Справа № 9101/139910/2011
Суддя: Проценко О.А.
Дата ухвалення: 2015-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

10 червня 2015 рокусправа № 2а/0470/3417/11

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді: Проценко О.А.

суддів: Дурасової Ю.В. Туркіної Л.П.

за участю секретаря судового засідання: Комар Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства "Конструкторське бюро "Південне" ім. М.К.Янгеля"

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.08.2011р. у справі №2а/0470/3417/11

за позовом Державного підприємства "Конструкторське бюро "Південне" ім. М.К.Янгеля"

до Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області

про визнання дій протиправними,

в с т а н о в и в:

Державне підприємство "Конструкторське бюро "Південне" ім. М.К.Янгеля" (далі по тексту - позивач) звернулося до адміністративного суду з позовом про визнання неправомірними п. 2, п. 3, п. 5, п. 6, п. 7, п. 8, п. 9 вимог Контрольно-ревізійного відділу в м.Дніпропетровську (далі по тексту - відповідач) "Про усунення виявлених ревізією порушень" від 26.01.2011 за №05-04-15/180 з моменту їх прийняття.

На обґрунтування позовних вимог зазначалось, що висновки відповідача щодо порушень у фінансово-господарській діяльності позивача, зафіксовані в акті ревізії, є помилковими та не ґрунтуються на фактичних обставинах.

Постановою суду першої інстанції в задоволенні адміністративного позову відмовлено. При цьому суд погодився з висновками контролюючого органу та визначився щодо доведеності порушень з боку позивача при здійсненні ним фінансово-господарської діяльності.

Не погодившись з висновками суду першої інстанції, позивач оскаржує судове рішення в апеляційному порядку. Апелянт просить скасувати постанову суду та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. На обґрунтування апеляційних вимог зазначається, що приймаючи постанову, суд першої інстанції не встановив та не дослідив належним чином фактичні обставини, не прийняв до уваги докази, надані позивачем, а також невірно застосував норми матеріального та процесуального права.

За клопотанням відповідача у зв'язку з реорганізацією в органах контрольно-ревізійної служби з урахуванням Указу Президента України від 09.12.2010р. №1085 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої служби» на підставі ст.55 КАС України здійснено процесуальну заміна Контрольно-ревізійного відділу в м.Дніпропетровську на Державну фінансову інспекцію в Дніпропетровській області.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів зазначає наступне.

Як свідчать матеріали справи, в період з 04.10.2010 року по 23.12.2010 року відповідно до плану контрольно-ревізійної роботи відповідачем проведено ревізію фінансово-господарської діяльності позивача за період з 01.01.2009 року по 30.09.2010 року.

За результатами ревізії складено Акт від 23.12.2010року №05-21/28 (далі- Акт перевірки), в якому зазначено про порушення, допущені позивачем при здійсненні фінансово-господарської діяльності.

З матеріалів справи вбачається, що на вказаний Акт перевірки позивачем подано письмові заперечення (розбіжності). В результаті перегляду розбіжностей та з метою усунення порушень відповідачем на адресу позивача направлено вимогу "Про усунення виявлених ревізією порушень" від 26.01.2011 за №05-04-15/180 (далі - вимога).

Позивачем оскаржуються п. 2, п. 3, п. 5, п. 6, п. 7, п. 8, п. 9 вимоги.

Так, у пункті 2 вимоги зазначено: "Проведеною ревізією встановлено, що в порушення ст.97 Кодексу законів про працю в Україні, п. 5.1.2 Галузевої угоди, укладеної між НКАУ, Фондом Держмайна України та профспілкою працівників космічного та загального машинобудування України (далі - Галузева угода), підприємством не забезпечено при розрахунку мінімальної тарифної ставки робітника І розряду не менш як 121% мінімальної заробітної плати, що призвело до недоотримання працівниками посадових окладів на загальну суму - 11562033,00 грн., у зв'язку з чим - донарахувати та виплатити посадові оклади працівникам підприємства в сумі - 11562033,00 грн..".

