Справа № 826/1881/15
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2015-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

27 травня 2015 року № 826/1881/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Келеберди В.І. , суддів Данилишин В.М. Качура І.А. при секретарі судового засідання Віруцькій О.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Міністерства оборони України за участі Генеральної прокуратури України

провизнання протиправними дій, скасування наказів
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України за участі Генеральної прокуратури України про визнання протиправними дій по видачі наказу (по особовому складу) від 28.02.2014 №89, скасування наказу по особовому складу) від 28.02.2014 №89; визнання протиправними дій щодо підписання Контракту про проходження громадянами України військової служби з Збройних Силах України, введеним в дію наказом від 17.02.2014 №77, визнання незаконним Контракту про проходження громадянами України військової служби з Збройних Силах України, введеним в дію наказом від 17.02.2014 №77 та скасування наказу від 17.02.2014 №77.

Позов обґрунтовано тим, що оскаржені накази прийнято в порушення норм законодавства, з порушенням порядку поза межами наданих повноважень та за відсутності для їх прийняття, оскільки контракт введений в дію наказом від 17.02.2014 №77 в порушення вимог п. 28 Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України, затвердженого Указом Президента України від 07.11.2001 №1053/2001 оформлено пізніше ніж за місяць до закінчення строку дії чинного контракту.

Також, позивач зазначає, що в порушення п. 116 згадуваного Положення та п. 9 Положення про Генеральний штаб Збройних сил України від 06.04.2011 №406/2011 оскаржені накази прийнято Міністром оборони України, а не Президентом України до номенклатури посад якого віднесено посаду начальника Генерального штабу.

Представник Міністерства оборони України в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та пояснив, що Контракт введений в дію наказом від 17.02.2014 №77 укладено відповідно до ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Крім того представник відповідача вказує, що на час прийняття оскаржених наказів позивач був звільнений з посади начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України Указом Президента України від 28.02.2014 №168/2014, у зв`язку з чим наказом Міністра оборони України від 28.02.2014 №89 позивач визнаний таким, що перебуває у розпорядженні Міністра оборони України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва,

ВСТАНОВИВ:
Між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України 18.02.2009 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби з Збройних Силах України строком на п`ять років до 18.02.2014.

Також, наказом Міністра оборони України від 17.02.2014 введено в дію контракт про проходження громадянами України військової служби з Збройних Силах України укладений між Міністерством оборони України та ОСОБА_1 .

Указом Президента України від 19.02.2014 №85/2014 адмірала ОСОБА_1 призначено начальником Генерального штабу - Головнокомандувачем Збройних Сил України.

В подальшому, указом виконуючого обов`язки Президента України від 28.02.2014 №168/2014 адмірала ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Генерального штабу - Головнокомандувачем Збройних Сил України.

Також, наказом Міністра оборони України від 28.02.2014 №89 адмірала ОСОБА_1 зараховано в розпорядження Міністра оборони України із залишенням на всіх видах забезпечення та у списках Генерального штабу Збройних Сил України.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-XII) встановлено, що порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення) та наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за № 438/16454 затверджено Інструкцію про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Інструкція).

За змістом частини першої статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Види військової служби визначені частиною четвертою цієї ж статті, серед яких військова служба за контрактом осіб офіцерського складу.

Судом встановлено, що саме такого виду військову службу проходив позивач.

Згідно зі ст. 19 Закону № 2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, у разі закінчення строку контракту можуть укласти новий контракт на проходження військової служби.

Форма, порядок і правила укладення контракту, припинення (розірвання) контракту та наслідки припинення (розірвання) контракту визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до пп. 1 п. 16 Положення право на укладення від імені Міністерства оборони України контракту про проходження військової служби надається: Міністру оборони України - з особами, що призначені або призначаються на посади, за якими штатом (штатним розписом) передбачено військове звання вищого офіцерського складу, з особами офіцерського складу запасу, які приймаються на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу, а також із слухачами, ад`юнктами і докторантами денної форми навчання, строк дії контракту про проходження військової служби яких закінчується під час їх навчання.

Як вбачається з матеріалів справи Контракт введений в дію 17.02.2014 укладено з позивачем Міністром оборони України, тобто уповноваженою особою.

Згідно із абзацом першим п. 27 Положення військовослужбовці укладають новий контракт про проходження військової служби в разі: закінчення строку дії попереднього контракту про проходження військової служби.

Відповідально до п. 28. Положення у випадках, передбачених абзацами другим і четвертим пункту 27 цього Положення, новий контракт про проходження військової служби укладається не пізніше ніж за один місяць до закінчення строку дії чинного контракту.

Оскільки контракт введений в дію 17.02.2014 укладено з позивачем у зв`язку із закінченням строку дії попереднього контракту, тобто не з підстав зазначених у п. 28 Положення, отже вимоги вказаного пункту Положення щодо укладання нового контракту не пізніше ніж за один місяць до закінчення строку дії чинного контракту не поширюються на спірні правовідносини, доводи позивача про порушення відповідачем п. 28 згадуваного Положення є необґрунтованими.

