексом встановлені певні послідовності і обов'язкові процедури митного оформлення товару, що перемішується через митний кордон України, які мають юридичне значення для подальшого використання цих товарів.

З огляду на вищевикладене, зазначив суд першої інстанції, ввезений на митну територію товар, що не пройшов усіх передбачених Митним кодексом процедур митного оформлення, не може бути переданий його набувачу, і при таких умовах немає підстав вважати закінченою імпортну операцію резидента з поставки товарів.

Судова колегія вважає судове рішення в даній справі таким , що прийнято без врахування основних завдань та принципів адміністративного судочинства в Україні, які визначені Кодексом адміністративного судочинства.

Зокрема, у справах щодо оскарження рішень субєктів владних повноважень , суд повинен перевіряти чи прийняті вони обґрунтовано , з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення та пропорційно, з дотриманням необхідного балансу між будь якими несприятливими наслідками для прав , свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

По суті обставин справи, виконання позивачем зовнішньоекономічного контракту, розбіжностей у сторін немає. Основним питанням яке має вплив на рішення по справі є питання дати імпорту товару

.Відповідачем по даній справі зроблено висновок, що позивачем порушено ст. 2 Закону України "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті" від 23.09.1994 року (зі змінами та доповненнями), оскільки відстрочення імпортних операцій за зазначеними в акті контрактами частково перевищує 90 календарних днів з моменту здійснення авансового платежу на користь постачальника продукції.

Судова колегія зауважує, що відповідно до ст. 1 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність" від 16.04.1991 року імпорт (імпорт товарів) - це купівля (у тому числі з оплатою в негрошовій формі) українськими субєктами зовнішньоекономічної діяльності в іноземних субєктів господарської діяльності товарів з ввезенням або без ввезення цих товарів на територію України, включаючи купівлю товарів, призначених для власного споживання установами та організаціями України, розташованими за її межами.

Крім того, ст. 1 вищеназваного Закону визначає, що момент здійснення експорту (імпорту) - це момент перетину товаром митного кордону України або переходу права власності на зазначений товар, що експортується чи імпортується, від продавця до покупця.

Дана стаття, на думку судової колегії містить посилання лише на первинний момент переміщення товару через митний кордон.

Відповідач ототожнює поняття "момент перетину товаром митного кордону" зі спеціальними поняттями, зокрема з такими, як переміщення (ввезення-вивезення) товару через митний кордон України, розуміючи останнє як сукупність дій, повязаних із переміщенням товарів і транспортних засобів через митний кордон України в відповідному напрямку (п. 2, п. 23 ст. 1 Митного кодексу України), митний контроль як сукупність заходів, що здійснюються митними органами в межах своєї компетенції з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань митної справи, міжнародних договорів України, укладених в установленому законом порядку (п. 15 ст. 1 Митного кодексу України) та митне оформлення як виконання митним органом дій (процедур), які повязані із закріпленням результатів митного контролю товарів і транспортних засобів, що переміщуються через митний кордон України, і мають юридичне значення для подальшого використання цих товарів і транспортних засобів (п. 14 ст. 1 Митного кодексу України).

Проте, момент перетину товаром митного кордону України не ставиться у залежність від необхідності проходження всіх процедур митного оформлення даного товару, завершення яких дає право для подальшого їх використання власником на вільний розсуд.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність" визначальним є початковий момент перебування товару під митним контролем - момент фізичного перетину товаром митного кордону держави.

Відповідно до п. 1.8 Інструкції про порядок заповнення вантажної митної декларації, затвердженої Наказом Державної митної служби України від 09.07.1997 р. № 307 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24.09.1997 р. за № 443/2247, моментом перетину митного кордону вважається при морських і річкових перевезеннях: при експорті - здійснення або завершення митного оформлення в порту навантаження на території України; при імпорті - початок або здійснення митного оформлення в першому порту вивантаження чи перевантаження на території України, якщо факт перевантаження підтверджено митним органом цього порту; а також при перевезенні іншими видами транспорту (в т.ч. залізничним та автомобільним) при імпорті вважається початок або здійснення митного оформлення в пункті пропуску через митний кордон України на шляху переміщення товару.