Позивач вважає, що дана вимога є неправомірною, оскільки підприємство фінансово не спроможне виконати вимоги Галузевої тарифної угоди. Зазначає, що для підприємств, які по об'єктивних фінансово-економічних причинах не можуть виконати норму в частині встановлення мінімальної тарифної ставки працівника І розряду в розмірі, не менш 120% розміру мінімальної заробітної плати, Генеральна угода передбачає можливість тимчасового встановлення мінімальної тарифної ставки меншого розміру.

Щодо вказаної вимоги слід зазначити, що у відповідності до ст.97 Кодексу законів про працю в Україні форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Згідно з п.5.1.2. Галузевої угоди на 2004-2005 роки, укладеної між Національним космічним агентством України і профспілкою працівників космічного та загального машинобудування України та зареєстрованої Міністерством праці та соціальної політики України від 13.08.2004р. №6 (далі - Галузева угода), мінімальна тарифна ставка робітника 1 розряду у розмірі не менш як 121 відсоток мінімальної заробітної плати, встановленої законом.

Відповідно до п.5.1.3 вказаної Галузевої угоди на окремих підприємствах, які з об'єктивних фінансово-економічних причин не можуть виконати цю норму Угоди, колективним договором може встановлюватися на період не більше ніж шість місяців з дати його підписання інший розмір мінімальної тарифної ставки робітника 1 розряду, який не може бути меншим ніж розмір мінімальної зарплати, встановленої законом.

Згідно зі ст. 14 Закону України "Про оплату праці" норми колективного договору, що допускають оплату праці нижче від норм, визначених генеральною, галузевою або регіональною угодами, але не нижче від державних норм і гарантій в оплаті праці, можуть застосовуватися лише тимчасово на період подолання фінансових труднощів підприємства терміном не більш як шість місяців.

З Акту ревізії № 05-21/28 від 23.12.2010 року вбачається, що за період з 01.01.2009 року по 30.09.2010 року посадові оклади, тарифні ставки працівника підприємства не змінювались.

При оцінці вказаних обставин, судом першої інстанції було враховано лист Територіальної державної інспекції праці у Дніпропетровській області за №2291 від 20.12.2010, у якому вказано, що на окремих підприємствах, які з об'єктивних фінансово-економічних причин не можуть виконати вищевказані норми, колективним договором може встановлюватися на період не більше, ніж шість місяців з дати його підписання інший розмір мінімальної тарифної ставки робітника 1 розряду, який не може бути меншим ніж розмір мінімальної зарплати, встановленої законом відповідно до ст. 14 Закону України "Про оплату праці" та п. 5.1.3 Галузевої угоди.

Судом також враховано пояснення начальника відділу наукової організації праці та заробітної плати Новгородової О.О., що міститься на стор. 32 абз. 12 Акту перевірки, відповідно до якого підприємство не має можливості привести посадові оклади у відповідності до вимог Галузевої угоди, оскільки фінансування робіт і контрактів має нестабільний характер; в умовах недостатнього обсягу фінансування на підприємстві критично зростає ймовірність утворення заборгованості по заробітній платі, або необхідності проведення скорочення чисельності працівників. Проте суд критично поставився до зазначених пояснень.

Так, у відповідності до абз. 2 ст. 2.1 Галузевої угоди прийняті за цією угодою зобов'язання та домовленості є обов'язковими для виконання сторонами. Відповідно до п. 2.2 Галузевої угоди угода встановлює умови організації, оплати та охорони праці, пільги та соціальні гарантії як мінімальні для працівників підприємств. Згідно з п. 2.4.1 Галузевої угоди угода укладається на 2004 - 2005 роки, набуває чинності з дня її підписання представниками сторін і діє до укладення нової або перегляду цієї угоди. За п.2.5.1 Галузевої угоди до закінчення терміну дії угода може бути змінена або розірвана тільки за взаємною домовленістю сторін. Відповідно до п. 2.5.2. Галузевої угоди в разі необхідності доповнення чи зміни угоди зацікавлена сторона вносить у встановленому законодавством порядку відповідне подання про поновлення переговорів. У відповідності до п. 2.5.3. Галузевої угоди пропозиції однієї із сторін щодо внесення доповнень чи змін до умов угоди, а також щодо дострокового припинення її дії є обов'язковими для розгляду другою стороною. При цьому ці пропозиції розглядаються спільно сторонами і рішення щодо них приймаються сторонами у 10-ти денний термін із дня їх отримання іншою стороною.