Пунктом 2.10 Інструкції визначено, що укладення нового контракту з військовослужбовцем здійснюється посадовою особою, якій надано право укладати контракт від імені Міністерства оборони України. Для прийняття рішення щодо укладення нового контракту до кадрового органу, підпорядкованого цій посадовій особі, подаються: рапорт військовослужбовця з клопотаннями прямих командирів (начальників); два примірники контракту, підписані військовослужбовцем; копія довідки військово-лікарської комісії про придатність до проходження військової служби (для військовослужбовців після 40-річного віку, які виявили бажання проходити військову службу за новим контрактом); копія атестації військовослужбовця.

З матеріалів справи вбачається, що для укладення нового контракту до кадрового органу було подано: рапорт позивача, клопотання начальника Генерального штабу головнокомандувача Збройних Сил України, довідку військово-лікарської комісії, атестацію, два примірника контракту (т. 1 а.с. 176-179).

Згідно із п. 2.12 Інструкції не пізніше як за три місяці до закінчення строку дії чинного контракту командування військової частини повинно попередити військовослужбовця про намір не укладати з ним новий контракт про проходження військової служби. У разі невиконання цієї вимоги командування військової частини не може відмовити військовослужбовцю в укладенні нового контракту про проходження військової служби. Військовослужбовець не пізніше як за три місяці до закінчення строку дії чинного контракту повинен повідомити командування військової частини про свій намір укласти новий контракт. Якщо у цей строк військовослужбовець без поважних причин не повідомив командування військової частини про намір укладати новий контракт про проходження військової служби, то він підлягає звільненню з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту без подання рапорту. У цьому разі посадовою особою, визначеною в пункті 12.7 розділу XII цієї Інструкції, з військовослужбовцем проводиться бесіда, про що оформлюється Аркуш бесіди (додаток 9).

Оскільки в матеріалах справи наявна копія рапорту ОСОБА_1 про продовження йому строку дії контракту від 15.11.2013 (т. 1 а.с. 178) та в письмових поясненнях представники позивача зазначають, що позивачем було підписано два примірники контракту, отже доводи позивача, що він не мав наміру укладати контракт є безпідставними.

Враховуючи, що позивач не був повідомлений про намір не укладати з ним контракт та в порядку п. 12 Інструкції подав рапорт про намір укласти контракт та два примірники підписаного контракту, отже доводи позивача, що він не був обізнаний про укладення з ним контракту введеного в дію 17.02.2014 є необґрунтованими.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_2 пояснив, що в березні 2014 він обіймав посаду директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України та знайомий з позивачем. Останній раз з позивачем спілкувався у лютому 2014 року. Контракт позивача з Міністром оборони України було підписано в лютому 2014 року, проте особисто він, свідок, примірник контракту не бачив, оскільки проект контракту готував інший департамент. Проект контракту було підписано позивачем в листопаді 2013 року та передано для підпису Міністру оборони України. В подальшому, контракт з позивачем підписував Міністр оборони України П. Лебедєв. Свідок зазначив, що позивач з контрактом ознайомлений, другий примірник контракту зберігається в особовій справі. Свідок пояснив, що підставою для видання наказу про введення в дію контракту є підписаний контракт. Свідок зазначив, що він не пам`ятає хто готував проекти наказів по особовому складу щодо позивача. Крім того, свідок зауважив, що наказ Міністра оборони України від 28.02.2014 №89 прийнято в порядку п. 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, на підставі Указу Президента України про звільнення позивача з посади начальника Генерального штабу - Головнокомандувачем Збройних Сил України. Свідок пояснив, що перебування позивача в розпорядженні понад два місяці формально є порушенням Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, проте таке порушення викликано особливим періодом. Свідок пояснив, що радив позивачу приїхати до міста Києва та прибути до Міністра оборони України для подальшого вирішення питання проходження ним військової служби, оскільки знаходження в розпорядженні Міністра оборони України передбачає перебування на службовому місці та виконання обов`язків про що він, свідок, повідомив позивачу. Чи була проведена бесіда Міністра оборони України з позивачем з приводу звільнення останнього свідку не відомо.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що вона обіймає посаду помічника Командувача Військово-морських Сил Збройних сил України, позивача пам`ятає, оскільки перебувала у безпосередньому підпорядкуванні позивача. Свідок зазначила, що їй відомо, що 19.02.2014 позивача направили у відрядження до міста Києва та призначили на посаду начальника Генерального штабу - Головнокомандувачем Збройних Сил України. Свідок повідомила, що позивач перебував у відрядженні у Криму з метою надання новому Командувачу Військово-морських Сил Збройних сил України методичної допомогу по врегулюванню ситуації, що склалась в Криму. Свідок повідомила, що в листопаді 2013 року позивач направив до Києва пакет документів для укладання нового контракту. Також, свідок зазначила, що 18.02.2014 позивач висловлював занепокоєння відсутністю контракту. В подальшому, після 19.02.2014 позивач прибував у Крим у відрядження на казав, що його призначили на посаду без укладання контракту. Крім того, свідок зазначила, що 27.02.2014 позивач потрапив до військового шпиталю на лікування. В подальшому наприкінці лютого - початку березня 2014 року вирішувалось питання щодо відсторонення позивача від посади начальника Генерального штабу - Головнокомандувачем Збройних Сил України. В березні 2014 року позивач написав рапорт на звільнення за станом здоров`я, який було направлено до Міністерства оборони України та в подальшому була інформація, що документи на звільнення позивача було направлено до Адміністрації Президента України, проте документи повернули у Міністерство оборони України без вирішення. Свідок пояснила, що їй відома процедура укладання нового контракту. Свідок також зазначила, що вона не знає чи був обізнаний позивач, що він перебуває у розпорядження Міністра оборони України та їй не відомо чи були доведено позивачу функціональні обов`язки та місце служби.

