Справа № 2а-8423/10/2670
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2015-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2015 року м. Київ К/9991/14796/11

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Рибченка А.О.

суддів: Карася О.В.

Олендера І.Я.

розглянувши в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Голосіївському районі м. Києва

на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 липня 2010 року

та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2011 року

у справі № 2а-8423/10/2670

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Скіф»

до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі м. Києва

про скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Скіф» (далі - ТОВ «ТД «Скіф»; позивач) звернулось до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі м. Києва (далі - ДПІ у Голосіївському районі м. Києва; відповідач), в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просило визнати недійсними та скасувати податкові повідомлення-рішення: № /0 від 30 листопада 2009 року; № /1 від 12 лютого 2010 року; № /2 від 14 квітня 2010 року; № /3 від 11 червня 2010 року; № /0 від 30 листопада 2009 року; № /1 від 12 лютого 2010 року; № /2 від 14 квітня 2010 року; № /3 від 11 червня 2010 року; № /0 від 30 листопада 2009 року; № /1 від 12 лютого 2010 року; № /2 від 14 квітня 2010 року; № /3 від 11 червня 2010 року.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 липня 2010 року позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення № /0 від 30 листопада 2009 року; № /1 від 12 лютого 2010 року; № /2 від 14 квітня 2010 року; № /3 від 11 червня 2010 року. В решті позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач та позивач оскаржили його в апеляційному порядку.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2011 року апеляційну скаргу ДПІ у Голосіївському районі м. Києва залишено без задоволення, а апеляційну скаргу ТОВ «ТД «Скіф» задоволено. Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 липня 2010 року скасовано. Адміністративний позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення № /0 від 30 листопада 2009 року; № /1 від 12 лютого 2010 року; № /2 від 14 квітня 2010 року; № /3 від 11 червня 2010 року; № /0 від 30 листопада 2009 року; № /1 від 12 лютого 2010 року; № /2 від 14 квітня 2010 року; № /3 від 11 червня 2010 року; № /0 від 30 листопада 2009 року; № /1 від 12 лютого 2010 року; № /2 від 14 квітня 2010 року; № /3 від 11 червня 2010 року.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями у справі, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, з підстав порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 липня 2010 року в частині задоволення позовних вимог, постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2011 року та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

В запереченні на касаційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а постановлені у справі судові рішення - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідачем проведено планову виїзну перевірку ТОВ «ТД «Скіф» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 квітня 2008 року по 30 червня 2009 року, валютного та іншого законодавства за період з 01 квітня 2008 року по 30 червня 2009 року, за результатами якої складено акт № 678/1-23-03-33146061 від 17 листопада 2009 року.

На підставі зазначеного акту перевірки ДПІ у Голосіївському районі м. Києва прийнято податкове повідомлення-рішення № /0 від 30 листопада 2009 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 418 324,25 грн. (283 664,00 грн. - основний платіж, 134 660,25 грн. - штрафні (фінансові) санкції), податкове повідомлення-рішення № /0 від 30 листопада 2009 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 290 944,50 грн. (193 963,00 грн. - основний платіж, 96 981,50 грн. - штрафні (фінансові) санкції), та податкове повідомлення-рішення № /0 від 30 листопада 2009 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на прибуток іноземних юридичних осіб у розмірі 87 153,70 грн. (0,00 грн. - основний платіж, 87 153,70 грн. - штрафні (фінансові) санкції).

За наслідками адміністративного оскарження, скарги товариства залишено без задоволення, а також прийнято податкові повідомлення-рішення № /1 від 12 лютого 2010 року, № /2 від 14 квітня 2010 року, № /3 від 11 червня 2010 року, № /1 від 12 лютого 2010 року, № /2 від 14 квітня 2010 року, № /3 від 11 червня 2010 року, № /1 від 12 лютого 2010 року; № /2 від 14 квітня 2010 року; № /3 від 11 червня 2010 року.

Перевіркою встановлено порушення позивачем пункту 1.32 статті 1, пункту 5.1, підпункту 5.4.4 пункту 5.4 статті 5 Закону України від 28 грудня 1994 року № 334/94-ВР «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 334/94-ВР), підпунктів 7.4.1, 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону України від 03 квітня 1997 року № 168/97-ВР «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 168/97-ВР) у зв'язку з неправомірним формуванням даних податкового обліку при придбанні в Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» та Закритого акціонерного товариства «Нова лінія» послуг з організації просування товарів з підстав непов'язаності наданих контрагентами послуг з господарською діяльністю ТОВ «ТД «Скіф».

Обґрунтовуючи свою правову позицію, контролюючий орган наголошував на тому, що право власності на товар, щодо якого надавались послуги позивачу, вже перейшло до ТОВ «Епіцентр К» та ЗАТ «Нова лінія», а ТОВ «ТД «Скіф» отримано дохід від реалізації вказаного товару, тобто корисний ефект від наданих послуг отримали саме послугонадавачі.

