Справа № 2а-2507/12/2670
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2015-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2015 року м. Київ К/9991/46490/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Лосєва А.М.

розглянула у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Оболонському районі міста Києва Державної податкової служби на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.03.2012 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12.06.2012 по справі №2а-2507/12/2670 за позовом Приватного підприємства «Торговий дім «Ельба» до Державної податкової інспекції у Оболонському районі міста Києва про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Заслухавши доповідь судді Шипуліної Т.М., перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.03.2012, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.06.2012, позовні вимоги Приватного підприємства «Торговий дім «Ельба» (далі - ПП «Торговий дім «Ельба», позивач) до Державної податкової інспекції у Оболонському районі міста Києва (далі - ДПІ у Оболонському районі м. Києва, відповідач) задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення ДПІ у Оболонському районі м. Києва від 15.02.2012 №, № та №.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач 12.07.2012 звернувся з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, який ухвалою від 04.09.2012 прийняв її до свого провадження.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.03.2012 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12.06.2012, прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на порушення судами норм матеріального права, зокрема, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, підпункту 138.1.1 пункту 138.1 статті 138, пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пункту 149.1 статті 149 Податкового кодексу України, частини першої статті 203, частини першої статті 207, статті 215, статей 216, 228 Цивільного кодексу України.

Перевіривши матеріалами справи наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

На підставі належних та допустимих доказів, досліджених з дотриманням норм процесуального права, судами попередніх інстанцій встановлено, що посадовими особами ДПІ у Оболонському районі м. Києва було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ПП «Торговий дім «Ельба» з питань дотримання вимог податкового законодавства при взаємовідносинах з Приватним підприємством фірмою «Фактура» (далі - ППФ «Фактура»).

За результатом проведеної перевірки контролюючим органом складено акт №762/23-2/32206431 від 28.12.2011 та встановлено порушення ПП «Торговий дім «Ельба» підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, підпункту 138.1.1 пункту 138.1 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пункту 149.1 статті 149 Податкового кодексу України, частини першої статті 203, частини першої статті 207, статті 215, пункту 1 статті 216, статті 228 Цивільного кодексу України внаслідок заниження позивачем податку на прибуток на суму 158516,00грн.; пункту 185.1 статті 185, пункту 188.1 статті 188, пунктів 198.1, 198.4 та 198.6 статті 198 Податкового кодексу України внаслідок завищення позивачем розміру від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту за червень 2011 року на 128724,00грн., та завищення суми, що підлягає бюджетному відшкодуванню, в тому числі у зменшення податкових зобов'язань з податку на додану вартість наступних звітних періодів за червень 2011 року, на суму 9116,00грн.

Висновок податкового органу про порушення ПП «Торговий дім «Ельба» вимог податкового законодавства ґрунтується на неправомірному формуванні валових витрат та податкового кредиту за спірними господарськими операціями з ППФ «Фактура» з огляду на нікчемність укладеного правочину, що свідчить про укладання угоди без настання реальних правових наслідків. Такий висновок відповідача сформовано на підставі акта Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Київської області про результати проведення документальної планової виїзної перевірки ППФ «Фактура», яким встановлено відсутність документального підтвердження фактичного здійснення ППФ «Фактура» господарської діяльності, зокрема, в червні 2011 року; відсутність вказаного підприємства та його посадових осіб за юридичною адресою, а також ознак ведення господарської діяльності ППФ «Фактура» в приміщеннях, що знаходяться за юридичною адресою вказаною в установчих документах.

На підставі висновків викладених в акті перевірки №762/23-2/32206431 відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 15.02.2012 №, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на 9116,00грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 1,00грн.; №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств на 158516,00грн.; №, яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість на 128724,00грн.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними або оформленими з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

З наведених законодавчих положень випливає, що умовами реалізації права платника на податковий кредит, а також на зменшення оподатковуваного доходу на суму понесених витрат є фактичне придбання товарів (робіт, послуг) із метою їх використання в господарській діяльності та наявність первинних документів (зокрема, податкових накладних), оформлених у відповідності з вимогами чинного законодавства, на підтвердження факту понесення витрат на їх придбання.

Доводи податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування валових витрат та податкового кредиту.

Необхідними умовами для визнання угоди нікчемною в силу вимог статті 228 Цивільного кодексу України є її укладання з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних протиправних наслідків.

При кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Проте, існування відповідних обставин у даній справі податковим органом не доведено.

Разом з тим, реальність та товарність спірних господарських операцій позивача з ППФ «Фактура» підтверджується матеріалами справи, зокрема, наданими позивачем договором поставки товару (сухого знежиреного молока), рахунками-фактур, ветеринарними свідоцтвами, видатковими накладними та податковими накладними; транспортування товару до місця поставки здійснювалось транспортом за рахунок ППФ «Фактура»; оплата за поставлений товар була здійснена шляхом безготівкового перерахування на рахунок ППФ «Фактура» грошових коштів, що підтверджується виписками банку.

Отже, досліджені в процесі розгляду справи належним чином оформлені первинні документи підтверджують не лише реальність укладеного правочину, а й фактичне виконання умов договору.

Судами також встановлено, що одним із видів діяльності ПП «Торговий дім «Ельба» є роздрібна торгівля молоком, молочними продуктами; оптова торгівля молочними продуктами, тваринним маслом та жирами, а відтак, товар, придбаний у ППФ «Фактура», було використано позивачам у власній господарській діяльності саме з метою тримання прибутку, зокрема, реалізовано Акціонерному товариству закритого типу «Хладопром» та фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1.

До того ж, на момент вчинення спірних операцій ППФ «Фактура» було зареєстровано в установленому законом порядку та мало свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість.

Крім того, чинне законодавство не ставить умовою дійсності правочинів, а також виникнення податкових зобов'язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів та фактичного знаходження їх за місцем реєстрації.

Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх податкових зобов'язань, адже поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов'язань.

А відтак за умови невстановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху грошових коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальника для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Враховуючи викладене, податкова інспекція не навела жодних доводів щодо наявності в діях ПП «Торговий дім «Ельба» ознак неправомірних дій, а наведені ДПІ у Оболонському районі м. Києва у касаційній скарзі доводи є такими, що не спростовують правильність висновку судів першої та апеляційної інстанцій щодо правомірності формування позивачем валових витрат та податкового кредиту за господарськими операціями з ППФ «Фактура».

Отже, висновок судів попередніх інстанцій про неправомірність податкових повідомлень-рішень від 15.02.2012 №, № та № є правильним.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права при встановленні фактичних обставин справи.

Відповідно до частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 210, 2201, 223, 224, 230, 231, частиною п'ятою статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Оболонському районі міста Києва Державної податкової служби залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.03.2012 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12.06.2012 по справі №2а-2507/12/2670 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України в порядку, на підставі та у строки, передбачені статтями 235 - 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: __________________ Т.М. Шипуліна

Судді: __________________ Л.І. Бившева

__________________ А.М. Лосєв