Колегія суддів погоджується з висновком суду стосовно того, що в разі відсутності можливості провести посадові оклади працівників, позивач мав можливість внести зміни до даної угоди, шляхом внесення відповідного подання, однак позивач не здійснив заходів щодо внесення відповідних змін до п. 5.1.2 зазначеної угоди.

Колегія суддів також згодна з висновками суду першої інстанції, що порушення щодо недоотримання працівниками посадових окладів на загальну суму 11562033,00 грн. відбулося через бездіяльність посадових осіб підприємства, а тому п. 2 вимог "Про усунення виявлених ревізією порушень" від 26.01.2011 №05-04-15/180 є обґрунтованим та законним.

Щодо оцінки законності та правомірності п.п.3,5 вимог слід зазначити наступне. У вказаному пункті вказується, що ревізією встановлено порушення позивачем ст.105 Кодексу законів про працю в Україні, п. 12 Постанови Міністрів СРСР "Про порядок і умови суміщення професій (посад)" від 04.12.1981, за №1145 та листа Міністерства праці та соціальної політики України "Про доплату за розширення зони обслуговування або збільшення обсягу виконаних робіт водію" від 27.07.2009 за №426/13/84-09, а саме: здійснено зайве нарахування та виплату надбавки водіям за суміщення професій за розширення зони виконуваних робіт за однією й тією ж професією в сумі 48950,66 грн., у зв'язку з чим позивачу предписано відшкодувати зайво виплачені грошові кошти у сумі 48950,66 грн. шляхом внесення коштів до каси підприємства, в т.ч. винними особами у порядку і спосіб передбачений чинним законодавством.

В пункті 5 вимог зазначено, що в ході ревізії встановлено порушення вимог ст. 4 Закону України "Про збір на обов'язкове пенсійне страхування", а саме: підприємством здійснено зайве нарахування внесків до державних цільових фондів по незаконно виплачених сумах по оплаті праці за суміщення професій в сумі 18372,47 грн., у зв'язку з чим позивачу слід було провести перерахунок та відповідні взаєморозрахунки щодо сум внесків до фондів соціального страхування.

Позивач не погоджуючись з даними вимогами, посилався на те, що 20% автомобільної техніки на підприємстві використовується періодично, а тому прийом додаткового числа водіїв із закріпленням за цими транспортними засобами на повну тарифну ставку є недоцільним. Тому позивач вважає виправданим закріплення водіїв за іншими транспортними засобами та виконання робіт меншою чисельністю із проведенням доплат за додатковий обсяг роботи. Зазначає, що суміщення професій є повністю законним, а отже здійснення зайвого нарахування внесків до державних цільових фондів не було.

З такими доводами позивача погодитись неможна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 105 Кодексу законів про працю в Україні працівникам, які виконують на тому ж підприємстві, в установі, організації поряд з своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткову роботу за іншою професією (посадою) або обов'язки тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї основної роботи, провадиться доплата за суміщення професій (посад) або виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника. Суміщення професій (посад) - означає інтенсифікацію праці (виконання додаткових трудових обов'язків) при незмінній тривалості робочого часу.

Крім того, Листом Міністерство праці та соціальної політики України "Про доплату за розширення зони обслуговування або збільшення обсягу виконаних робіт водію" визначено, що оскільки за специфікою роботи водій не може працювати на двох автомобілях одночасно, доплата за розширення зони обслуговування або за збільшення обсягу робіт такій категорії працівників не може бути встановлена. Водій в межах тривалості робочого часу може працювати на ставку, отримувати надбавку за складність, напруженість в роботі до 50 відсотків тарифної ставки, надбавку за класність, доплату за ненормований робочий день, доплату за суміщення професій (наприклад, за професією експедитора або вантажника за наявності вакантної посади).