Отже, що позивач мав намір укласти контракт та подав для цього документи визначені пунктом 2.10 Інструкції.

Щодо доводів позивача, що наказ від 17.02.2014 №77, яким введено в дію Контракт не породжує правових наслідків щодо продовження військової служби позивача, суд зазначає, наступне.

Як зазначено вище, Указом Президента України від 19.02.2014 №85/2014 адмірала ОСОБА_1 призначено начальником Генерального штабу - Головнокомандувачем Збройних Сил України.

Отже, після видання наказу від 17.02.2014 №77 позивач продовжував проходити військову службу та був призначений на вказану посаду, яку можу обіймати виключно військовослужбовець; позивач прийняв посаду та проходив військову службу отже доводи представників позивача, що оскаржений наказ вказує на намір укласти контракт проте не породжує правових наслідків щодо продовження позивачем військової служби є безпідставними.

Відповідно до п. 116 Положення військовослужбовці звільняються з посад та зараховуються в розпорядження посадових осіб наказами командирів (начальників), які мають право призначення на ці посади.

Військовослужбовець, якого звільнено з посади, вважається таким, що перебуває у розпорядженні відповідного командира (начальника) військової частини, у списках якої він перебуває, з дня, що настає за днем звільнення, та до дня, з якого він приступив до виконання обов`язків за новою військовою посадою, на яку його призначено (до дня зарахування у розпорядження посадової особи, яка має право призначення на посаду).

Відповідно до ст. 9 Положення про Генеральний штаб Збройних Сил України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 №406/2011 Генеральний штаб очолює начальник Генерального штабу - Головнокомандувач Збройних Сил України, якого призначає на посаду і звільняє з посади Президент України. На посаду начальника Генерального штабу призначається військовослужбовець.

Як зазначено вище, Указом виконуючого обов`язки Президента України від 28.02.2014 №168/2014 адмірала ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Генерального штабу - Головнокомандувачем Збройних Сил України.

Оскільки на час прийняття наказу від 28.02.2014 №89 позивач звільнений з посади начальника Генерального штабу - Головнокомандувачем Збройних Сил України, отже доводи позивача, що вирішення питання про зарахування останнього у розпорядження відносить до компетенції Президента України є необґрунтованим.

Оскільки позивача звільнено з посади начальника Генерального штабу - Головнокомандувачем Збройних Сил України, отже відповідно до п. 116 Положення позивач вважається таким, що перебуває у розпорядженні відповідного командира (начальника) військової частини, у списках якої він перебуває.

Як зазначено вище, наказом Міністра оборони України від 28.02.2014 №89 адмірала ОСОБА_1 зараховано в розпорядження Міністра оборони України із залишенням на всіх видах забезпечення та у списках Генерального штабу Збройних Сил України,

Перебування позивача у розпорядженні є продовженням проходження військової служби, що передбачено пунктом 116 Положення, а місцем її проходження визначено Генштаб Збройних України. Після звільнення позивача з посади начальника Генштабу - Головнокомандувача Збройних Сил України і зарахування його в розпорядження Міністра оборони України, позивач хоч і має звання адмірала, проте у безпосередньому підпорядкуванні Президента України не перебуває, отже оскаржений наказ видано уповноваженою особою на виконання п. 116 Положення.

Щодо посилання позивача на п. 225 Положення, яким визначено, що звільнення у військових званнях генерал-полковника (адмірала), генерала армії України здійснюється Президентом України, суд зазначає, що на час вирішення справи позивач не звільнений з військової служби отже посилання представників позивача на п. 225 Положення є безпідставним.

Підсумовуючи викладене, оскаржені накази прийнято уповноваженою особою відповідно до п. 24-28, 116 Положення, доводи позивача щодо його необізнаності про укладання контракту спростовуються матеріалами справи, отже позовні вимоги є необґрунтованими.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За таких обставин, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 128, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:
Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Постанова набирання законної сили в строки та порядку, встановленому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.І. Келеберда

Судді В.М. Данилишин

І.А. Качур

Повний текст постанови виготовлено10.06.2015