Справа № 817/461/15
Суддя: Жуковська Л.А.
Дата ухвалення: 2015-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/461/15

11 червня 2015 р. 15год. 28хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів - Жуковська Л.А. (головуючий), суддів Борискіна С.А. Гломба Ю.О. , за участю секретаря судового засідання Сисун Н.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник Шаповал О.О,

відповідача 1: представник Бриковець Р.А.,

відповідача 2: представник Бриковець Р.А.,

третя особа: не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Начальника Головного управління юстиції у Рівненській області Данилюка Степана Івановича
доМіністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції в Рівненській області третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Начальник Головного територіального управління юстиції в Рівненській області Смачило І.В.
про визнання попередження про звільнення з займаної посади незаконним та скасування його,

ВСТАНОВИВ:

Данилюк Степан Івановича звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства юстиції України про визнання попередження про звільнення з займаної посади незаконним та його скасування.

Ухвалою суду від 07.05.2015 року об'єднано в одне провадження адміністративні справи №817/1134/15 за позовом Данилюка Степана Івановича до Міністерства юстиції України та Головного територіального управління юстиції у Рівненській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заборгованості по виплатам при звільненні та заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди та №817/461/15 шляхом приєднання адміністративної справи №817/1135/15 до адміністративної справи №817/461/15 за позовом начальника Головного управління юстиції у Рівненській області Данилюка Степана Івановича до Міністерства юстиції України про визнання попередження про звільнення з займаної посади незаконним та його скасування.

У зв'язку з відмовою позивача від позову в частині позовних до Міністерства юстиції України про визнання попередження про звільнення з займаної посади незаконним та його скасування, суд ухвалою від 27.05.2015 року закрив провадження в цій частині позовних вимог.

В обґрунтування заявленого позову позивач вказує що згідно з наказом Міністра юстиції України № 104/К від 06.02.2007 року був призначений на посаду начальника Головного управління юстиції у Рівненській області. 08 лютого 2015 року йому було вручено попередження про звільнення з займаної посади за пунктом 1 ст.40 Кодексу законів про працю України, в разі відмови зайняти посаду начальника Острозького районного

управління юстиції Рівненської області. 16.04.2015 року наказом Міністра юстиції № 1141 /к був звільнений з посади начальника Головного управління юстиції у Рівненській області з 16 квітня 2015 року, у зв'язку із зміною істотних умов праці, у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Вважає даний наказ безпідставним, надуманим, незаконним та таким, що порушує його права згідно Конституції України, Закону України «Про державну службу» та інших законів України і у зв'язку з цим, таким, що підлягає скасуванню.

В обґрунтування підстав незаконності оспорюваного наказу зазначає, що звільнили позивача з посади начальника Головного управління юстиції у Рівненській області з 16 квітня 2015 току у зв'язку із зміною істотних умов праці, змінами в організації виробництва і праці, п.1 частини 1 статті 40 КЗпП України, проте як таких змін істотних умов праці, змін в організації виробництва і праві не було, оскільки Головне управління юстиції у Рівненській області було лише перейменовано в Головне територіальне управління юстиції в Рівненській області з тими самими повноваженнями, із тим самим штатом та чисельністю працівників. Окрім того, зазначає, що Кодекс законів про працю України, у разі звільнення на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, зобов'язує власника або уповноваженого ним органу запропонувати працівнику іншу роботу на даному підприємстві. Пропонувати вакансії в іншій місцевості роботодавець зобов'язаний, якщо це передбачено колективним договором, за згодою чи трудовим договором. Запропонована посада начальника Острозького районного управління юстиції Рівненської області не є вакантною. Дана посада станом як на 08.02.2015 року, так і на сьогоднішній день тимчасова. Людина, яка займає цю посаду, знаходиться у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Позивач також зазначає, що згідно ч.3 ст.252 КЗпП України передбачено, що звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, його керівників, профспілкового представника, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, а ч.4 ст.252 КЗпП України передбачено, що звільнення з ініціативи або уповноваженого ним органу працівників, які обиралися до складу профспілкових органів підприємства, установи, організації не допускається протягом року після закінчення строку, на який обирався цей склад. Оскільки позивач є членом Президії обкому Профспілки працівників державних установ (делегованих на термін повноважень обласного комітету профспілки до 26.08.2015), то його звільнення є незаконним. Окрім того, вказує також, що Порядок призначення на посади та звільнення з посад керівників територіальних органів міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 січня 2012 р. № 45 передбачає наявність обов'язкового погодження головою обласної державної адміністрації звільнення з посади керівників територіальних органів міністерств. Оскільки такого висновку в матеріалах особової справи не має, то оспорюваний наказ є незаконним. З наведених підстав, просить позов задовольнити в повному обсязі, поновити позивача на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу починаючи з 17.04.015 по дату винесення рішення та стягнути моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.

