Справа № 810/1597/15
Суддя: Скрипка І.М.
Дата ухвалення: 2015-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2015 року 810/1597/15

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скрипки І.М., секретар судового засідання Приходько Н.І., за участю:

представника позивача - ОСОБА_1.,

представника відповідача - Єжова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

16 квітня 2015 року до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_3 із позовом до Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії.

Зазначав, що рішенням Європейського суду з прав людини «Хайнацький та інші проти України» від 9 січня 2014 року №12895/08 задоволено його скаргу та зобов'язано державу-відповідача (Україну) виконати постанову Ставищенського районного суду Київської області від 15 червня 2009 року. Стверджував, що постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання вказаного рішення Європейського суду з прав людини є протиправною, оскільки таке рішення в частині виконання рішень національних судів до цього часу не виконане через відмову Управління Пенсійного фонду України у Білоцерківському районі Київської області виконувати відповідні рішення.

Посилаючись на порушення відповідачем положень Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», просив:

- скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 2 квітня 2015 року;

- визнати протиправним рішення Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про закінчення виконання провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини;

- зобов'язати відповідача скласти акт про порушення за невиконання рішення суду і звернутися до правоохоронних органів з поданням про притягнення осіб до кримінальної відповідальності.

Ухвалою суду від 28 травня 2015 року відповідача у справі - Відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України - замінено на правонаступника - Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, у тому числі і у письмових запереченнях. Вказав, що постанова від 2 квітня 2015 року про закінчення виконавчого провадження прийнята на підставі та у межах чинного законодавства. Звертав увагу, що постанови Ставищенського районного суду Київської області від 28 лютого 2008 року та 15 червня 2009 року фактично виконані. Зазначав, що в межах виконання рішення Європейського суду з прав людини позивачу відшкодовано матеріальну та моральну шкоду в еквіваленті 2000,00 Євро, і пеню за прострочення виплати цієї суми. Стверджував, що виконання постанови Ставищенського районного суду Київської області від 28 лютого 2008 року у справі №2-а-4 припинилося щонайпізніше з листопада 2011 року, оскільки до законодавства, яке регулювало пенсійні виплати ОСОБА_3, було внесено зміни, відповідно до яких підстави для нарахування позивачу пенсії, в порядку, визначеному вказаними постановами національних судів, - відпали.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши інші докази, зокрема письмові, що містяться в матеріалах справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи із такого.

ОСОБА_3 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії та інвалідом другої групи внаслідок захворювання, пов'язаного із наслідками аварії на Чорнобильській АЕС.

Постановою Ставищенського районного суду Київської області від 28 лютого 2008 року у справі №2-а-4 зобов'язано Управління Пенсійного фонду України у Ставищенському районі Київської області провести з 1 січня 2007 року перерахунок пенсії по інвалідності ОСОБА_3 згідно статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі восьми мінімальних розмірів пенсій за віком, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» із послідуючим перерахунком її у відповідності до змін діючого законодавства та встановлення нових розмірів прожиткових мінімумів для осіб, які втратили працездатність; а також провести перерахунок щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю згідно зі статтею 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі 75 процентів мінімальної пенсії за віком, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» з послідуючим перерахунком її у відповідності до змін діючого законодавства та встановлення нових розмірів прожиткових мінімумів для осіб, які втратили працездатність (а.с.86-89).

Постановою Ставищенського районного суду Київської області від 15 червня 2009 року у справі №2-а-133 позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено, зокрема, зобов'язано Управління Пенсійного фонду України у Ставищенському районі здійснити ОСОБА_3 нарахування та виплату основної і додаткової пенсії з 22 травня 2008 року по дату винесення рішення суду пенсію по інвалідності (основну та додаткову) відповідно до ст. ст. 50, 54 ч. 4 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи з розміру 8 мінімальних пенсій за віком та 75% мінімальної пенсії за віком, що розраховується залежно від прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб, з урахуванням фактично виплаченої пенсії (а.с.90-91).

У зв'язку з невиконанням вказаних рішень суду, позивач звернувся до Європейського суду з прав людини із заявою №9381/12 від 3 лютого 2012 року.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 9 січня 2014 року у справі «Хайнацький та інші проти України» (заява №12895/08 та 249 інших заяв) суд серед іншого визнав прийнятними скарги заявників (у тому числі й скаргу ОСОБА_3.) за пунктом 1 статті 6, статтею 13 Конвенції та за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції щодо тривалого невиконання рішень, ухвалених на їхню користь, та щодо відсутності ефективних національних засобів юридичного захисту щодо цих скарг; констатував порушення Україною названих положень Конвенції та Першого протоколу до Конвенції; постановив, що: (a) протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалених на користь заявників, які досі підлягають виконанню, та сплатити 2000 Євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю, в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди, та компенсації судових витрат, а також будь-який податок, що може нараховуватись; ці суми мають бути конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу; (b) зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, що діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти (т.1 а.с.53-64).

5 березня 2014 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №42340725 з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини на користь ОСОБА_3 (т.1 а.с.92)

Із такої постанови вбачається, що боржником визначено державу, стягувачем - ОСОБА_3, у резолютивній частині постанови викладено резолютивну частину рішення Європейського суду з прав людини від 9 січня 2014 року.

2 квітня 2015 року державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження №42340725 з підстав фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом (т.1 а.с.156).

У такому рішенні, яке є предметом оскарження у випадку, що розглядається, у описовій і мотивувальній частині вказано наступне: «Рішення суду виконано фактично у повному обсязі згідно з виконавчим документом, грошові кошти перераховані стягувачу платіжним дорученням Міністерства юстиції України №3001 від 12 вересня 2013 року у розмірі 33554,89 грн. (еквівалент 2000 євро), платіжним дорученням Міністерства юстиції України №8997 від 21 листопада 2014 року сплачена пеня за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду з прав людини у розмірі 507,68 грн. Відповідно до листа Управління Пенсійного фонду України у Ставишенському районі Київської області від 5 вересня 2014 року №1858/04 рішення національного суду виконано. Листом Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини від 03.10.2014 №43500-0-61-14/12.0.1 повідомлено, що Європейський суд у своїй ухвалі у справі «Великода проти України», у якій заявниця скаржилась на невиконання рішення, яким управління Пенсійного фонду України було зобов'язано здійснити перерахунок та виплачувати їй пенсію з 01.12.2008, визнав заяву неприйнятною як повністю необґрунтовану. Європейський суд дійшов висновку «що подальша дія вищезазначеного судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати заявниці, було внесено зміни. Відповідно, обов'язок Уряду забезпечити виконання рішення закінчився щонайпізніше 1 листопада 2011 року, коли змінене законодавство було застосовано до пенсії заявниці. Протягом зазначеного періоду заявниця отримувала пенсію згідно з рішенням суду від 19 січня 2010 року, і таким чином для скарги немає підстав».

Також зроблено посилання на статтю 9 Конституції України, статтю 13 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, статтю 32 Конвенції з прав людини та основоположних свобод, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Великода проти України», а також на те, що Конвенція є живим організмом (а.с.156).

У судовому засіданні представник відповідача стверджував, що на виконання рішення Європейського суду з прав людини від 9 січня 2014 року позивачу було перераховано грошові кошти у розмірі 33554,89 грн. (еквівалент 2000 Євро) в рахунок відшкодування моральної та матеріальної шкоди, а також сплачена пеня за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду з прав людини у розмірі 507,68 грн. На підтвердження цього надав примірники платіжних доручень №3001 від 12 вересня 2013 року на суму 33554,89 грн. та №8997 від 21 листопада 2014 року на суму 507,68 грн. (т.1 а.с.155), оригінали таких документів оглянуто у судовому засіданні. Факт отримання цих коштів не заперечувався та визнається представником позивача.

У ході розгляду справи встановлено, що 26 січня 2010 року з метою примусового виконання постанови Ставищенського районного суду Київської області від 28 лютого 2008 року було видано виконавчий лист (т.1 а.с.110).

21 червня 2010 року державним виконавцем Підрозділу примусового виконання рішень відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №18281787 з примусового виконання виконавчого листа №2а-4 від 26 січня 2010 року у зв'язку із проведенням перерахунку пенсії позивача (т.1 а.с.111зв.-112).

Крім того, суд звертає увагу, що ухвалою суду від 29 травня 2015 року було витребувано в Управління Пенсійного фонду України у Ставищенському районі Київської області наступні документи: докази виконання постанов Ставищенського районного суду Київської області від 28 лютого 2008 року у справі №2-а-4/2008 та від 15 червня 2009 року у справі №2-а-133/2009, разом із документальним підтвердженням та розшифровкою сум виплачених ОСОБА_3 коштів, а також періодів за які вони виплачені, дат виплат, номерів і дат платіжних документів, підстави виплат; деталізовані відомості щодо проведення відповідних виплат ОСОБА_3 на підставі названих рішень Ставищенського районного суду Київської області за вересень та жовтень 2011 року.

На виконання такої ухвали Управлінням Пенсійного фонду України у Ставищенському районі надано належним чином засвідчені копії таких документів: розпорядження від 25 березня 2010 року про проведення перерахунків пенсії згідно рішень Ставищенського районного суду Київської області №2-а-4/2008 від 28 лютого 2008 року та №2-а-133/2009 від 15 червня 2009 року; протокол від 25 березня 2010 року про нарахування коштів ОСОБА_3 за рішеннями Ставищенського районного суду №2-а-4/2008 від 28 лютого 2008 року та №2-а-133/2009 від 15 червня 2009 року; протокол від 22 липня 2010 року про проведення індивідуального перерахунку ОСОБА_3 у зв'язку із рішенням Кабінету Міністрів України про збільшення мінімального розміру пенсії з 1 січня 2010 року; відповідь УПФУ виконуючому обов'язки Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини від 18 липня 2013 року за №4314/04-01 та довідку про виплату пенсії ОСОБА_3 від 18 липня 2013 року за №4314/04; звіти про виплату пенсії ОСОБА_3 (о/р104770) за квітень - серпень 2010 року і січень - серпень 2011 року (т.1 а.с.172-195).

Як вбачається із названих документів, 5 квітня 2010 року на користь ОСОБА_3 виплачено 121347,95 грн. за період з 1 січня 2007 року по 31 березня 2010 року включно, в тому числі 40183,34 грн. за період з 22 травня 2008 року по 15 червня 2009 року. Також, проводились виплати на користь ОСОБА_3 з квітня 2010 року по серпень 2011 року на виконання рішення Ставищенського районного суду у справі №2-а-4/2008 від 28 лютого 2008 року.

Суд звертає увагу, що рішенням Ставищенського районного суду від 15 червня 2009 року стосовно позивача органи Пенсійного фонду зобов'язано провести перерахунок і виплату відповідної пенсії позивачу за період з 22 травня 2008 року по дату винесення рішення суду, тобто по 15 червня 2009 року.

У судовому засіданні представник позивача наголошував, що з жовтня 2011 року УПФУ перестало виконувати рішення Ставищенського районного суду Київської області від 28 лютого 2008 року у справі №2-а-4/2008 та від 15 червня 2009 року у справі №2-а-133/2009, а пенсія позивачу виплачується без врахування таких рішень. Саме із цих підстав позивач вважає, що рішення державного виконавця про закінчення виконавчого провадження є протиправним.

При цьому, у судовому засіданні представник відповідача зазначав, що з липня 2011 року в Україні змінилося правове регулювання, на підставі якого здійснювались соціальні виплати, які одержував позивач, а тому Управління Пенсійного фонду України у Ставищенському районі Київської області стало здійснювати виплату пенсії та інших соціальних виплат у розмірах, визначених діючим законодавством.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

За визначенням у статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно положень статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За нормами пункту 9 частини другої статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Підстави закінчення виконавчого провадження закріплені у статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», серед яких, зокрема, фактичне виконання під час виконання рішення Європейського суду з прав людини відповідного рішення.

