Справа № 810/3222/14
Суддя: Малинін В.В.
Дата ухвалення: 2015-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" червня 2015 р. м. Київ К/800/12377/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі
Головуючого судді Малиніна В.В.,
суддів Ситникова О.Ф., Швеця В.В.
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Київського окружного адміністративного суду від 4 листопада 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Іщенка Ю.В., третя особа ОСОБА_6 про зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до державного виконавця відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Іщенко Ю.В., третя особа: ОСОБА_6, у якому просили зобов`язати відповідача прийняти рішення про зняття арешту та заборони на відчуження майна - автомобіля марки GWM HOVER CC6460KY, 2006 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1 та направити таке рішення до відповідного органу, якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 4 листопада 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Вважаючи, що вказані рішення судів прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою,в якій просить їх скасувати, позов задовольнити.

Інші учасники судового розгляду письмових заперечень чи доповнень до Вищого адміністративного суду України, на вказану касаційну скаргу не надали.

Відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга заявника підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судами встановлено, що з червня 2013 року відділом державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у рамках виконавчого провадження № 38761083 здійснювались виконавчі дії з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса № 657 від 09.04.2013 про звернення стягнення на нерухоме майно ОСОБА_6 з метою задоволення грошових вимог стягувача ОСОБА_7.

21.05.2014 державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Іщенко Ю.В. винесено постанову, якою на виконання вимог статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (далі - Закон) накладено арешт на все майно боржника та оголошено заборону на відчуження будь - якого майна, що належить ОСОБА_6, зокрема автомобіля марки GWM HOVER CC6460KY, 2006 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, позивач стверджуючи, що вказаний автомобіль належить їй на праві приватної власності, посвідченого договором дарування, який укладений між боржником виконавчого провадження та нею 25.02.2014 року, звернулась до суду із вказаним позовом.

Відмовляючи у задоволені позову суду попередніх інстанцій прийшли до висновку, що відповідач діяв в межах та у спосіб визначений Законом, оскільки державний виконавець зобов'язаний був вжити заходи щодо арешту майна боржника внаслідок невиконання ним виконавчого документа у добровільному порядку. В силу вимог частини першої статті 60 Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Разом з тим, колегія суддів Вищого адміністративного суду України із вказаними висновками суддів попередніх інстанції не погоджується та вважає, що провадження у даній справі підлягає закриттю, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з частиною першою статті 60 Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Під час вирішення такого спору з'ясуванню підлягають обставини щодо підстав набуття права власності на спірне майно, у зв'язку з чим зазначені вимоги є приватноправовими.

Публічно-правовими є спори між особою, на майно якої накладено арешт у виконавчому провадженні і яка не є боржником у цьому провадженні, та органом державної виконавчої служби - суб'єктом владних повноважень з приводу рішень, дій чи бездіяльності, прийнятих (вчинених) під час проведення опису та арешту майна, що не пов'язані з визнанням права власності на арештоване майно.

Розглядаючи справу, суди попередніх інстанцій виходили з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. На думку колегії суддів, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права з огляду на те, що в цьому випадку неоднаково застосовано статтю 6 Конвенції стосовно «суду, встановленого законом». Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Керуючись статтями 157, 210, 220, 222, 223, 229, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 4 листопада 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Іщенка Ю.В., третя особа ОСОБА_6 про зобов'язання вчинити певні дії, скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до Державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Іщенка Ю.В., третя особа ОСОБА_6 про зобов'язання вчинити певні дії, закрити.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В.В. Малинін

Судді: О.Ф. Ситников

В.В. Швець