Крім того, відповідач дійшов висновку про порушення товариством підпункту 7.3.3 пункту 7.3 статті 7 Закону № 334/94-ВР з огляду на безпідставне включення до складу валових витрат суми виплачених на користь Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк» відсотків за користування кредитними коштами в іноземній валюті за курсом комерційного банку.

Перевіркою також виявлено порушення ТОВ «ТД «Скіф» статті 13 Закону № 334/94-ВР у зв'язку з несвоєчасною (16 січня 2009 року) сплатою до бюджету податку на доходи нерезидента при здійсненні (13 січня 2009 року) виплати на адресу фірми «Skyline Corporation» (Сейшели) відсотків за користування кредитними коштами.

Пунктом 5.1 статті 5 Закону № 334/94-ВР визначено, що валовими витратами виробництва та обігу є сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно з підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону № 334/94-ВР до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону № 334/94-ВР передбачено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Згідно з пунктом 1.7 статті 1 Закону № 168/97-ВР податковий кредит - це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Статтею 1 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-XIV) визначено, що первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Таким чином, валові витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Надаючи оцінку правомірності формування позивачем даних податкового обліку при придбанні у ТОВ «Епіцентр К» та ЗАТ «Нова лінія» послуг з організації просування товарів, суд апеляційної інстанції цілком об'єктивно враховував наявні у товариства акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), які містять всі обов'язкові реквізити первинного документа, визначені частиною 2 статті 9 Закону № 996-XIV, а також необхідну для цілей оподаткування інформацію про зміст наданих послуг та їх вартість, податкові накладні, банківські виписки, які, відповідно, спростовують покладені судом першої інстанції в основу прийнятого рішення твердження про недоведеність платником реальності проведених господарських операцій.

Крім того, Київський апеляційний адміністративний суд обґрунтовано відхилив доводи податкового органу про відсутність зв'язку придбаних у ТОВ «Епіцентр К» та ЗАТ «Нова лінія» послуг з господарською діяльністю позивача, оскільки спірні послуги фактично спрямовані на забезпечення ефективного збуту товарів, що реалізуються ТОВ «ТД «Скіф» у торгівельних мережах контрагентів, шляхом їх популяризації серед споживачів та стимулювання споживчого попиту, що і обумовлює господарський характер цих послуг для товариства.

Посилання відповідача на те, що відповідні операції з просування товару здійснюються покупцями (торговельними мережами) стосовно товарів, право власності на які вже перейшло до ТОВ «Епіцентр К» та ЗАТ «Нова лінія», не спростовує їх економічну цінність саме для позивача. Адже, хоча діяльність з просування товарів у гіпермаркетах контрагентів передбачає і їх економічний інтерес у зростанні торгового обороту, однак просування певного, конкретного товару має переважне економічне значення саме для його постачальника (виробника).

Згідно з підпунктом 7.3.4 пункту 7.3 статті 7 Закону № 168/97-ВР у разі купівлі іноземної валюти за гривні валові витрати або валові доходи платника податку не змінюються. Сума гривень, сплачена платником податку у зв'язку з такою купівлею (без урахування комісійних або вартості інших послуг осіб, що здійснюють конверсійні (обмінні) операції за дорученням платника податку), вважається балансовою вартістю такої іноземної валюти.

За правилами підпункту 7.3.3 пункту 7.3 статті 7 Закону № 168/97-ВР балансова вартість заборгованості, основна сума якої (без процентів, комісій та винагород) виражена в іноземній валюті, відображається у податковому обліку платника податку шляхом перерахунку її суми в гривні за офіційним (обмінним) курсом Національного банку України, що діяв на дату її оприбуткування (виникнення).

Непогашена протягом звітного періоду заборгованість, виражена в іноземній валюті, розглядається умовно проданою (погашеною) в останній день звітного періоду за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, що діяв на такий день. При цьому балансова вартість такої заборгованості у наступному звітному періоді визначається на підставі такого перерахунку.

Тобто, курсова різниця щодо заборгованості виникає при зміні балансової вартості такої заборгованості внаслідок зміни валютного курсу. При цьому в складі валових витрат чи валового доходу платника підлягає відображенню курсова різниця, отримана при порівнянні балансової вартості заборгованості на початок звітного періоду або на дату виникнення такої заборгованості та балансової вартості на кінець звітного періоду в залежності від того, яка із цих вартостей є більшою.

Сума процентів, нарахованих на основну суму кредиту, строк оплати яких минув на дату закінчення звітного періоду, є поряд з такою основною сумою кредиту заборгованістю в іноземній валюті в розумінні підпункту 7.3.3 пункту 7.3 статті 7 Закону № 168/97-ВР. Враховуючи те, що за правилами підпункту 5.5.1 пункту 5.5 статті 5 Закону № 168/97-ВР проценти відносяться до валових витрат за датою їх нарахування, то за нарахованими, але не виплаченими процентами розраховуються курсові різниці, що підлягають включенню до валових витрат платника або його валового доходу відповідно.

