Справа № 826/19489/14
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2015-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2015 року № 826/19489/14

Об 11 год. 25 хв. Окружний адміністративний суд міста Києва за адресою: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 81-а у складі колегії суддів: головуючого Бояринцевої М.А., суддів Мазур А.С. Кротюка О.В. , при секретарі судового засідання Голубничій О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Громадянина Пакістану ОСОБА_1
до Державної міграційної служби України

проскасування рішення та зобов'язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги заявлені про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 10.11.14 р. №614-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву громадянина Пакистану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач стверджує, що з тексту та змісту повідомлення №145 від 26.11.14 р. не вбачається викладення саме причин відмови в визнанні позивача біженцем. Натомість у повідомленні лише відтворений абз. 4 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", що є порушенням ч. 13 ст. 10 Закону та п. 6.9 Правил розгляду заяв та оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.11 р. №649.

На думку позивача, відповідач не провів перевірку наявності чи відсутності у позивача підстав для отримання додаткового захисту.

У своїй заяві про надання статусу біженця, відповідній анкеті та під час співбесіди в міграційній службі позивач вказав причини, через які він не може повернутися до країни громадянської належності: «Я був змушений Пакистан з соціальних причин. Я отримував погрози від Лашкар-і-Тайба. Причина полягала в тому, що вони вимагали від мене грошей, бо я з заможної родини, але відмовився виконати їх вимоги. У 2008 р. в мене був конфлікт з Талібами, через що я покинув країну та у 2009 р. поїхав до Саудівської Аравії. Але навіть у Саудівській Аравії вони до мене змогли добратись, я отримував телефонні дзвінки, в яких вони запитували мене, коли я повернусь до Пакистану. Мені довелося повернутися додому в 2011 р. через складний стан здоров'я мого батька. Після мого повернення на мене напали 4 чоловіки на мотоциклах. Я потрапив до лікарні, де перебував 5-6 днів. Повернувшись додому з лікарні, я вирішив переїхати у Гуджранвалу, але і там не відчував себе у безпеці. Але і там вони мене знайшли, мені дзвонили, вимагали грошей, а також, щоб я збирав у інших гроші та передавав Талібам. Мені страшно за своє життя, тому я не можу повернутися до країни свого походження. У лютому мій батько отримав лист-погрозу від Талібів, де було написано, що вони мене шукають, знають, що я не в Пакистані і не в Саудівській Аравії».

Позивач зазначає, що він підпадає під поняття "біженець" відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 р. та Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки змушений залишити країну свого громадянського походження через належність до певної соціальної групи.

Позивач посилається на ч. 3 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", згідно з яким у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Оскільки Державна міграційна служба України не вимагала додаткових відомостей ні від позивача, ні від органів державної влади, то у відповідача не виникло сумнівів у достовірності повідомленої позивачем інформації, і відповідач повинен був прийняти рішення про визнання позивача біженцем.

На думку позивача, рішення про відмову у визнанні біженцем прийняте з порушенням ст. 9 та ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відповідно є незаконним та необґрунтованим; невиконання відповідачем своїх обов'язків щодо позивача свідчить про його необ'єктивність та упереджене ставлення до позивача.

Відповідач - Державна міграційна служба України - проти задоволення позовних вимог заперечив з таких підстав.

Відповідач зазначає, що причиною звернення за захистом в Україні позивач зазначив побоювання стати жертвою переслідувань через соціальні причини, проте, з наданої ним інформації не вбачається підстав вважати, що позивач переслідується в Пакистані за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи.

З матеріалів особової справи позивача вбачається відсутність у останнього об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що ці побоювання є реальними.

Інформація про побоювання переслідувань, що була надана позивачем, ґрунтується виключно на його особистих твердженнях і не має ніякого документального підтвердження.

Надані позивачем пояснення та докази свідчать лише про те, що проти позивача на території Пакистану вчинялися злочини майнового характеру - пограбування та напад з метою пограбування, що не свідчить про переслідування його з причин належності до певної соціальної групи.

Крім того, на території Пакистану продовжують жити та працювати брати позивача, які також займають бізнесом, і щодо них жодних погроз та переслідувань не було.

