Справа № 814/5234/13-а
Суддя: Усенко Є.А.
Дата ухвалення: 2015-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2015 року м. Київ К/800/26438/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача:Усенко Є.А.,
суддів: Веденяпіна О.А., Зайцева М.П.,
при секретарі: Загородньому А.А.,

розглянувши у судовому засіданні

касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Одесі Міжрегіонального Головного управління Міндоходів

на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.02.2014

та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.04.2014

у справі № 814/5234/13-а Миколаївського окружного адміністративного суду

за позовом Державного підприємства «Спеціалізований морський порт «Октябрьск»

до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Одесі Міжрегіонального Головного управління Міндоходів (СДПІ)

третя особа: Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»

про скасування податкового повідомлення-рішення та визнання протиправними дій,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.02.2014, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.04.2014, позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення СДПІ у м. Одесі від 12.15.2013 № ; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі СДПІ у м. Одесі просить скасувати ухвалені у справі судові рішення в частині задоволення позову з підстав порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та прийняти нове рішення. яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Заперечуючи проти касаційної скарги, представники позивача та третьої особи просять залишити її без задоволення як безпідставну.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Фактичною підставою для збільшення у податковому обліку позивача грошового зобов'язання із податку на додану вартість згідно з податковим повідомленням - рішенням, з приводу правомірності якого виник спір, став висновок контролюючого органу, викладений в акті перевірки від 02.12.2013 № 49/47-4/19290012. Згідно з актом перевірки позивач порушив норми підпункту 14.1.185 пункту 14.1 ст. 14, пунктів 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198, пунктів 200.1 та 200.2 ст. 200 Податкового кодексу України (ПК): завищив податковий кредит у податковому обліку за червень, липень 2013 року на загальну суму 226112,00 грн. за податковими накладними, виписаними ДП «Адміністрація морських портів України» на поставку послуг із сервітуту та з надання в користування об'єктів інфраструктури спеціалізованого морського порту, правовий титул господарського відання на передане в користування майно за яким станом на червень, липень 2013 року не був зареєстрований, так само, як не було зареєстровано за позивачем і право сервітуту. З посиланням на ці обставини СДПІ зробила висновок про відсутність операцій з поставки між ДП «Адміністрація морських портів України» та позивачем, а відтак про неправомірне збільшення позивачем суми податкового кредиту.

За наслідками перевірки СДПІ стосовно позивача прийнято податкове повідомлення-рішення від 12.15.2013 № про збільшення грошового зобов'язання із податку на додану вартість на 226112,00 грн. за основним платежем та 113056,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

У судовому процесі встановлено, що позивач включив до складу податкового кредиту за червень, липень 2013 року податок на додану вартість в загальній сумі 226112,00 грн. на підставі податкових накладних, виписаних ДП «Адміністрація морських портів України» на поставку послуг із сервітуту та з надання в користування об'єктів інфраструктури спеціалізованого морського порту за договорами від 14.06.2013 № 266А-2013 про встановлення сервітуту та від 14.06.2013 р. № 263А-2013 про користування об'єктами інфраструктури.

Відповідно до наказу Міністерства інфраструктури України від 19.03.2013 № 163 «Про заходи щодо реорганізації підприємств морського транспорту та утворення державного підприємства «Адміністрація морських портів України» були реорганізовані підприємства морського транспорту, в тому числі позивач, шляхом виділу стратегічних об'єктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та обов'язків стосовно них з передачею виділеного майна (майнових прав і обов'язків) на титулі права господарського відання новоутвореному ДП «Адміністрація морських портів України».

На підставі розподільчого балансу і акту приймання-передачі, затверджених 13.06.2013 Міністерством інфраструктури України, здійснено передачу майна, яке є державною власністю, з балансу позивача на баланс ДП «Адміністрація морських портів України», зокрема об'єктів (споруд), які використовуються позивачем для провадження господарської діяльності (причали, залізничні колії, під'їзні автомобільні шляхи тощо) (а. с. 61-80, т.1),

Між ДП «Адміністрація морських портів України» та позивачем був укладений договір про встановлення сервітуту від 14.06.2013 № 266А-2013, за яким позивач набув право строкового платного користування причалами № 1-6, допоміжним причалом, розташованими в м. Миколаєві, вул. Айвазовського, 29, та договір користування об'єктами інфраструктури від 14.06.2013 № 263А-2013, за умовами якого позивач набув право строкового платного користування під'їзними залізничними коліями та автомобільними під'їзними шляхами до причалів.