У судовому засіданні представник позивача Шаповал О.О. адміністративний позов підтримала повністю з підстав, викладених у позовній заяві та додаткових позовних вимогах до адміністративного позову. Просила суд адміністративний позов задовольнити повністю.

Відповідач подав суду письмові заперечення проти адміністративного позову, відповідно до яких позовні вимоги не визнав, та зазначив, що вимоги позивача до Головного територіального управління юстиції у Рівненській області є безпідставними, оскільки позивача було звільнено з посади начальника Головного управління юстиції у Рівненській області. Головне територіальне управління юстиції у Рівненській області не виступає роботодавцем по відношенню до позивача, рішень про звільнення позивача з посади не приймало, тому і підстав для поновлення його на посаді саме начальника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області не має. Окрім того, вказує, що Головне територіальне управління юстиції у Рівненській області було утворене на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» від 21.01.2015 №17 та наказу Міністерства юстиції України від 30.01.2015 за №111/5 «Деякі питання діяльності органів Міністерства юстиції України». Саме постановою Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 №17 ліквідовано Державну реєстраційну службу та Державну виконавчу службу, поклавши на Міністерство юстиції завдання і функції з реалізації державної політики в даних сферах. Тому, на думку відповідача відбулись зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, скорочення чисельності або штату працівників», оскільки до повноважень та функцій Головного територіального управління юстиції додались функції та повноваження Державної реєстраційної служби Рівненської області та Державної виконавчої служби Рівненської області, а тому Управління наділене набагато більшим обсягом повноважень у зв'язку з чим затверджено нову структуру та штатну чисельність. З наведених підстав просив у позові відмовити.

У судовому засіданні представник відповідачів Харчук В.І. адміністративний позов не визнав з підстав, викладених у поданих запереченнях. Суду пояснив, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки позивача було звільнено у відповідності до вимоги КЗпП України, а тому підстав для його поновлення на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області не має.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів Смачило І.В. в судове засідання не прибула, подала клопотання про розгляд даної справи без її участі.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач - Данилюк Степан Іванович на підставі наказу Міністра юстиції України № 104/К з 06.02.2007 року обіймав посаду начальнику Головного управління юстиції у Рівненській області.

08.02.2015 року позивача було попереджено про наступне звільнення його з посади за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у разі відмови обійняти посаду начальника Острозького районного управління юстиції у Рівненській області.

16.04.2015 року згідно наказу Міністра юстиції України №1141/к, враховуючи впровадження нової структури та штатної чисельності Головного територіального управління юстиції У Рівненській області від 06.02.2015 року позивача начальника Головного управління юстиції у Рівненській області було звільнено з роботи 16.04.2015 у зв'язку зі зміною істотних умов праці, у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Підставою для прийняття даного наказу слугувало попередження від 08.02.2015 та рекомендації Кадрової комісії Міністерства юстиції України.

17.04.2015 року позивача було ознайомлено з вищевказаним наказом та видано трудову книжку із записом про звільнення від 17.04.2015 року.

Позивач не погодився із даним наказом та оскаржив його до суду.

Частиною 1 ст.2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно п.15 ч.1 ст.3 КАС України - публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (п.1,2 ч.2 ст.17 КАС України).

Таким чином, даний спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 138 КАС України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Таким чином, вирішення даної справи залежить від доведеності відповідачем правомірності прийняття ним оспорюваного наказу про звільнення від 16.04.2015 №1141/к.

При вирішенні даного спору, що виник між сторонами, судом враховано наступне.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Стаття 42 КЗпП передбачає, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Згідно з частинами першою та третьою статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (далі - Постанова N 9) містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не в повному обсязі виконано передбачені статтею 492 КЗпП вимоги та не запропоновано позивачу в повному обсязі вакантні посади для працевлаштування.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачу було запропоновано лише одну посаду начальника Острозького районного управління юстиції у Рівненській області.

Згідно інформації відповідача станом на 16.04.2015 року у Головному територіальному управлінні юстиції у Рівненській області були вакантні 23 посади.