Приписами Положення про вантажну митну декларацію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.06.1997 р. № 574, встановлено, що вантажна митна декларація (ВМД) - це письмова заява встановленої форми, що подається митному органу і містить відомості про товари та транспортні засоби, які переміщуються через митний кордон України, митний режим, у який вони заявляються, а також іншу інформацію, необхідну для здійснення митного контролю, митного оформлення, митної статистики, нарахування податків, зборів та інших платежів, та засвідчує надання субєкту ЗЕД права на розміщення товарів у визначений митний режим (визначає статус товарів) або про зміну митного режиму щодо цих товарів і підтверджує, а не встановлює права та обовязки зазначених у ВМД осіб щодо здійснення ними відповідних правових, фінансових, господарських та інших операцій. При цьому не зазначено, що ВМД є єдиним документом, яким засвідчується факт та дата фактичного переміщення через митний кордон України товарів.

Таким чином, оформлена ВМД типу ІМ-40 не є єдиним документом, яким підтверджується факт і дата фактичного переміщення товару через митний кордон України, оскільки перебування товару під митним контролем не можливе без його фактичного ввозу на територію України і при цьому первинним є фактичне переміщення товарів через митний кордон України, підставою для якого в режимі імпорту є наявність на вантаж товаросупровідного документа, з відтиском штампу "Під митним контролем" з відповідною датою, що підтверджує факт перетину митного кордону.

Судова колегія дійшла висновку, що ввезення в Україну імпортованого товару підтверджується як датою розмитнення товару, так і штампом прикордонної митниці.

З урахуванням зазначеного висновку, оскільки позивач частково погоджується з застосованою податковим органом санкцією, судова колегія вважає судове рішення таким, що підлягає скасуванню в частині заявлених позивачем вимог. Датою імпорту товару , та датою закінчення перебігу граничного 90-денного терміну, в звязку з вищевикладеним є не дата оформлення ВМД, а дата фактичного перетину митного кордону України, що співпадає з датою проставлення митними органами відмітки на товаросупровідних документах про взяття імпортованого товару під митний контроль для митного оформлення, оскільки Закон України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті»не повязує стягнення пені в залежність від знаходження чи зняття імпортної операції резидента з контролю банку.

Судова колегія вважає необхідним зазначити, що норми ст. ст. 2, 4 Закону України "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті", в першу чергу, спрямовані на недопущення безпідставного відтоку товарів (робіт, послуг) та валютних коштів з України. Той факт, що товар перебуває на митній території України, що підтверджується відповідною відміткою митниці, сам по собі свідчить про неможливість безпідставного відтоку валютних коштів, адже в будь-якому разі товар залишається на території України.

Таким чином, встановивши факт поставки товару на митну територію України, що відповідає сплаченим позивачем авансовим платежам згідно наявному у позивача контракту, та в строки, що не перевищують 90 календарних днів з моменту здійснення авансових платежів, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку відносно правильності висновку про правомірність нарахування податковим органом до сплати позивачу штрафних санкцій . Зазначене є підставою для скасування постанови суду першої інстанції, та задоволення апеляційної скарги позивача.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Вікторія»на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.02.2009 року у справі 2-а-8319/08/0470 задовольнити .

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.02.2009 року у справі 2-а-8319/08/0470 скасувати.

Адміністративний позов задовольнити. Частково скасувати рішення Лівобережної МДПІ м. Дніпропетровська від 03.04.2008 р. № /0 в частині нарахування штрафної санкції в розмірі 109 071 грн. 05 коп.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України та підлягає оскарженню відповідно до ст. 212 КАС України.

Постанову в повному обсязі складено 14.04.2010 р.

Головуючий суддя: Н.А. Бишевська

Судді: І.Ю. Добродняк

ОСОБА_1