За визначенням підпункту 14.1.185 пункту 14.1 ст.14 ПК постачання послуг - будь-яка операція, що не є постачанням товарів, чи інша операція з передачі права на об'єкти права інтелектуальної власності та інші нематеріальні активи чи надання інших майнових прав стосовно таких об'єктів права інтелектуальної власності, а також надання послуг, що споживаються в процесі вчинення певної дії або провадження певної діяльності.

Згідно з підпунктом «а» пункту 198.1 ст. 198 цього Кодексу право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;.

Пунктом 198.3 цієї статті встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (підпункт 198.6 цієї статті).

При цьому законодавцем, безумовно, презумується реальність оподатковуваних операцій, достовірність податкових накладних, митних декларацій (інших документів, перелік яких встановлений пунктом 201.11 ст. 201 ПК).

Заперечуючи проти позову та обґрунтовуючи правомірність зменшення у податковому обліку позивача суми податкового кредиту, СДПІ посилається на те, що станом на червень, липень 2013 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за ДП «Адміністрація морських портів України» не було зареєстровано право господарського відання на об'єкти (споруди), щодо поставки послуг із сервітуту та з надання в користування якого це підприємство виписало податкові накладні на адресу позивача, так само, як і за позивачем не було зареєстровано право сервітуту, що є обов'язковою умовою в силу ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пункту 2 ст. 144 Господарського кодексу України для виникнення права на майно (в тому числі, права користування (сервітуту). Відсутність у ДП «Адміністрація морських портів України» прав на вище вказані об'єкти (споруди) виключає можливість його участі у господарських операціях щодо цього майна.

Посилання СДПІ щодо обов'язкової реєстрації прав на нерухоме майно, стосовно якого були здійснені господарські операції між ДП «Адміністрація морських портів України» та позивач, як на юридичний факт виникнення цих прав, відповідає вимогам правових норм. Право господарського відання на отримане внаслідок реорганізації позивача майно ДП «Адміністрація морських портів України» зареєструвало в Державному реєстрі 13.12.2013. Разом з тим, в судовому процесі було підтверджено фактичну передачу майна з балансу позивача на баланс ДП «Адміністрація морських портів України» на підставі розпорядчого акту державного органу, уповноваженого здійснювати управління майном, що входить до складу державної власності; об'єктивну потребу позивача в цьому майні для здійснення господарської діяльності і фактичне користування позивачем цим майном в червні, липні 2013 року на підставі цивільно-правових договорів на платній основі; включення ДП «Адміністрація морських портів України» до податкових зобов'язань за червень, липень 2013 року ПДВ в сумі 226112,00 грн. за операціями з поставки послуг із сервітуту та з надання в користування об'єктів інфраструктури (а.с. 236-250, т.1). Ці обставини об'єктивно свідчать, що господарські операції між ДП «Адміністрація морських портів України» та позивачем стосовно вказаного майна відбулися. Превалювання сутності над формою, тобто коли операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми, є одним із принципів бухгалтерського обліку, закріплених ст. 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Документи, надані позивачем на підтвердження суми податкового кредиту 226112,00 грн., відповідають цьому принципу. Хоча цей принцип правовими нормами прямо не поширений на податковий облік, враховуючи положення частини 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», що податкова звітність, як і інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтується на даних бухгалтерського обліку, суди попередніх інстанцій правильно надали перевагу сутності операцій між ДП «Адміністрація морських портів України» та позивачем як операціям з поставки та зробили юридично правильний висновок про правомірне декларування позивачем податкового кредиту в сумі ПДВ, нарахованого в ціні поставки.

Цей висновок суду відповідає і визнанню СДПІ в судовому процесі факту поставки вище зазначених послуг та використання їх позивачем при здійсненні господарської діяльності.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність вищенаведених висновків судів попередніх інстанцій, а відтак відсутні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Касаційний перегляд справи здійснено у відповідності до частини 2 ст. 220 КАС України у межах касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 220, 221, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, Вищий адміністративний суд України

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Одесі Міжрегіонального Головного управління Міндоходів залишити без задоволення, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.02.2014 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.04.2014 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути переглянута Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: підписЄ.А. Усенко
Судді: підписО.А. Веденяпін
підписМ.П. Зайцев