Таким чином слід погодитись з доводами відповідача та висновками суду першої інстанції, що позивачем всупереч чинним нормам законодавства здійснено зайве нарахування та виплата надбавки водіям за суміщення професій за розширення зони виконуваних робіт за однією й тією ж професією в сумі 48950,66 грн., а також й зайве нарахування внесків до державних цільових фондів по незаконно виплачених сумах по оплаті праці водіям за суміщення професій в сумі 18372, 47 грн.

В пункті 6 вимог зазначено, що позивачем в порушення норм п. 6 Постанови Кабінету Міністрів України від 23.04.1999 №633 "Про норми відшкодування витрат на відрядження в межах України та за кордон" та п. 1.4 розділу ІІ "Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон", затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 №59, підприємством здійснено зайве відшкодування працівникам підприємства витрат за послуги камер схову під час службових відряджень в сумі 10053,12 грн., у зв'язку з чим - відшкодувати зайво виплачені грошові кошти у сумі 10053,12 грн. шляхом внесення коштів до каси підприємства".

На обґрунтування своєї позиції позивач посилається на лист Міністерства Фінансів України від 17.08.2005 за №31-03173-07/8/17365, відповідно до якого витрати на користування камерами схову з дозволу керівника можуть бути компенсовані за рахунок прибутку підприємства.

Проте таке твердження позивача суперечить п. 6 постанови Кабінету Міністрів України від 23.04.1999 за №663 "Про норми відшкодування витрат на відрядження в межах України та за кордон" (чинної на момент перевірки) та п. 6 розділу ІІ Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 №59, якими передбачено, що витрати на проїзд (включаючи перевезення багажу) до місця відрядження й назад, а також по місцю відрядження не відносяться до витрат на перевезення багажу.

Крім того, у листі Міністерства фінансів України від 17.08.2005 за №31-03173-07/8/17365 вказано, що квитанції камери схову до вантажних квитанцій не відносяться. Державним службовцям і працівникам підприємств, установ та організацій, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок державних коштів, відшкодування витрат за користування камерами схову не передбачено. Також зазначено, що витрати на користування камерами схову з дозволу власника підприємства можуть бути відшкодовані за рахунок прибутку, що залишається на підприємстві після сплати податків, зборів та інших платежів до бюджету згідно з чинним законодавством. Однак, такі витрати повинні передбачатися у фінансовому плані підприємства та окремими наказами, що не підтверджено вказаними документами на підприємстві.

Таким чином, п. 6 вимоги відповідає законодавству і підстав для його скасування не вбачається.

У пункті 7 вимоги вказано, що в ході ревізії встановлено, що в порушення ст. ст. 96, 120 Земельного кодексу України, п. 6 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 "Витрати", затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 №318, за рахунок коштів підприємства витрати орендаря з оплати комунальних послуг в сумі 3696,59 грн. та сторонньої юридичної особи з оплати податку на землю в сумі 18852,50 грн., у зв'язку з чим - відобразити дебіторську заборгованість фізичної особи ОСОБА_3 в сумі 18852,50 грн. щодо якого здійснено безпідставні витрати. Провести претензійну роботу з контрагентами щодо відшкодування коштів.

Свою позицію позивач обґрунтовує наступним тим, що питання щодо сплати витрат орендаря з оплати комунальних послуг в сумі 3696,59 грн. було вирішено листом Контрольно-ревізійного управління в Дніпропетровській області "Про розгляд скарги" від 14.03.2011 №04-05-05-15/2672, а саме вимоги КРУ в цій частині були скасовані.

Що стосується земельної ділянки, яку було продано у 2007 році, то позивач вважає, що до оформлення правовстановлюючих документів на землю попередній власник земельної ділянки або землекористувач сплачує земельний податок або орендну плату за землю, якщо інше не обумовлено в договорі купівлі-продажу побудови. Оскільки умова про орендну оплату за землю не була обумовлена в договорі купівлі-продажу будівлі, підстави стягнення коштів з користувача (покупця будівлі) відсутні. Також позивач зазначає, що не мав можливості в односторонньому порядку змінити умови договору. Тому до внесення змін у земельний кадастр підприємство було зобов'язано сплачувати податок на землю.

