Справа № 2а-18887/09/0370
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2015-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2015 року м. Київ К/9991/84136/11

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Рибченка А.О.

суддів: Карася О.В.

Олендера І.Я.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Луцької об'єднаної державної податкової інспекції

на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2009 року

та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2011 року

у справі № 2а-18887/09/0370

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Неріс Україна»

до Луцької об'єднаної державної податкової інспекції

про визнання нечинним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2009 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2011 року, адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Неріс Україна» (далі - ТОВ «Неріс Україна»; позивач) до Луцької об'єднаної державної податкової інспекції (далі - Луцька ОДПІ; відповідач) задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення № /3 від 11 вересня 2009 року. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ТОВ «Неріс Україна» судовий збір у розмірі 3,40 грн.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями у справі, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, з підстав порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Волинського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2009 року, ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2011 року та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідачем проведено позапланову виїзну перевірку ТОВ «Неріс Україна» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 29 січня 2003 року по 30 вересня 2008 року, за результатами якої складено акт № 39/23-4/32273576 від 18 лютого 2009 року.

На підставі зазначеного акту перевірки та за наслідками адміністративного оскарження, контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення № /3 від 11 вересня 2009 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 71 291,25 грн. (48 162,50 грн. - основний платіж, 23 128,75 грн. - штрафні (фінансові) санкції).

Перевіркою встановлено порушення товариством підпункту 1.22.1 пункту 1.22 статті 1, підпункту 4.1.6 пункту 4.1 статті 4 Закону України від 28 грудня 1994 року № 334/94-ВР «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 334/94-ВР) з огляду на невключення до складу валового доходу суми кредиторської заборгованості в розмірі 192 650,00 грн., що залишилась нестягнутою після закінчення строку позовної давності. Зазначена кредиторська заборгованість, за доводами відповідача, виникла в зв'язку з невиконанням позивачем договорів комісії від 17 березня 2003 року, укладеного з ОСОБА_3 (комітент), та від 18 травня 2004 року, укладеного із Зденеком Мошею (комітент), на придбання від імені та за рахунок комітентів легкового автомобіля та охолоджувального обладнання (устаткування) відповідно.

Задовольняючи адміністративний позов повністю, суди попередніх інстанцій виходили з наступних мотивів, з якими погоджується суд касаційної інстанції.

Згідно з пунктом 4.1 статті 4 Закону № 334/94-ВР валовий доход - це загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі, виключній (морській) економічній зоні, так і за її межами.

Відповідно до підпункту 4.1.6 пункту 4.1 статті 4 Закону № 334/94-ВР валовий доход включає доходи з інших джерел, у тому числі, але не виключно, у вигляді сум безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному періоді, вартості товарів (робіт, послуг), безоплатно наданих платнику податку у звітному періоді, крім їх надання неприбутковим організаціям згідно з пунктом 7.11 статті 7 цього Закону та у межах таких операцій між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи, крім випадків, визначених у частині четвертій статті 3 Закону України «Про списання вартості несплачених обсягів природного газу».

Підпунктом 1.22.1 пункту 1.22 статті 1 Закону № 334/94-ВР визначено, що безповоротною фінансовою допомогою є, зокрема, сума заборгованості платника податку перед іншою юридичною чи фізичною особою, що залишилася нестягнутою після закінчення строку позовної давності.

За правилами статті 395 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, чинній на час укладання договору комісії від 17 березня 2003 року; далі - ЦК УРСР) за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за винагороду вчинити одну або кілька угод від свого імені за рахунок комітента.

Відповідно до статті 165 ЦК УРСР якщо строк виконання зобов'язання не встановлений або визначений моментом витребування, кредитор вправі вимагати виконання, а боржник вправі провести виконання в будь-який час. Боржник повинен виконати таке зобов'язання в семиденний строк з дня пред'явлення вимоги кредитором, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із закону, договору або із змісту зобов'язання.

Пунктом 6 «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України (набрав чинності з 01 січня 2004 року; далі - ЦК України) передбачено, що правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до статей 1011, 1012 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Договір комісії може бути укладений на визначений строк або без визначення строку.

Згідно із статтею 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як з'ясовано судами, в розглядуваних договорах комісії строк виконання зобов'язань комісіонером не визначено, а тому відповідно до частини 2 статті 530 ЦК України комітенти мали право вимагати від позивача виконання зобов'язань в будь-який час. При цьому перебіг позовної давності мав початись після закінчення семиденного строку від дня пред'явлення вимог.

В охоплений перевіркою період умови договорів комісії від 17 березня 2003 року та від 18 травня 2004 року ТОВ «Неріс Україна» не виконано, але договори розірвано не було, комітентами відповідні вимоги (претензії) комісіонеру не пред'являлись, а відтак відсутні підстави для кваліфікації переданих комітентами позивачу коштів як кредиторської заборгованості, що залишилась нестягнутою після закінчення строку позовної давності.

В свою чергу, за правилами підпункту 7.9.1 пункту 7.9 статті 7 Закону № 334/94-ВР з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом, не включаються до валового доходу і не підлягають оподаткуванню кошти або майно, залучені платником податку на підставі договору концесії, комісії, консигнації, довірчого управління, схову (відповідального зберігання), а також згідно з іншими цивільно-правовими договорами, що не передбачають передачі права власності на таке майно, з урахуванням положень підпункту 7.9.6 цього пункту.

За наведених обставин, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає постанову Волинського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2009 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2011 року такими, що прийняті з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому суд касаційної інстанції не знаходить підстав, які могли б призвести до їх зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Луцької об'єднаної державної податкової інспекції відхилити, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2009 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав і в порядку, встановленими главою 3 розділу IV Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Рибченко А.О.

Судді Карась О.В.

Олендер І.Я.