Справа № 2а-693/10/0202
Суддя: Ліпський Д.В.
Дата ухвалення: 2015-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" травня 2015 р. м. Київ К/9991/57487/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого - судді Ліпського Д.В.

суддів: Головчук С.В.

Черпака Ю.К.

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу представників ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на постанову Бершадського районного суду Вінницької області від 03 грудня 2010 року та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_2 до управління праці та соціального захисту населення Бершадської міської ради, Державного казначейства України про визнання протиправною бездіяльність та стягнення невиплаченої щорічної грошової допомоги на оздоровлення,-

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2011 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до управління праці та соціального захисту населення Бершадської міської ради, Державного казначейства України про визнання дій неправомірними, стягнення недоплаченої грошової допомоги на оздоровлення відповідно до статті 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за 2002-2010 роки у розмірі 15610 грн., відшкодування моральної шкоди у розмірі 30611,24 та витрат на правову допомогу у розмірі 5000 грн.

Постановою Бершадського районного суду Вінницької області від 03 грудня 2010 року позов задоволено частково. Стягнуто з управління праці та соціального захисту населення Бершадської міської ради на користь ОСОБА_2 щорічну грошову допомогу на оздоровлення за період з 2009 року по 2010 роки в повному обсязі передбаченому чинним законодавством. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Судовий збір віднесено на рахунок держави.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2011 року апеляційну скаргу позивачки задоволено частково. Постанову Бершадського районного суду Вінницької області від 03 грудня 2010 року скасовано та ухвалено нове про часткове задоволення позовних вимог. Позовні вимоги за період з 2002 по 21 грудня 2009 року залишено без розгляду. Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не перерахування і не виплати ОСОБА_2 компенсації при встановленні ІІІ групи інвалідності та щорічної допомоги на оздоровлення за 2010 рік. Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_2 суму недоплаченої щорічної допомоги на оздоровлення за 2010 рік. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі представники позивачки не погоджуючись з даними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду апеляційної інстанції скасувати, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову змінити та позов задовольнити повністю.

Перевіривши доводи касаційної скарги, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, у межах, визначених ст. 220 КАС України, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що позивач є потерпілою від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС І категорії, якій встановлено ІІІ групу інвалідності та відповідно до вимог статті 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» має право на щорічну допомогу на оздоровлення у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат. Дану допомогу позивачу виплачено у 2002 та 2003 роках у розмірі 21,50 грн., у 2004 році - 26,70 грн., у 2005-2010 роках - 90 грн. відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та Постанови Кабінету Міністрів України «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 12 липня 2005 року № 562.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції зробив висновок про те, що відповідачем неправомірно здійснювалася виплата допомоги на оздоровлення у розмірі встановленому постановами Кабінету Міністрів України, однак з урахуванням вимоги статей 99, 100 КАС України стягнув зазначену допомогу лише за 2009 та 2010 роки. Що стосується стягнення витрат на правову допомогу суд першої інстанції керувався вимогами статті 17 ЦК України та зробив висновок, що дії представника да довіреністю не є правовою допомогою в розумінні статті 90 КАС України. Мотивів щодо відмови у задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди судом першої інстанції не наведено.

Скасовуючи судове рішення першої інстанції та постановляючи нове суд апеляційної інстанції підтвердив наявність порушеного відповідачем права ОСОБА_2 на виплату одноразової грошової допомоги встановленої Законом України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та вказав, що позивачкою порушені строки звернення до суду з вимогами за період з 2002 року по 2009 року встановленні статтею 99 КАС України, що за наслідками статті 100 КАС України є підставою для залишення позову без розгляду. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу судом апеляційної інстанції відмовлено за необґрунтованістю.

Відповідно до статті 99 КАС України ( у редакції чинній на момент подачі позову) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як встановлено судом апеляційної інстанції позивачкою подано позов до суду 02 листопада 2010 року, тобто з пропуском строку подачі позову з вимогами про стягнення одноразової грошової допомоги за період з 2002 року по 2009 рік.

Судом апеляційної інстанції обґрунтовано не взято до уваги посилання позивачки на положення частини 1 статті 76 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку», як на підставу відсутності обмежень строком звернення до суду, оскільки зазначений закон не поширюється на дані правовідносини.

Таким чином, з урахуванням вимог статті 100 КАС України судом апеляційної інстанції обґрунтовано залишено без розгляду позовні вимоги за період з 2002 року по 2010 рік.

Крім того, правильним є також висновок щодо неправомірності дій відповідача при виплаті одноразової грошової допомоги за 2010 рік.

Так, статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» встановлено, що щорічна допомога на оздоровлення інвалідам ІІІ групи виплачується в розмірі - чотирьох мінімальних заробітних плат.

Законом України «Про державний бюджет України на 2010 рік» Кабінету Міністрів України надано право у 2010 році встановлювати розміри соціальних виплат, які відповідно до законодавства визначаються залежно від розміру мінімальної заробітної плати, в абсолютних сумах у межах асигнувань, передбачених за відповідними бюджетними програмами.

Кабінет Міністрів України у 2010 році не скористався наданим правом на встановлення розміру щорічної допомоги на оздоровлення, й відповідно застосуванню підлягає положення статті 48 Закону України «Про статус і соціальний статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», які на момент здійснення позивачці щорічної допомоги на оздоровлення були діючими і підлягали застосуванню відповідними органами при визначенні розмірів соціальних виплат.

Обґрунтованим є також висновок суду апеляційної інстанції щодо відмови у задоволенні позову у частині встановлення щорічної допомоги на оздоровлення безстроково, оскільки рішення суду є наслідком чинного правового регулювання та не може обмежувати волю законодавчого органу в майбутньому змінювати правове регулювання спільних відносин.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині відшкодування моральної шкоди суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про те, що у правовідносинах, що склалися між сторонами, діючим законодавством не передбачено відшкодування моральної шкоди, з чим погоджується колегія суддів.

Разом з тим, даючи оцінку вимозі позивачки про стягнення витрат на правову допомогу, судом апеляційної інстанції зробив передчасний висновок про відсутність підставі для її задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України(або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Згідно з частинами 1 та 3 статті 90 КАС України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд апеляційної інстанції не дав належну правову оцінку договорам - доручення про надання правової допомоги №42 від 18 вересня 2010 року та №044 від 18 вересня 2010 року та квитанції про оплату послуг за цими договорами, а також факту участі представника позивача у судових засіданнях з розгляду даної адміністративної справи.

Відповідно до частини 1 статті 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Частиною 2 статті 227 КАС України передбачено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 224, 227, 230, 231 КАС України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу представників ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2011 року у частині позовних вимог про відшкодування витрат на правову допомогу скасувати та у цій частині справу за позовом ОСОБА_2 до управління праці та соціального захисту населення Бершадської міської ради, Державного казначейства України про визнання протиправною бездіяльність та стягнення невиплаченої щорічної грошової допомоги на оздоровлення направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2011 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.В. Ліпський

судді: С.В. Головчук

Ю.К. Черпак