Справа № 804/3321/15
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2015-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 травня 2015 р. Справа № 804/3321/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіБоженко Наталії Василівни
при секретаріТалаш Д.В.
представника позивача представників відповідача ОСОБА_3 Лепша М.І., Кошелєвої Н.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_6 до Головного управління державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування висновку від 05.01.2015 року, зобов'язання вчинити певні дії,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_6 з позовом до Головного управління державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати висновок «Про визнання недійсною посвідки на постійне проживання в Україні громадянці Молдови ОСОБА_6.», затверджений 05.01.2014 року заступником начальника ГУ ДМС України в Дніпропетровській області С.А. Сімон;
- зобов'язати Головне управління державної міграційної служби України у Дніпропетровській області поновити посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 10.07.2006 року;
- зобов'язати Головне управління державної міграційної служби України у Дніпропетровській області повідомити у встановлений законом спосіб Державну прикордонну службу України про скасування висновку від 05.01.2015 року.
В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_6 зазначила, що за результатами неодноразового звернення до компетентної посадової особи відповідача із заявою щодо обміну посвідки на постійне проживання в Україні, у зв'язку із досягнення нею 45-річного віку, їй було відмовлено з причини невідповідності імені ОСОБА_6 за посвідкою, що була видана раніше, та імені ОСОБА_6 за наданими документами для видачі нової посвідки. Згодом рішенням суду було встановлено факт належності правовстановлюючого документу - посвідки ОСОБА_6. За результатами наступного звернення до відповідача із заявою про обмін посвідки останнім було винесено оскаржуваний висновок про визнання недійсною посвідки на постійне проживання в Україні, з огляду на те, що на момент звернення ще 23.10.2001 року позивач не могла вважатися такою, що має дозвіл на імміграцію в Україну, згідно копії паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1976 року, у якому відсутня відмітка про прописку в Україні. Крім того, відповідачем безпідставно проводилась перевірка правомірності надання дозволу на імміграцію. Також за твердженнями позивача, при винесенні оскаржуваного висновку посадова особа відповідача залишила поза увагою те, що рішення про дозвіл на імміграцію набуло своєї реалізації, їй видано посвідку на постійне проживання в Україні. Однак посадова особа Головного управління державної міграційної служби України у Дніпропетровській області за результатами розгляду заяви про обмін посвідки, у зв'язку із досягнення 45-річного віку, винесла протиправний висновок, за яким в тому числі визнала позивача такою, що не має дозвіл на імміграцію в Україну, вилучила посвідку на постійне місце проживання в Україні.
Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, з підстав викладених в позовній заяві та просив позов задовольнити повністю.
Представники відповідача у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що рішення Головного управління державної міграційної служби України у Дніпропетровській області було прийнято з урахуванням норм чинного законодавства та з дослідженням усіх обставин справи та до повноважень Державної міграційної служби та її територіальних органів відноситься право приймати рішення про скасування дозволів на імміграцію в Україну.
Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, встановив наступне.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка Республіки Молдова, переїхала в Україну для постійного проживання в 1995 році в с. Новолатівка, Широківського району, Дніпропетровської області та постійно проживає на території України з 1995 року, що підтверджується матеріалами справи та не спростовується сторонами.
Документом, який посвідчує особу позивача, був паспорт громадянина колишнього СРСР за прізвищем - ОСОБА_6.
10 липня 2007 року, у зв'язку із закінченням терміну дії посвідки, ВГІРФО УМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_6 документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2, терміном дії - безстроково.
Позивачем було подано заяву про обмін посвідки, у зв'язку з досягненням нею 45-річного віку, однак 05.01.2015 року посадовою особою відповідача було прийнято висновок «Про визнання недійсною посвідки на постійне проживання в Україні», який був затверджений заступником начальника ГУ ДМС України в Дніпропетровській області С.А. Сімон.
Як зазначено у висновку, посадова особа відповідача вважала б за доцільне: визнати громадянку Молдови ОСОБА_6 такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну; посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 10.07.2006 року визнати недійсною та такою, що підлягає вилученню; привести статус перебування зазначеної іноземки в Україні відповідно до вимог законодавства; ураховуючи, що громадянка Молдови ОСОБА_6 має підстави для отримання дозволу на імміграцію відповідно до п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію» як мати іммігранта, надати їй перелік документів, необхідних для отримання дозволу на імміграцію.
При вирішення спору суд виходить з наступного.
Порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на постійне або тимчасове проживання та вирішення інших питань, пов'язаних з імміграцією іноземців, визначається Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року за №2491-ІІІ (дата набрання законом чинності - 07.08.2001 року) (надалі Закон України «Про імміграцію»).
Так, відповідно до абз. 2 ст. 1 Закону України «Про імміграцію», імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.
Згідно з абз. 5 зазначеної статті, дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Відповідно до абз. 2 пункту 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію», вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну на постійне проживання до набрання чинності цим Законом і мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про прописку або отримали посвідку на постійне проживання в Україні.
При цьому, у відповідності до абз. 5 пункту 4 Прикінцевих положень, особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.
Постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 року №251 затверджено Порядок оформлення, виготовлення, і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання (надалі - Порядок №251), згідно з пунктом 9 якого строк дії посвідки на постійне проживання не обмежується. Посвідка на постійне проживання підлягає обміну в разі досягнення особою 25- і 45-річного віку.
Як передбачено п.18 Порядку №251 посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України "Про імміграцію".
Відповідно до ст.12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.
Згідно висновку від 05.01.2015 року, відповідач переглянув підстави надання ОСОБА_6 посвідки на постійне проживання в Україні ще від 22.03.2002 року серії НОМЕР_1 та відповідно в подальшому від 10.07.2006 року серії НОМЕР_2. Так, з урахуванням п.4 розділу 5 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію», зазначає, що на момент первинного звернення 23.10.2001 року ОСОБА_6 мала паспорт громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року, у якому відсутня відмітка про прописку в Україні. Тому вона не могла вважатися такою, що має дозвіл на імміграцію в Україну, а інших підстав його надання відповідно до норм Закону України «Про імміграцію» у заявниці не було. З огляду на що відповідач прийшов до висновку про незаконність отримання ОСОБА_6 посвідки на постійне проживання, не розповсюдження на останню положень ст.ст.12 - 15 Закону України «Про імміграцію». При цьому, в висновку відповідач зазначив про наявність правових підстав для отримання нею дозволу на імміграцію в Україну відповідно до п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію» як матері іммігранта - громадянина Молдови ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що доводи відповідача не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, оскільки такої підстави, як відсутність в паспорті позивача відмітки про прописку в Україні, для скасування дозволу на імміграцію, а в подальшому посвідки на постійне проживання, законодавство України не містить, в тому числі висновок не містить посилань на норму іншого Закону, яка передбачає інші підстави для скасування дозволу на імміграцію, крім тих, що наведені у ст. 12 Закону України «Про імміграцію».
У відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Як вже було зазначено судом, ОСОБА_6 постійно проживає на території України з квітня 1995 року, тобто остання прибула на територію України до набрання чинності Законом України «Про імміграцію» за паспортом громадянина колишнього СРСР, серії НОМЕР_3, виданим 07.02.1990 р. відділом внутрішніх справ Іскитимського міськвиконкому Новосибірської області.
Дана обставина також підтверджується рішенням Широківського районного суду Дніпропетровської області від 11.07.2014 року, справа №197/946/14-ц, яке набрало законної сили 21.07.2014 року, яким встановлено факт, що має юридичне значення, а саме: належність ОСОБА_6 посвідки на постійне проживання, серії НОМЕР_2, виданої УМВС України в Дніпропетровській області 10.07.2006 року; належність ОСОБА_6 державного акту на право власності на землю, серії НОМЕР_4 виданого Новоселівською сільською радою Широківського району Дніпропетровської області від 19.01.2000 року.
У відповідності до ч.1 ст.72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Так, під час судового розгляду справи, відповідачем не було доведено правомірності та обґрунтованості прийняття такого висновку, а саме визнання недійсною посвідки та її вилучення на підставі чинного законодавства України, а саме Закону України «Про імміграцію».
В тому числі, при прийнятті рішення, що оскаржується відповідачем не були враховані такі обставини, що позивач є матір'ю іммігранта гр.Молдови ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3, який має дозвіл на імміграцію та посвідку на постійне проживання, позивач є власником земельної ділянки з 2000 року, створила прийомну сім'ю, що підтверджується розпорядженням Голови районної державної адміністрації від 20.10.2006 року за №501-р-06, яке міститься в матеріалах справи.
З наведених вище обставин суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовної вимоги ОСОБА_6 про визнання протиправним та скасування висновку Головного управління державної міграційної служби України у Дніпропетровській області «Про визнання недійсною посвідки на постійне проживання в Україні» від 05.01.2015 року.
Щодо позовних вимог про зобов'язання ГУ ДМС України в Дніпропетровській області поновити посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 10.07.2006 року, зобов'язання відповідача повідомити у встановлений законом спосіб Державну прикордонну службу України про скасування висновку від 05.01.2015 року, то суд зазначає, що такі є передчасними та задоволенню не підлягають, адже визнання протиправним та скасування висновку від 05.01.2015 року свідчить про повернення позивача до правового стану, який існував до винесення протиправного висновку відповідача.
Суд, згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
Отже, з урахуванням вищевикладеного, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_6.
Що стосується питання про розподіл судових витрат, то суд зазначає, що у відповідності до положень ст.ст. 87, 94 Кодексу адміністративного судочинства України, Закону України «Про судовий збір», з урахуванням рішення суду про часткове задоволення позовних вимог, на користь позивача необхідно присудити сплачену суму судового збору у розмірі - 24,36 грн..
Керуючись ст.ст.71, 86, 94, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_6 до Головного управління державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування висновку від 05.01.2015 року, зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати висновок про визнання недійсною посвідки на постійне проживання в Україні від 05.01.2015 року.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Присудити з Державного бюджету України на користь ОСОБА_6 судові витрати у розмірі 24 (двадцять чотири) гривні 36 копійок.
Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом за місцезнаходженням суб'єкта владних повноважень і він не був присутній у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, але його було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо у суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено згідно з ч.3 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко