Справа № 2а/1770/4570/11
Суддя: Ланченко Л.В.
Дата ухвалення: 2015-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2015 року м. Київ К/9991/28135/12

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого Ланченко Л.В.

суддів Пилипчук Н.Г.

Цвіркуна Ю.І.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу

Дубенської об'єднаної державної податкової інспекції Рівненської області Державної податкової служби

на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 21.11.2011 та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 15.03.2012

у справі №2а/1770/4570/2011

за позовом Фізичної особи -підприємця ОСОБА_2

до Дубенської об'єднаної державної податкової інспекції

про скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 21.11.2011, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 15.03.2012, позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Дубенської ОДПІ № від 14.10.2011.

У справі відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою відповідача, у якій ставиться питання про скасування рішення суду першої та апеляційної інстанції та прийняття нового про відмову в позові повністю, з підстав невірного застосування норм матеріального права.

Перевіривши під час попереднього судового засідання повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в судових рішеннях, в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Відповідачем проведено документальну планову виїзну перевірку з питань дотримання позивачем вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2008 по 31.12.2010, за результатами якої складено акт №221/17-38/ від 30.09.2011.

Перевіркою встановлено, що у періоді, що перевірявся позивач здійснював діяльність на загальній системі оподаткування на умовах фіксованого податку, згідно Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» №13-92 від 26.12.1992.

На підставі інформації наданої ВРЕР м. Дубно УДАІ УМВС України податковим органом встановлено, що позивачем у цьому періоді було поставлено на облік та зареєстровано згідно чинного законодавства 22 одиниці транспортних засобів, а знято з обліку для реалізації 16 одиниць транспортних засобів. Крім того, на підставі інформації наданої ВРЕР м. Дубно УДАІ УМВС України, інформації Рівненської митниці встановлено, що в залишку (нереалізовано) станом на 01.01.2011 рахується 6 транспортних засобів.

За висновками відповідача, позивачем у 2010 році отримано валовий дохід в сумі 152869,82 грн., який визначено за даними фактурної вартості реалізованих транспортних засобів, яку зафіксовано при перетині митного кордону даними транспортними засобами.

З огляду на такі розрахунки та враховуючи вимоги абзаців 6-8 пункту 1 статті 14 розділу IV Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» №13-92 від 26.12.1992 , згідно якого громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи, мають право самостійно обрати спосіб оподаткування доходів, одержаних від цієї діяльності, за фіксованим розміром податку шляхом придбання патенту за умови, якщо, зокрема, валовий доход такого громадянина від самостійного здійснення підприємницької діяльності або з використанням найманої праці за останні 12 календарних місяців, що передують місяцю придбання патенту, не перевищує семи тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (119000,00 грн.), податковий орган зробив висновки про те, що позивач, перевищивши зазначений рівень, і за вказаний вище період, не мав права перебувати на фіксованій ставці податку. А, відтак, всі його доходи, одержані понад законодавче обмеження в 119000 грн., підлягали оподаткуванню на загальних підставах.

Таким чином, відповідачем сума виручки позивача у зазначеному періоді визначена на підставі даних митниці про фактурну вартість транспортних засобів, яка перевищила межу в 119000 грн. за мінусом 25% валових витрат та підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб - суб?єктів підприємницької діяльності. Всього, за охоплений перевіркою період податковим органом сума податкового зобов??язання по податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності нарахована на рівні 17197,85 грн.

Суд касаційної інстанції не вбачає порушень судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, на які посилається відповідач у касаційній скарзі, та вважає, що судом повно встановлені обставини у справі, яким надана правильна правова оцінка на підставі законодавства, яке врегульовує спірні відносини.

Згідно пункту 1.2 статті 1 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», дохід фізичної особи охоплює суму будь-яких коштів, одержаних платником податку у власність або нарахованих на його користь протягом відповідного звітного податкового періоду з різних джерел як на території України, так і за її межами.

Дохід з джерелом його походження в Україні, згідно підпункту «ж» пункту 1.3 статті 1 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», - це будь-який дохід, одержаний платником податку або нарахований на його користь від здійснення будь-яких видів діяльності на території України, у тому числі, але не виключно, у вигляді доходів від продажу рухомого майна, якщо факт зміни власника (продажу об'єкта рухомого майна) підлягає державній реєстрації та/або нотаріальному посвідченню згідно із Законом України, або якщо місце вручення такого рухомого майна набувачеві знаходиться на території України.

Відповідно до положень статті 4 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» загальний річний оподатковуваний дохід складається з суми загальних місячних оподатковуваних доходів звітного року, а також іноземних доходів, одержаних протягом такого звітного року. До складу загального місячного оподатковуваного доходу включаються в тому числі і частина доходів від операцій з майном, розмір якої визначається згідно з положеннями статей 11-12 цього Закону.

Згідно з пунктом 7.1 статті 7 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» дохід платника податку від продажу об'єкта рухомого майна протягом звітного податкового року оподатковується за ставкою 15 відсотків від об'єкта оподаткування.

На відміну від визначеного підпунктом 11.1.3 статті 11 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» порядку оподаткування операцій з продажу нерухомості, згідно з яким дохід від продажу об'єкта нерухомого майна визначається виходячи з ціни, зазначеної у договорі купівлі-продажу, але не нижче оціночної вартості такого нерухомого майна, розрахованої органом, уповноваженим здійснювати таку оцінку відповідно до законодавства, при продажу рухомого майна вказаний Закон не містить вимог до визначення бази оподаткування не нижче оціночної вартості такого майна.

За таких обставин, висновок відповідача про визначення доходу від продажу рухомого майна виходячи з його фактурної вартості не ґрунтується на вимогах чинного, на момент виникнення спірних правовідносин, законодавства про оподаткування, а відтак і визначення позивачу податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб від продажу рухомого майна згідно електронної бази данних «Митниця» здійснено неправомірно.

Фактично, при визначенні виручки позивача, відповідачем застосовано фактурну вартість транспортних засобів, яка, як вбачається з акту податкової перевірки, вважається податковим органом звичайною ціною.

Разом з тим, порядок визначення «звичайної ціни» визначений пунктом 1.20 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», згідно якого звичайна ціна в першу чергу визначається виходячи з рівня справедливих ринкових цін.

Справедлива ринкова ціна - це ціна, за якою товари передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари, а покупець бажає їх отримати за відсутності будь-якого примусу, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари, а також ціни, які склалися на ринку (території найближчій стосовно будь-якої із сторін договору) ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів.

Для визначення звичайної ціни товару використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару договори з ідентичними (однорідними) товарами у співставних умовах. Якщо товари, ідентичні (за їх відсутності - однорідні) товарам, стосовно яких визначається звичайна ціна, прилюдно пропонуються до продажу, або мають ціни, встановлені на організованому ринку цінних паперів, або мають біржову ціну, визначення звичайної ціни здійснюється із врахуванням таких факторів.

Відповідно до підпункту 1.20.5 пункту 1.20 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», якщо звичайна ціна не може бути визначена з використанням таких норм, то для доказів обґрунтування її рівня застосовуються правила, визначені національними положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку, а також національними стандартами з питань оцінки майна.

З акта перевірки та долучених до матеріалів справи копій документів, які використовувалися відповідачем під час податкової перевірки позивача, слідує, що податковим органом не здійснювалися заходи щодо дослідження справедливих ринкових цін на ідентичні або однорідні товари.

Таким чином, відповідач, всупереч порядку визначення звичайних цін, обумовлених пунктом 1.20 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», прийняв за звичайну ціну фактурну вартість товарів, однак така вартість товару не є звичайною ціною в розумінні обумовленого закону.

Крім того, Закон України «Про податок з доходів фізичних осіб», взагалі не покладає обов'язку щодо застосування «звичайної ціни» під час продажу рухомого майна.

Згідно вимог пункту 12.4 статті 12 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», застосування ставки податку до вартості рухомого майна, розрахованої за звичайними цінами, передбачено лише при обміні об'єктами рухомого майна. В той же час позивач операцій по обміну транспортними засобами в охопленому перевіркою періоді не здійснював.

Як вже було зазначено раніше, за змістом пункту 1.2 статті 1 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» дохід фізичної особи - це сума коштів, одержаних платником податку у власність або нарахованих на його користь протягом відповідного звітного податкового періоду з різних джерел як на території України, так і за її межами, то з урахуванням відсутності правової норми про визначення такого доходу при продажу рухомого майна, виходячи з ціни, яка є нижчою за його фактурну вартість, об'єкт оподаткування повинен визначатися із ціни продажу, обумовленої договором, або ж із суми коштів, яка фактично, а не ймовірно одержана такою фізичною особою.

Оскільки твердження про необхідність нарахування податкових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб від продажу рухомого майна ґрунтуються на тому, що позивачем занижено базу оподаткування таким доходом, то податковий орган мав право зробити вказані висновки, лише маючи у своєму розпорядженні документи, які б підтверджували факт настання такої події, як отримання позивачем доходу за відчужений транспортний засіб у розмірі, що дорівнює його фактурній вартості. Однак, жодного доказу на підтвердження отримання позивачем у охопленому перевіркою періоді такого доходу, відповідач не надав.

За встановлених обставин, судова колегія вважає, що суд першої та апеляційної інстанцій не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які б давали підстави для скасування оскарженого судового рішення, а тому касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 220-1, 223, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Дубенської об'єднаної державної податкової інспекції Рівненської області Державної податкової служби відхилити, а постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 21.11.2011 та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 15.03.2012 залишити без змін.

Ухвала вступає в законну силу з моменту проголошення. Заява про перегляд судового рішення в адміністративній справі може бути подана з підстав, в порядку та у строки встановлені ст.ст.236-2391 КАС України безпосередньо до Верховного Суду України.

Головуючий Л.В.Ланченко

Судді Н.Г.Пилипчук

Ю.І.Цвіркун