На території України позивач добровільно звернувся до посольства Пакистану, де отримав новий паспорт та видав своє місцезнаходження в Україні, що свідчить про відсутність будь-яких переслідувань у країні громадянського походження.

Також відповідач посилається на ту обставину, що позивач до того, як потрапити на територію України, перебував на території третіх безпечних країн - Узбекистану та Російської Федерації - і мав можливість звернутися з заявою про визнання біженцем там, що ним зроблено не було.

При розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем вивчено матеріали особової справи шукача притулку, дано оцінку та досліджено інформацію по країні його походження. На підставі вказаного та з урахуванням імперативних приписів статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" Державна міграційна служба України правомірно відмовила позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено умови, за яких такий статус не надається.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких грунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Пакистану; за національністю - пакистанець, за віросповіданням - мусульманин.

Територію країни громадянської належності залишив 14.09.13 р. До України прибув 01.10.13 р. автомобілем, нелегально, транзитом через Узбекистан та Російську Федерацію.

Позивач звернувся до органів міграційної служби із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту 17.04.14 р.

Згідно з висновком від 12.08.14 р. щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, погодженим начальником Управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві, рекомендовано Державній міграційній службі України відмовити позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 10.11.14 р. №614-14 позивачу відмовлено у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, щодо якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань;

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", в тому числі, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні

На думку суду, відповідачем не повною мірою досліджено питання щодо наявності чи відсутності обставин, передбачених п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, а саме.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно із п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Також може використовуватися інформація про країни походження, розміщена на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

Відповідачем не було поставлено вимоги щодо надання додаткових відомостей ні від позивача, ні від органів державної влади для уточнення інформації щодо ситуації у країні громадянської належності позивача станом на час прийняття оскаржуваного рішення.

Матеріали особової справи, а також матеріали, надані суду, свідчать про те, що відповідачем не надано належної оцінки доводам позивача про наявність у нього обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань в Пакистані.

Відповідач не провів перевірку наявності чи відсутності у позивача підстав для отримання додаткового захисту.

Суд зазначає, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надасться статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Шляхом отримання додаткових відомостей відповідач мав встановити наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача є реальними і обґрунтованими.

Згідно з даними, отриманими з відкритих джерел (звіти Amnesty International), у Пакистані діють озброєні угрупування «Пакистанський Талібан» та ін., в тому числі, Лашкар-і-Тайба (Армія чистих), які здійснюють напади на силовиків та мирне населення.

Відповідачем не перевірено надану позивачем інформацію щодо погроз з боку вказаних ним терористичних організацій та зв'язку між вказаними обставинами та причинами, з яких позивач покинув країну походження.

Щодо посилання відповідача на перебування позивача на території третіх безпечних країн, то згідно ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" вказана підстава є окремою підставою для відмови у визнанні особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і відповідач на неї не посилається у оскаржуваному рішення. За таких обставин у суду відсутні підстави для надання вказаній підставі правової оцінки.

Згідно із ч. ч. 3 ст. 10 Закону, у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Наведене свідчить про порушення органами Державної міграційної служби України законодавства України під час прийняття оскаржуваного рішення, оскільки не було всебічно вивчено та оцінено всіх доказів наявності умов для набуття позивачем статусу біженця, а саме відповідач не звертався із запитами до відповідних органів, зокрема Міністерства закордонних справ України для встановлення справжніх фактів стосовно особи та ситуації в країні перебування, відповідач не вимагав від Управління міграційної служби в м. Києві додаткову інформацію про позивача, при цьому зазначивши у висновку про відсутність підстав для надання статусу біженця позивачу.

Вказане є підставою для задоволення позовних вимог.

Згідно із ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано; безсторонньо; добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно.

За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову, а тому позов визнається таким, що підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 98, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1.Позов Громадянина Пакістану ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 10.11.2014 року № 614-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3. Зобов"язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Пакістану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в Україні.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий М.А. Бояринцева

Судді А.С. Мазур

О.В. Кротюк

Повний текст постанови складений 12 червня 2015 року.