Справа № 127/11270/13-а (2а/127/452/13)
Суддя: Сорока М.О.
Дата ухвалення: 2015-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
У Х В А Л А

10 червня 2015 року м. Київ К/800/50150/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Сороки М.О.,
Васильченко Н.В.,
Смоковича М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Департаменту праці і соціального захисту населення Вінницької міської ради про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 6 серпня 2013 року і ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2013 року, -

встановив:

У травні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнення позовних вимог просив:

визнати неправомірними дії Департаменту праці і соціального захисту населення Вінницької міської ради щодо невиплати йому одноразової грошової компенсації при встановлені першої групи інвалідності у розмірі 60 мінімальних заробітних плат відповідно до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

зобов'язати відповідача здійснити нарахування та виплату одноразової грошової компенсації при встановленні першої групи інвалідності у розмірі 60 мінімальних заробітних плат відповідно до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

стягнути на його користь 30000 грн. моральної шкоди.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 6 серпня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2013 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, ОСОБА_4 звернувся з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, в якій просить їх скасувати як такі, що ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у касаційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 220 КАС України, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено, що ОСОБА_4 є інвалідом по захворювання, яке пов'язане з виконання службових обов'язків по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України міста Вінниці та одержує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

05.02.1999 позивачу встановлено другу групу інвалідності по захворюванню, яке пов'язане з виконання службових обов'язків по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а 12.06.2012 встановлено першу групу інвалідності по захворюванню, яке пов'язане з виконання службових обов'язків по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Відповідно до розпорядження відповідача № 700142 від 16.10.2012 ОСОБА_4 як ліквідатору першої категорії та першої групи інвалідності, нараховано одноразову компенсацію в зв'язку зі встановленням вищої групи інвалідності у розмірі 94,90 грн.

У березні 2013 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату вказаної одноразової грошової компенсації у розмірі 60 мінімальних заробітних плат відповідно до статі 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», на яку отримав відмову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідач, відмовляючи у задоволенні заяви позивача, діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, оскільки у спірних правовідносинах, що виникли між сторонами, підлягають застосуванню положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2012 рік», а не Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України також погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій, виходячи з наступного.

Положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначається Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Нормами статті 48 Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначено, що одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою, виплачується в таких розмірах: інвалідам I групи - 60 мінімальних заробітних плат; інвалідам II групи - 45 мінімальних заробітних плат; інвалідам III групи - 30 мінімальних заробітних плат.

У разі встановлення інвалідності вищої групи інвалідам виплачується різниця у компенсаціях.

Виплата здійснюється з мінімальної заробітної плати, яка склалася на момент встановлення інвалідності чи втрати годувальника.

Згідно із пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України від 22.11.2011 № 4282-VІ «Про Державний бюджет України на 2012 рік» передбачене застосування в 2012 році норм і положень, зокрема, статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2012 рік.

Таким чином, в даних спірних правовідносинах має місце дія норм закону, які по різному визначають суму спірної виплати.

За наявності колізій між нормами законів, що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той із них, який прийнято пізніше. Крім того, рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012, яким дано тлумачення, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України під час вирішення справ про соціальний захист підлягають застосуванню тоді, коли вони видані у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Виходячи з того, що Закон України «Про Державний бюджет України на 2012 рік» прийнятий пізніше ніж Закон «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», суди попередніх інстанцій прийшли до правильного висновку, що саме положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2012 рік» підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині відшкодування на користь позивача моральної шкоди, суди попередніх інстанцій виходили з недоведеності позивачем факту її спричинення.

Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Враховуючи те, що відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, суди дійшли до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

З таким висновком погоджується колегія суддів Вищого адміністративного суду і доводи касаційної скарги його не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, оскільки оскаржувані судові рішення постановлені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги є необґрунтованими.

Керуючись ст. ст. 220, 222, 223, 224, 230, 231 КАС України, суд,-

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 6 серпня 2013 року і ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі і може бути переглянута з підстав, у строк та у порядку, визначених ст.ст. 235-244-2 КАС України.

Судді: