Справа № 810/1685/15
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2015-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2015 року 14 год. 21 хв. 810/1685/15

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого - судді Панченко Н.Д., за участю секретаря судового засідання Тятькова І.А.,

позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доВідділу державної виконавчої служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області
провизнання дій протиправними, скасування постанов та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 або позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області (далі - ВДВС Обухівського міськрайонного управління юстиції або відповідач) про визнання дій, які полягали у несвоєчасному направленні позивачеві постанови державного виконавця від 13.03.2015 про відкриття виконавчого провадження №46834314 протиправними, скасування постанов державного виконавця від 30.03.2015 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, від 30.03.2015 про розшук майна боржника та про зобов'язання відповідача надати позивачеві (боржникові) визначений Законом України «Про виконавче провадження» строк для добровільного виконання виконавчого документа.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що постанова державного виконавця від 13.03.2015 про відкриття виконавчого провадження №46834314 була направлена позивачеві з порушенням встановленого законодавством строку для її направлення та на момент отримання постанови строк для добровільного виконання виконавчого документа, який зазначений в ній, сплинув.

Позивач також зазначив, що оскільки він був позбавлений можливості добровільно виконати рішення у встановлений державним виконавцем строк, постанови державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження та про розшук майна боржника підлягають скасуванню.

Позивач у судовому засіданні 09.06.2015 позов підтримав, просив задовольнити позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач правом на подання письмових заперечень проти адміністративного позову не скористався, у судове засідання, призначене на 09.06.2015, не з'явився. Разом з цим, 02 червня 2015 року через канцелярію Київського окружного адміністративного суду від відповідача надійшло клопотання у якому він просив суд відмовити у задоволені позову та розглядати справу за відсутності його представника.

Заслухавши думку позивача, беручи до уваги положення частини четвертої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час та місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних доказів, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності представника відповідача.

Заслухавши пояснення позивача, розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

13 березня 2015 року на підставі заяви стягувача від 11.03.2015 державним виконавцем ВДВС Обухівського міськрайонного управління юстиції Орловською І.В. було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса від 19.02.2015 №261 про звернення стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» транспортного засобу: марка - Volkswagen, модель - Polo; номер кузова - НОМЕР_1, рік виробництва - 2011; колір - білий; реєстраційний номер - НОМЕР_2 (далі - транспортний засіб), про що прийнято постанову від 13.03.2015 про відкриття виконавчого провадження (ВП №46834314) (а.с.7).

Крім цього, 30.03.2015 державним виконавцем ВДВС Обухівського міськрайонного управління юстиції Орловською І.В. були прийняті постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження та постанова про розшук майна боржника (а.с.9, 10).

Не погоджуючись із діями відповідача щодо несвоєчасного направлення позивачеві постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження та з постановами державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, про розшук майна боржника, позивач скористався своїм правом оскаржити їх у судовому порядку, звернувшись із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо несвоєчасного направлення позивачеві постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження суд зазначає таке.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Згідно з частиною другою статті 25 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження та відповідно до положень частини п'ятої цієї ж статті не пізніше наступного робочого дня надсилає їх копії стягувачу та боржникові.

Відповідно до частини першої статті 31 Закону України «Про виконавче провадження», копії постанов, що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи копії конверта, постанова державного виконавця від 13.03.2015 про відкриття виконавчого провадження №46834314 була направлена адресату 31.03.2015 простою кореспонденцією, про що свідчить дата на поштовому штемпелі (а.с.8).

Жодних доказів направлення позивачеві постанови державного виконавця від 13.03.2015 про відкриття виконавчого провадження №46834314 раніше, відповідачем суду не надано.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про порушення відповідачем вимог частини п'ятої статті 25 Закону України «Про виконавче провадження», а саме, недотримання строків направлення постанови про відкриття виконавчого провадження, а відтак, і про обґрунтованість позовних вимог у цій частині.

Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача надати позивачеві визначений Законом України «Про виконавче провадження» строк для добровільного виконання виконавчого документа суд зазначає таке.

В силу положень частини другої статті 25 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Як вбачається із змісту пункту 2 постанови від 13.03.2015 про відкриття виконавчого провадження №46834314, державним виконавцем надано семиденний термін для добровільного виконання рішення.

Таким чином, позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають, оскільки постанова про відкриття виконавчого провадження містить в собі таку істотну умову як строк виконання рішення у добровільному порядку.

Поряд з цим, у ході розгляду справи судом встановлено, що постанова державного виконавця від 13.03.2015 про відкриття виконавчого провадження №46834314 була направлена позивачеві лише 31.03.2015, у той час як строк для добровільного виконання рішення сплинув 20.03.2015.

З огляду на зазначене суд погоджується з твердженнями позивача про те, що він був позбавлений можливості добровільно виконати рішення у встановлений державним виконавцем строк.

Згідно з абзацом 4 пункту 4 Інструкції про проведення виконавчих дій, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999 № 74/5 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 15.12.1999 за № 865/4158, у разі, якщо копія постанови про відкриття виконавчого провадження одержана боржником несвоєчасно, внаслідок чого боржник був позбавлений можливості добровільно виконати рішення у встановлений державним виконавцем строк, за письмовою заявою боржника при підтвердженні факту несвоєчасного одержання вказаної постанови державний виконавець відкладає провадження виконавчих дій у порядку, установленому статтею 32 Закону, та поновлює боржнику строк для добровільного виконання рішення.

З аналізу вказаного пункту Інструкції вбачається, що поновлення боржнику строку для добровільного виконання рішення здійснюється виключно за письмовою заявою боржника при підтвердженні факту несвоєчасного одержання вказаної постанови.

Разом з цим, позивачем не надано суду жодних доказів звернення до державного виконавця із письмовою заявою про поновлення строку для добровільного виконання рішення.

Приписами частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтерес.

Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Суд наголошує, що захист прав здійснюється у разі їх порушення. Тобто, під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії суб'єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає, оскільки звернення до суду є способом захисту порушених суб'єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Об'єктом судового захисту є права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Для розкриття цих категорій необхідно звернути увагу на Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 (справа N 1-10/2004). Системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

З урахуванням наведених вище міркувань Конституційний Суд України вирішив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені саме відповідачем.

Таким чином судовому захисту в адміністративних судах України підлягає лише порушене право, а отже предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов'язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.

Враховуючи, що позивачем не надано суду доказів його звернення до державного виконавця із письмовою заявою про поновлення строку для добровільного виконання рішення, суд дійшов про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині.

Щодо позовних вимог про скасування постанов державного виконавця від 30.03.2015 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження та про розшук майна боржника суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом: винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

В силу положень частини другої статті 25 Закону України «Про виконавче провадження», за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Згідно з частиною першою статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», у разі необхідності розшуку транспортного засобу боржника державний виконавець виносить постанову про такий розшук, яка є обов'язковою для виконання органами внутрішніх справ.

У ході розгляду справи судом встановлено, що протиправність постанов державного виконавця від 30.03.2015 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження та про розшук майна боржника обґрунтована виключно порушенням відповідачем строку направлення постанови про відкриття виконавчого провадження та, як наслідок, відсутності у позивача можливості виконати рішення у строк встановлений державним виконавцем для добровільного виконання.

Разом з цим, як вбачається із змісту положень Закону України «Про виконавче провадження», які регулюють взаємовідносини, пов'язані із розшуком, арештом і вилученням майна боржника, право на прийняття державним виконавцем рішень з цих питань не вставиться у залежність від виконання або невиконанням боржником виконавчого документа у добровільному порядку та щодо арешту майна можуть прийматись одночасно із рішенням про відкриття виконавчого провадження (частина друга статті 27 Закону України «Про виконавче провадження»).

З огляду на зазначене та враховуючи, що позивачем не наведено інших підстав протиправності оскаржуваних постанов, позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Водночас, відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Тобто, законодавець в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, покладає саме на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності, спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів та довести його недобросовісність.

Всупереч зазначеним приписам процесуального законодавства відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду жодних доказів, які спростовували б твердження позивача в частині дотримання строків направлення постанови про відкриття виконавчого провадження, а відтак, не довів правомірності своїх дій.

З огляду на зазначене та беручи до уваги достатній і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 98 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує питання щодо судових витрат у постанові суду або ухвалою. Статтею 97 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що грошовий розмір судових витрат, які повинні бути компенсовані, суд визначає за клопотанням однієї зі сторін. Жодних заяв з приводу відшкодування судових витрат сторонами суду не заявлено, у зв'язку з чим судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 86, 94, 128, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати дії Відділу державної виконавчої служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області, які полягали у несвоєчасному направленні ОСОБА_1 постанови державного виконавця від 13.03.2015 про відкриття виконавчого провадження №46834314 протиправними.

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Панченко Н.Д.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови - 11 червня 2015 р.