Справа № 489/2158/15-а
Суддя: Спінчевська Н. А.
Дата ухвалення: 2015-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2 а/489/153/2015

П О С Т А Н О В А
Іменем України
27 травня 2015 року Ленінський районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого - судді Спінчевської Н.А.,

при секретарі - Ковальовій С.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 , його представника Струц В.А., представника відповідача Овчиннікової Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ленінського районного військового комісаріату про скасування постанови про адміністративне правопорушення,

В С Т А Н О В И В:
В квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Ленінського районного військового комісаріату про скасування постанови про адміністративне правопорушення.

Позивач вказує на, те що 30 березня 2015 року відносно нього винесено постанову про накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 210-1 КУпАП, за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, а саме після визнання ВЛК при Ленінській РВК військовозобов`язаного обмежено придатним крім ВДВ, відмовився від призову за мобілізацією.

Посилався на те, що з винесеною постановою він не згоден, оскільки вимоги чинного законодавства України не порушував. Він повідомив відповідача про неможливість проходження військової служби з підстав релігійних переконань, що заперечує виконання ним військового обов`язку під військовим командуванням в будь-якому виді та просив його звільнити від військового призову за мобілізацією. До своєї заяви додав довідку про приналежність до релігійної організації Свідків Єгови в Україні та призначення на посаду священнослужителя служителем збору. Він не вважає свої дії протиправними, оскільки в його діях не має ознак адміністративного правопорушення.

Посилаючись на викладене, просив суд скасувати постанову № 36 від 30 березня 2015 року та закрити провадження у справі.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Позивач вказував також на те, що він готовий виконати свій громадянський обо`вязок перед Державою в інший, альтернативний спосіб.

Представник відповідача проти позову заперечувала, посилаючись на те, що немає підстав для скасування оскаржуваної постанови.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши і оцінивши в сукупності наявні у справі докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Як убачається з матеріалів справи 26 березня 2015 року відносно позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення, в якому зазначено, що позивач порушив законодавство про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, а саме після визнання ВЛК при Ленінській РВК військовозобов`язаного обмежено придатним крім ВДВ, відмовився від призову за мобілізацією.

30 березня 2015 року відповідачем було винесено постанову, якою позивача було визнано винним у порушенні законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, яке передбачено ч.1 ст.210-1 КУпАП, та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170 грн.

Згідно ст. 254 КУпАП про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності. Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається у двох екземплярах, один з яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною 1 ст. 268 КУпАП визначено, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Відповідно до ч.1, 2 ст. 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова виконавчого органу сільської, селищної, міської ради по справі про адміністративне правопорушення приймається у формі рішення. Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.
Відповідно до ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях, усі сумніви, щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, згідно ст. 62 Конституції України.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС України).
21.07.2014 року Указом Президента України №607 «Про часткову мобілізацію» у зв`язку з поширенням проявів тероризму на території України, що призводять до загибелі мирного населення, військовослужбовців і працівників військових формувань та правоохоронних органів України у східних регіонах держави, концентрацією угрупувань військ (сил) зі значним наступальним потенціалом на території Російської Федерації поблизу державного кордону України, загрозою нападу, небезпекою державній незалежності України, з метою забезпечення оборони держави, було оголошено часткову мобілізацію.

Позивач, на виконання Указу Президента України № 607 від 21.07.2014 року «Про часткову мобілізацію», прибув до Ленінського РВК де його було направлено на проходження медичної комісії, яку він пройшов і, згідно постанови ВЛК, був визнаний обмежено придатним до проходження військової служби крім ВДВ.

Відповідно до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» - мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установи і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.

З моменту оголошення мобілізації, відповідно до ч.8 ст.4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. Визначення терміну «особливий період» вказано у ЗУ «Про оборону країни» (ст.1), який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україна або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно ст.65 Конституції України та ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовий обов`язок включає проходження військової служби (ст.3), а військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Силах України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави (ст.9).

Статтею першою Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», зазначено, що військовий обов`язок включає підготовку громадян до військової служби, приписку до призовних дільниць, прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу, проходження військової служби, виконання військового обов`язку в запасі, проходження служби у військовому резерві, дотримання правил військового обліку.

Статтею 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлено перелік військовозобов`язаних, які не підлягають призову на військову служу під час мобілізації.

Відповідно ч.4 ст.35 Конституції України - ніхто не може бути увільнений від обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань.

У разі, якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Статтею 64 Конституції України гарантується, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку цих обмежень.

На час, коли позивача призвали за мобілізацією, не було оголошено воєнний або надзвичайний стан.

В пункті четвертому статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу зазначено, що громадяни України мають право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою згідно з Конституцією України та Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу».

Статтею 8 Конституції України встановлено, що Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції є нормами прямої дії.

Відповідно ч.1 ст.9 Конституції України та ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються вони у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована 17 липня 1997 року), та практику Європейського суду з прав людини.

Пункт 2 статті 9 Європейської конвенції з прав людини зазначає, що свобода сповідувати релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, які встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони громадського порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших людей.

Перелік правомірних цілей, які виправдовують обмеження свободи віросповідання, передбачених ст.9 Конвенції, є вичерпним.

Тим самим стаття 9 не дозволяє посилатися на поняття «державної безпеки» для того, щоб виправдати обмеження у здійсненні прав, що гарантуються, а право на відмову від військової служби з релігійних переконань не може бути обмежено в інтересах національної безпеки та територіальної цілісності.

Відповідно статті другої Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» право на альтернативну службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

З матеріалів адміністративного позову вбачається, що ОСОБА_1 з 24 липня 2004 року є присвяченим охрещеним служителем Релігійної організації Свідків Єгови в Україні, а з 21 червня 2009 року позивача призначено на посаду священнослужителя служителем (дияконом) збору. Зазначене підтверджується довідкою №1701 від 20.03.2015 року Центру Свідків Єгови релігійної організації «Релігійний центр Свідків Єгови в Україні». Тобто, задовго до подій, які стали підставою для оголошення часткової мобілізації.

Церква Свідків Єгови, служителем якої є позивач, у відповідності з Положенням про Порядок проходження альтернативної (невійськової) служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №2066 від 10.11.1999 року, відноситься до переліку релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю, що також встановлено в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Релігійна громада Свідків Єгови в м.Москва проти Російської Федерації».

У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Баятян проти Вірменії» зазначено, що «заявник у цій справі є членом релігійної організації Свідків Єгови - релігійної групи, чиї вірування включають в себе переконання про неприйнятність служби у військових структурах, навіть якщо така служба не пов`язана з носінням зброї. Зважаючи на це у Європейського суду немає підстав сумніватися, що відмова заявника від військової служби була продиктована його глибокими релігійними переконаннями, які перебували в стані серйозного і нездоланного конфлікту з його обов`язком пройти військову службу. Отже, стаття 9 Європейської Конвенції підлягає застосуванню у справі заявника».

Відповідно до ч. 1 ст. КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Для доведення факту вчинення адміністративного правопорушення відповідач повинен був встановити, що дії (бездіяльність) позивача є протиправними і в цьому є його вина, яка виражається у формі умислу чи необережності.
Частиною 3 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
У зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку, що слід скасувати оскаржувану постанову Ленінського районного військового комісаріату у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 210-1 КУпАП, у зв`язку з тим, що в його діях відсутні ознаки адміністративного правопорушення, а оскаржувану постанову винесено відповідачем неправомірно, без врахування зазначених вище обставин у справі, що мають значення для прийняття рішення.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.11,14, 99, 104, 122, 159, 160, 161, 163, 167 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Ленінського районного військового комісаріату про скасування постанови про адміністративне правопорушення

задовольнити.

Постанову військового комісара Ленінського районного військового комісаріату №36 від 30 березня 2015 року по справі про адміністративне правопорушення відносно рогача Тимура Анатолійовича скасувати.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя: Н.А. Спінчевська