Водночас у розглядуваній ситуації на дату закінчення кожного звітного періоду (з третього кварталу 2008 року по другий квартал 2009 року) заборгованість позивача перед ВАТ «Сведбанк» із сплати процентів за користування кредитною лінією була відсутня, що підтверджується довідкою банківської установи № 694/06 від 27 квітня 2010 року та спростовує доводи контролюючого органу, підтримані Окружним адміністративним судом м. Києва, про порушення платником вимог підпункту 7.3.3 пункту 7.3 статті 7 Закону № 334/94-ВР.

В той же час, надаючи оцінку правомірності прийняття ДПІ у Голосіївському районі м. Києва податкових повідомлень-рішень № /0 від 30 листопада 2009 року, № /1 від 12 лютого 2010 року, № /2 від 14 квітня 2010 року, № /3 від 11 червня 2010 року, судові інстанції дійшли висновку про те, що, оскільки податковим органом під час здійснення перевірки не встановлено порушення у вигляді попереднього ненарахування податку, а лише виявлено несвоєчасну його сплату, відсутні підстави для визначення товариству штрафу відповідно до підпункту 17.1.9 пункту 17.1 статті 17 Закону України від 21 грудня 2000 року № 2181-III «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 2181-III).

Із зазначеними доводами колегія суддів погодитись не може.

Так, згідно з пунктом 13.1 статті 13 Закону № 334/94-ВР будь-які доходи, отримані нерезидентом із джерелом їх походження з України, від провадження господарської діяльності (у тому числі на рахунки нерезидента, що ведуться в гривнях) оподатковуються у порядку і за ставками, визначеними цією статтею.

Підпунктом «а» пункту 13.1 статті 13 Закону № 334/94-ВР передбачено, що для цілей цієї статті під доходами, отриманими нерезидентом із джерелом їх походження з України, слід розуміти, зокрема, проценти, дисконтні доходи, що сплачуються на користь нерезидента, у тому числі проценти за борговими зобов'язаннями, випущеними (виданими) резидентом.

Відповідно до пункту 13.2 статті 13 Закону № 334/94-ВР резидент або постійне представництво нерезидента, що здійснюють на користь нерезидента або уповноваженої ним особи будь-яку виплату з доходу з джерелом його походження з України, отриманого таким нерезидентом від провадження господарської діяльності (у тому числі на рахунки нерезидента, що ведуться в гривнях), крім доходів, зазначених у пунктах 13.3 - 13.6, зобов'язані утримувати податок з таких доходів, зазначених у пункті 13.1 цієї статті, за ставкою у розмірі 15 відсотків від їх суми та за їх рахунок, який сплачується до бюджету під час такої виплати, якщо інше не передбачене нормами міжнародних угод, які набрали чинності.

Пунктом 16.13 статті 16 Закону № 334/94-ВР передбачено, що відповідальність за утримання та перерахування до бюджету податку на доходи громадян, сум внесків на соціальні заходи, податків, зазначених у пункті 7.8, пункті 10.2 та статті 13 цього Закону, несуть платники податку, які провадять відповідні виплати.

Перерахування податків, зазначених в пункті 7.8 та статті 13, здійснюється до/або разом із здійсненням таких виплат.

Системний аналіз вказаних законодавчих приписів дає підстави для висновку про те, що граничним терміном сплати податку на прибуток до бюджету з доходу, виплаченого нерезиденту, є дата виплати такого доходу.

Відповідно до підпункту 17.1.9 пункту 17.1 статті 17 Закону № 2181-III у разі коли платник податків здійснює продаж (відчуження) товарів (продукції) або здійснює грошові виплати без попереднього нарахування та сплати податку, збору (обов'язкового платежу), якщо відповідно до законодавства таке нарахування та сплата є обов'язковою передумовою такого продажу (відчуження) або виплати, такий платник податків сплачує штраф у подвійному розмірі від суми зобов'язання з такого податку, збору (обов'язкового платежу).

Отже, враховуючи те, що в даному випадку виплата відсотків за користування кредитними коштами на адресу фірми «Skyline Corporation» (Сейшели) відбулась 13 січня 2009 року, а перерахування податку до бюджету - лише 16 січня 2009 року, відсутні правові підстави для звільнення позивача від відповідальності, передбаченої підпунктом 17.1.9 пункту 17.1 статті 17 Закону № 2181-III.

Згідно із статтею 225 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції має право змінити судове рішення, якщо у справі немає необхідності досліджувати нові докази або встановлювати обставини, а судове рішення, яке змінюється, є помилковим тільки в частині.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 225, 230, 232 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Голосіївському районі м. Києва задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2011 року змінити в частині задоволення позову про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень № /0 від 30 листопада 2009 року, № /1 від 12 лютого 2010 року, № /2 від 14 квітня 2010 року, № /3 від 11 червня 2010 року.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

В решті постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2011 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав і в порядку, встановленими главою 3 розділу IV Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Рибченко А.О.

Судді Карась О.В.

Олендер І.Я.