Аналізуючи приведене законодавство, нормативні акти, які врегульовують спірні правовідносини, та враховуючи ту обставину, що відповідачем не було в повному обсязі виконано свій обов'язок згідно ч.3 ст.492 КЗпП України та не запропоновано позивачу всі вакантні посади в Управлінні, то позовна вимога в частині визнання протиправним спірного наказу про звільнення №1141/к від 16.04.2015 року підлягає задоволенню, а позивач поновленню на посаді начальника Головного управління юстиції у Рівненській області.

При цьому, суд зазначає, що вимога про поновлення позивача на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області є такою, що не може бути задоволена судом, оскільки позивача звільняли з посади начальника Головного управління юстиції у Рівненській області про що свідчить оспорюваний наказ та запис в трудовій книжці позивача. Статтею 235 КЗпП України передбачено, зокрема, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Поняття «поновлювати» означає повертати втрачений стан, продовжувати перерваний процес, стосунки і т. ін. Отже, поновлення на роботі це - надання працівнику обумовленої трудовим договором роботи, саме з тієї, з якої він був звільнений. Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного суду України від 11.07.2012 №6-65цс12.

Згідно з частиною 2 статті 235 КЗпП України при прийнятті рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше ніж за один рік.

Таким чином, задоволенню також підлягає позовна вимога про стягнення з Головного управління юстиції у Рівненській області на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу з 17.04.2015 по 11.06.2015 в розмірі середньомісячного заробітку відповідно до Порядку розрахунку середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року. Як вбачається з довідки Головного територіального управління управління юстиціі у Рівненській області від 07.05.2015 року, заробітна плата за час вимушеного прогулу з 17.04.2015 по 11.06.2015 становить 11 892,72 грн. Середньоденна заробітна плата становить 212,37 грн. Період з 17.04.2015 по 11.06.2015 становить 56 днів. Відповідно 121,37*56 = 11892,72 грн.

Щодо покликань позивача на те, що змін в організації праці та виробництва не відбулося, а лише змінилася назва з Головного управління юстиції у Рівненській області на Головне територіальне управління юстиції у Рівненській області, то суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Як зазначалося вище, пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Судом встановлено, що у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» від 21.01.2015 №17 вирішено ліквідувати Державну реєстраційну службу та Державну виконавчу службу, поклавши на Міністерство юстиції завдання і функції з реалізації державної політики в даних сферах.

На підставі даної постанови Міністерством юстиції України було видано наказ від 30.01.2015 року №115/5 «Деякі питання діяльності територіальних органів Міністерства юстиції України, за змістом якого:

головні управління юстиції Міністерства юстиції України в АРК, в областях, містах Києві та Севастополі перейменовані на головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в АРК, в областях, містах Києві та Севастополі;

затверджено типову структуру територіальних управлінь;

затверджено зміни до деяких нормативно-правових актів.

На виконання даного наказу було внесено зміни до Положення про Головні управління юстиції України в АРК, в областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2011 №759/19497, в т.ч. щодо завдань, функцій та повноважень.

На вимогу суду сторонами було надано порівняльні таблиці функцій і повноважень Головного управління юстиції у Рівненській області та Головного територіального управління юстиції у Рівненської області, з якої суд встановив, що функції і повноваження Головного територіального управління юстиції у Рівненській області значно розширилися порівняно з функція Головного управління юстиції у Рівненській області. Зокрема, до завдань Головного територіального управління у Рівненській області добавилися завдання щодо реалізації державної реєстрації актів цивільного стану, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, державної реєстрації договорів комерційної концесії (субконцесії), реєстрації (легалізації, прийняття повідомлення про утворення) об'єднань громадян, громадських спілок, інших громадських формувань, статутів, друкованих засобів масової інформації. Так само, судом встановлено, що змінилися частково повноваження начальника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області у порівнянні з повноваженнями начальника Головного управління юстиції у Рівненській області, що на думку суду, свідчить про зміни в організації виробництва і праці. Окрім того, суд встановив, що було затверджено дві нові структури та штатну чисельність Головного територіального управління юстиції у Рівненській області.

Таким чином, на переконання суду, доводи позивача щодо відсутності змін в організації виробництва і праці не підтвердилися в ході судового розгляду справи фактичними обставинами.

Щодо тверджень позивача про незаконне звільнення позивача з посади за відсутності згоди виборного профспілкового органу, як то вимагає ст.252 КЗпП України, оскільки позивач є членом Президії обласного комітету Профспілки працівників державних установ, то суд їх відхиляє з огляду на такі обставини.