Матеріали справи прідтверджують, що позивачем протягом 2009 року здійснювалась сплата земельного податку за користування земельною ділянкою, на якій розташоване відчужене нежиле приміщення, а саме магазин "ІНФОРМАЦІЯ_1", який проданий у квітні 2007 року. Покупцем за період з 01.01.2009 по 14.10.2009 не відшкодований сплачений позивачем земельний податок на загальну суму 18852,50 грн.

За приписами ст.13 Закону України "Про оплату за землю" підставою для нарахування земельного податку є дані Державного земельного кадастру. За ст.125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем нараховано та сплачено земельний податок в сумі 18852,50грн. до оформлення документів, що встановлюють право на землекористування землею. Тому вірними є висновок щодо зайво сплаченої суми за землю, що призвело до матеріальної шкоди (збитків) підприємства, у зв'язку з чим п. 7 вимоги відповідача є законним та обґрунтованим.

Щодо оцінки п.8 вимог слід зазначити наступне. У вказаному пункті вимоги вказується, що в ході ревізії встановлено, що в порушення п.п. 3.10.1, 4.2.1 Правил визначення вартості будівництва, затверджених наказом Держбуду України від 27.08.2000 №174, підприємством здійснено зайві виплати коштів підрядним організаціям внаслідок завищення вартості виконаних ремонтно-будівельних робіт в сумі 113466,49 грн. (ТОВ "Спецмонтажсервіс" - 15798,00 грн., АПМТЗ "Комплект" - 13163,69 грн., ТОВ "Дорога 2005" - 84504,80 грн., у зв'язку з чим - відобразити дебіторську заборгованість за юридичними особами щодо яких здійснено безпідставні витрати та провести претензійно-позовну роботу з контрагентами щодо відшкодування коштів)".

Позиція позивача ґрунтується на тому, що завищення вартості виконаних підрядною організацією ТОВ "Дорога 2005" робіт відбулося не з його вини. Він дізнався про факт реалізації послуг з порушенням діючого законодавства лише з акта КРУ. За даним фактом порушення не було проведено зустрічну звірку зі сторонньою організацією, що є порушенням постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку проведення інспектування державною контрольно-ревізійною службою" №550 від 20.04.2006.

Проте перевіркою правильності визначення загально-виробничих витрат встановлено, що при їх розрахунку ТОВ "Дорога 2005" не застосовано понижуючі коефіцієнти 0,4123 та 0,7821 до усереднених показників Мінрегіонбуду для розрахунку першого та третього блоку цих витрат в актах виконаних робіт за жовтень 2009 №1 та грудень 2009 №1, чим порушено п. 4.2.1 Правил визначення вартості будівництва, затверджених наказом Держбуду України від 27.08.2000 №174. Внаслідок цього виникло завищення вартості виконаних ремонтно-будівельних робіт ТОВ "Дорога 2005".

Акти приймання виконаних підрядних робіт підписані як з боку підрядника, так і з боку замовника. Тобто, відповідальність за правильність застосування кошторисних норм в актах виконаних робіт двостороння.

Крім того, при погодженні договірної ціни замовник, розглядаючи її складові, перевіряє вартість матеріальних ресурсів, яка не повинна перевищувати мінімальних цін, встановлених Мінекономіки. Таким чином, відповідальність за правильність визначення вартості виконаних підрядних робіт покладається також і на Позивача.

У пункті 9 вимог зазначено про порушення позивачем п. 1 ст. 75 Господарського кодексу України та п.13 Постанови Кабінету Міністрів України від 29.11.2006 №1673 "Про стан фінансово-бюджетної дисципліни, заходи щодо посилення боротьби з корупцією та контролю за використанням державного майна і фінансових ресурсів", а саме: підприємством здійснено надання благодійної допомоги при збитковій діяльності та яка не передбачена фінансовими планами в сумі - 9600,00 грн., у зв'язку з чим - відобразити дебіторську заборгованість за юридичними особами щодо яких здійснено безпідставні витрати та провести претензійно-позовну роботу з контрагентами щодо відшкодування коштів. В іншому випадку стягнути з осіб, винних у безпідставному покритті за рахунок коштів підприємства витрат сторонніх юридичних осіб на суму 9600,00 грн., шкоду в порядку та розмірі встановленому чинним законодавством.