За визначенням у статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV під Рішенням у цьому законі мається на увазі: а) остаточне рішення Європейського суду з прав людини у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; б) остаточне рішення Європейського суду з прав людини щодо справедливої сатисфакції у справі проти України; в) рішення Європейського суду з прав людини щодо дружнього врегулювання у справі проти України; г) рішення Європейського суду з прав людини про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України;

За правилами статей 2 та 3 Закону №3477-IV порядок виконання Рішення визначається цим Законом, Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом. Виконання Рішення здійснюється за рахунок Державного бюджету України.

Протягом десяти днів від дня отримання повідомлення Суду про набуття Рішенням статусу остаточного Орган представництва: надсилає стягувачеві повідомлення з роз'ясненням його права подати до державної виконавчої служби заяву про виплату відшкодування, в якій мають бути зазначені реквізити банківського рахунка для перерахування коштів; надсилає до державної виконавчої служби оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України. Автентичність перекладу засвідчується Органом представництва. Державна виконавча служба упродовж десяти днів з дня надходження документів, зазначених у пункті «б» цієї частини, відкриває виконавче провадження (частина перша статті 7 Закону №3477-IV).

У відповідності до частин першої-четвертої статті 8 Закону №3477-IV виплата стягувачеві відшкодування має бути здійснена у тримісячний строк з моменту набуття Рішенням статусу остаточного або у строк, передбачений у Рішенні. У разі порушення строку, зазначеного в частині першій цієї статті, на суму відшкодування нараховується пеня відповідно до Рішення. Протягом одного місяця від дня відкриття виконавчого провадження за Рішенням Орган представництва надсилає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, постанову про відкриття виконавчого провадження та документи, передбачені у пункті "б" частини першої статті 7 цього Закону. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом 10 днів від дня надходження зазначених у частині третій цієї статті документів здійснює списання на вказаний стягувачем банківський рахунок, а в разі його відсутності - на депозитний рахунок державної виконавчої служби коштів з відповідної бюджетної програми Державного бюджету України. Порядок збереження коштів на депозитному рахунку державної виконавчої служби визначається Законом України «Про виконавче провадження».

За правилами частини п'ятої цієї ж статті підтвердження списання відшкодування, отримане від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та підтвердження виконання всіх вимог, зазначених у резолютивній частині остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, резолютивній частині остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, у рішенні Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, у рішенні Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України, є для державної виконавчої служби підставою для закінчення виконавчого провадження.

Державна виконавча служба протягом трьох днів надсилає Органу представництва постанову про закінчення виконавчого провадження та підтвердження списання коштів (частина шоста статті 8 Закону №3477-IV).

За змістом статті 17 №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За правилами статті 63 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-XII (Закон №796-XII) фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, коштів, які враховуються при визначенні міжбюджетних трансфертів, та інших джерел, не заборонених законодавством.

Законом України від 14 червня 2011 року №3491- VI «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» доповнені Прикінцеві положення пункту 4, якими установлено, що у 2011 році норми і положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», статей 14, 22, 37 та частини третьої статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.

На виконання пункту 7 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» від 14 червня 2011 року №3491-VI Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 6 липня 2011 року №745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету», яка набрала чинності з 23 липня 2011 року.

У зв'язку з прийняттям зазначеного нормативно-правового акта застосування положень статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», статей 14, 22, 37 та частини третьої статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» до 23 липня 2011 року здійснюються у порядку та розмірах, встановлених наведеним законом, а з 23 липня 2011 року у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.

Рішенням Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року норми пункту 4 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» визнані такими, що відповідають Конституції України, тобто є конституційними.

Також, рішенням Конституційного Суду України від 25 січня 2012 №З-рп/2012 у справі за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення деяких статей Конституцій України, Бюджетного кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з окремими положеннями Конституції України суд розтлумачив, що Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

1 січня 2012 року набрав чинності Закон України від 22.12.2011 №4282-VІ «Про Державний бюджет України на 2012 рік», пунктом 3 Розділу «Прикінцеві положення» якого передбачено, що у 2012 році норми і положення статті 39, 50, 51, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», та стаття 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2012 рік.