Зміст частини 3 ст.252 КЗпП України та ч.3 ст.41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» свідчить про те, що звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об'єднання профспілок), за виключенням випадків, встановлених ст.431 КЗпП України.

Відповідно до абз.7 ч.1 ст.431 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках звільнення керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службових осіб центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об'єднаннями громадян.

Згідно п.10 ч.2 ст.8 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17.03.2011 №33166-VI, до повноважень Міністра юстиції належить призначення на посади керівників територіальних органів міністерства за погодженням з головами місцевих державних адміністрацій та їх заступників і звільнення їх з посад.

У відповідності до абз.2 п.10 Положення про Головні управління юстиції України в АРК, в областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2011 №759/19497 (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), начальники головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі призначаються на посади за погодженням з головами відповідних місцевих державних адміністрацій та звільняються з посад Міністром юстиції України.

При цьому зазначеними положеннями спростовуються також твердження позивача про обов'язкове погодження звільнення керівника Головного управління юстиції у Рівненській області головою місцевої державної адміністрації. Оскільки, як і Закон України Про центральні органи виконавчої влади» від 17.03.2011 №33166-VI та і прийняте на виконання вимог цього Закону Положення про Головні управління юстиції України в АРК, в областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2011 №759/19497 передбачає обов'язкове погодження головою місцевої державної адміністрації лише призначення на посаду начальника управління юстиції. Звільнення ж з посади здійснюється Міністром юстиції України самостійно без будь-якого погодження.

Таким чином, з урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що оскільки начальник Головного управління юстиції у Рівненській області призначається на посаду Міністром юстиції України, який є членом Кабінету Міністрів України та очолює відповідне міністерство, яке є центральним органом виконавчої влади і забезпечує формування та реалізовує державну політику у відповідних сферах, визначених законом, то звільнення його з посади відповідно до абз.7 ч.1 ст.431 КЗпП України не потребує обов'язкової згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Щодо заявленої позовної вимоги про стягнення з Міністерства юстиції України моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн., то суд вважає за доцільне задовольнити її частково з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст.2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Пунктами 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 р. N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з урахуванням змін та доповнень), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 р. N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з урахуванням змін та доповнень), Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Оцінивши в сукупності встановлені судом достовірні докази, суд прийшов до висновку, що всупереч вимог КЗпП України відповідач порушив право Данилюка С.І. в частині винесення спірного наказу та звільнення його з посади, чим заподіяв йому моральну шкоду, яка виразилась в моральних стражданнях, приниженні його гідності та ділової репутації, переживанням за можливу втрату довіри зі сторони колег, знайомих та суспільства, змушення весь час спростовувати необґрунтовані звинувачення щодо позивача та його сім'ї, між діями відповідача та її наслідками є прямий зв'язок.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позовної вимоги про стягнення моральної шкоди частково, стягнувши з відповідача - Міністерства юстиції України моральну шкоду в розмірі 1000 грн.

Відповідно до ст.55 Конституції України кожному гарантується право на звернення до суду на оскарження в суді рішень, дій та бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституцією України (ч.2 ст.19) закріплено принцип, згідно якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства.

За наведених обставин позов підлягає задоволенню частково.

Згідно п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів за вимогами, що випливають із трудових правовідносин.

Тому, підстави для застосування вимог ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України щодо розподілу судових витрат - відсутні.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України №1141/к від 16.04.2015 року про звільнення Данилюка Степана Івановича з посади начальника Головного управління юстиції у Рівненській області.

Поновити Данилюка Степана Івановича на посаді начальника Головного управління юстиції у Рівненській області.

Стягнути з Головного територіального управління юстиції в Рівненській області на користь Данилюка Степана Івановича заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 11 892, 72 грн.

Стягнути з Міністерства юстиції України на користь Данилюка Степана Івановича моральну шкоду в розмірі 1000, 00 грн.

У решті позовних вимог відмовити.

Зобов'язати Міністерство юстиції Україниподати до суду звіт про виконання цього судового рішення протягом одного місяця з дня набрання ним законної сили.

Рішення в частині поновлення Данилюка Степана Івановича на посаді начальника Головного управління юстиції у Рівненській області та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць допустити до негайного виконання відповідно до п.3 ч.1 ст. 256 КАС України.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий cуддя Жуковська Л.А.

Судді Борискін С.А.

Гломб Ю.О.