На думку позивача дана вимога є неправомірною, оскільки благодійна допомога надавалася згідно з Законом України "Про благодійництво та благодійні організації", ч. 2 п. "в" постанови Кабінету Міністрів України від 29.11.2006 №1673 "Про стан фінансово-бюджетної дисципліни, заходи щодо посилення боротьби з корупцією та контролю за використанням державного майна і фінансових ресурсів" та листів з проханням допомоги від організацій. Позивач стверджує, що зазначені витрати ситуативні, тому не потребують відображення їх у відповідній статті фінансового плану.

Разом з тим позивачем не враховано норми п.1 ст. 75 Господарського кодексу України, відповідно до яких державне комерційне підприємство зобов'язане приймати та виконувати доведені до нього в установленому законодавством порядку державні замовлення, враховувати їх при формуванні виробничої програми, визначенні перспектив свого економічного і соціального розвитку та виборі контрагентів, а також складати і виконувати річний та з поквартальною розбивкою фінансовий план на кожен наступний рік.

Як свідчать матеріали справи та не заперечується позивачем, при наявності збитку у попередньому 2008 році та відсутності у фінансовому плані на 2009 рік витрат на надання благодійної допомоги Позивачем передано на рахунки Первинної організації профспілки працівників Пенсійного фонду України в Красногвардійському районі м.Дніпропетровська, Харківського авіаційного інституту, Аерокосмічного товариства України та Обласного благодійного фонду "Добробут" кошти у загальній сумі - 9600,00 грн., чим порушено вимоги п. 13 постанови Кабінету Міністрів України "Про стан фінансово-бюджетної дисципліни, заходи щодо посилення боротьби з корупцією та контролю за використанням державного майна і фінансових ресурсів", згідно якого під час формування та затвердження фінансових планів суб'єктів господарювання державного сектору економіки встановлюється сума витрат на благодійну, спонсорську та іншу допомогу суб'єктів господарювання, державна частка у статутному фонді, яких перевищує 50 відсотків, у розмірі не більш як 1 відсоток обсягу чистого прибутку (за результатами попереднього звітного року).

Враховуючи збитковість підприємства за результатами попереднього звітного року, суд вірно визначився щодо обґрунтованості та законності п.9 вимоги.

Колегія суддів також прийняла до уваги правову позицію Вищого адміністративного суду України по справі №2а-14511/09/0470 за позовом Державного підприємства "Конструкторське бюро "Південне" ім. М.К.Янгеля" до Контрольно-ревізійного управління в Дніпропетровській області, викладену в ухвалі від 04.12.2014р., щодо аналогічних порушень, допущених позивачем у попередньому поріоді.

Слід також зазначити, що Держфінінспекція згідно з Положенням про Держфінінспекцію від 09.01.2001р. №111 є центральним органом виконавчої влади. За приписами вказаного Положення і норм Закону України від 26 січня 1993 року № 2939-ХІІ "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" відповідно до покладених на Держфінінспекцію завдань вказаний орган вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідності винних осіб.

З аналізу вказаних норм вбачається, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджетів та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов'язковою до виконання. Щодо вимог стосовно виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Тобто орган державного фінансового контролю вправі заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки. Збитки стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, правильність їх обчислення перевіряє суд, який розглядає цей позов.

Колегія суддів узгоджує свою правову позицію з практикою Верховного Суду України з цих питань.

За встановлених обставин, висновки суду першої інстанції відповідають матеріалам справи. Судове рішення прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається. Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 195,196,198,200,205,206 Кодексу адміністративного судочинства України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Конструкторське бюро "Південне" ім. М.К.Янгеля" на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.08.2011р. у справі № 2а/0470/3417/11 залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.08.2011р. у справі № 2а/0470/3417/11 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили у відповідності до ст.254 КАС України та може бути оскаржена згідно зі ст.212 КАС України.

Головуючий: О.А. Проценко

Суддя: Ю.В. Дурасова

Суддя: Л.П. Туркіна