На виконання вимог зазначеного Закону Кабінет Міністрів України прийняв постанови від 23 листопада 2011 року №1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та від 28 грудня 2011 року №1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення».

Таким чином, починаючи з 23 липня 2011 року в Україні змінилося правове регулювання, на підставі якого позивачу здійснювались виплата пенсії та інші соціальні виплати згідно з судовими рішеннями, зокрема, по-іншому визначені розміри пенсій для інвалідів щодо яких встановлено причинний зв'язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, а також щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

У силу положень частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

За змістом статті 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод юрисдикція Європейського суду з прав людини поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 3 червня 2014 року у справі №43331/12 «Великода проти України» від 3 червня 2014 року, в якій заявниця скаржилась на невиконання рішення, яким управління Пенсійного фонду України зобов'язано здійснити перерахунок та виплачувати їй пенсію з 1 грудня 2008 року, суд визнав заяву неприйнятною як повністю необґрунтовану. Так, Європейський суд дійшов висновку що подальша дія такого судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати заявниці, було внесено зміни; при цьому наголосив, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватись, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому. Тут же вказано, що суд також не може дійти висновку, що передавши Кабінету Міністрів України право на встановлення розміру соціальних пільг, парламент України діяв у порушення якихось положень Конвенції; а зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансовими труднощами, з якими зіткнулась держава. Також Європейський суд констатував, що за відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою, суд не вважає, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю.

Таким чином, Європейський суд з прав людини прийшов до висновку, що дія судового рішення, яким встановлено розмір пенсії припиняється, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати, було внесено зміни. При цьому, такий суд неодноразово повторював, що Конвенція є живим інструментом, що повинен тлумачитися з огляду на умови сьогодення (рішення від 25 квітня 1978 року у справі «Тайрер проти Сполученого Королівства» (Tyrer V. the United Kingdom), п. 31, Series А №26; рішення від 7 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України» (Pichkur v. Ukraine), заява №10441/06, п. 53).

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» вказав, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

У рішеннях Європейського суду з прав людини в справі «Аррас та інші проти Італії» від 14 лютого 2012 року, «Сухобоков проти Росії» від 13 квітня 2006 року також констатовано, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому.

Таким чином, названі рішення Ставищенського районного суду Київської області в частині проведення визначених ними перерахунку пенсії та відповідних виплат підлягають виконанню до моменту внесення у чинне законодавство України змін, що встановлюють новий порядок обчислення та нарахування цих соціальних виплат.

За таких обставин і викладених вище правових норм, враховуючи встановлення фактів перерахування ОСОБА_3 грошових коштів згідно постанов Ставищенського районного суду Київської області від 28 лютого 2008 року у справі №2-а-4 та від 15 червня 2009 року у справі №2-а-133 за період з 1 січня 2007 року по серпень 2011 року і підтвердження цього представником позивача, наявності доказів перерахування позивачу матеріальної та моральної шкоди в еквіваленті 2000,00 Євро і пені за прострочення строку виконання рішення Європейського суду, зміну правового регулювання стосовно обчислення пенсії позивача, наведену вище практику Європейського суду з прав людини, зважаючи, що рішення Ставищенського районного суду у справі №2-а-133 від 15 червня 2009 року стосувалося періоду з 22 травня 2008 року по 15 червня 2009 року, закінчення 21 червня 2010 року виконавчого провадження із виконання рішення цього ж суду від 28 лютого 2008 року, а також те, що рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Хайнацький та інші проти України» зобов'язано виконати ті рішення, які ще підлягають виконанню, суд приходить до висновку про виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хайнацький та інші проти України» стосовно позивача, і, як наслідок, констатує необґрунтованість позовних вимог та резюмує необхідність відмови у задоволенні позову.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. За правилами частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За наведеного вище, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно із частиною другою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. Відповідачі не надали суду доказів понесення ними судових витрат, тому підстави для присудження на їх користь судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 159 - 163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Скрипка І.М.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови - 12 червня 2015 р.