Справа № 809/3852/13-а
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" червня 2015 р. м. Київ К/800/19515/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головчук С.В., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області до Департаменту будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації про стягнення заборгованості зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2014 року,-

у с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області (далі - УПФ) звернулося з позовом до Департаменту будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації (далі - Департамент), у якому просило стягнути заборгованість, що утворилась станом на 1 листопада 2013 року зі сплати єдиного внеску та фінансових санкцій всього у розмірі 36279,65 грн.

В обґрунтування позову УПФ посилалось на порушення Товариством вимог Закону України від 8 липня 2010 року №2464-УІ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464-УІ) та Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженої постановою правління Пенсійного фонду України від 27 вересня 2010 року № 21-5 (далі - Інструкція), та просило про задоволення позову.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2013 року позовні вимоги задоволено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2014 року постанову суду першої інстанції скасовано, ухвально нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить його рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про часткове задоволення скарги з таких підстав.

Судами встановлено, що Департамент перебуває на обліку УПФ, є платником єдиного внеску. Сума спірного внеску в розмірі 36279,65 грн. виникла внаслідок несплати такого Управлінням житлово-комунального господарства Івано-Франківської обласної державної адміністрації.

При цьому, фактично спір сторін зводиться за своєю суттю до визначення належного платника спірного внеску, оскільки, як стверджує у своїх доводах Департамент він не є правонаступником за зобов'язанням зі сплати зазначеного внеску.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що Департамент є належним платником спірного внеску у розумінні вимог статті 25 Закону №2464-УІ та положень Інструкції.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції і відмовляючи у задоволенні позовних вимог апеляційний суд виходив з того, що факту ліквідації Управління житлово-комунального господарства Івано-Франківської обласної державної адміністрації не встановлено, а тому підстав для стягнення спірного внеску та штрафних санкцій з Департаменту немає.

Проте, до такого висновку суди дійшли без з'ясування дійсних прав та обов'язків сторін, в порушення норм матеріального і процесуального права.

У відповідності зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, визначається, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Так, Закон №2464-УІ визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону №2464-УІ, виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску та пропорції його розподілу за видами загальнообов'язкового державного соціального страхування; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Відповідно до абзацу другого пункту 1 частини 1 статті 4 Закону №2464-УІ платниками єдиного внеску є підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Для вказаних платників єдиний внесок нараховується на суму нарахованої заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами (пункт 1 частини першої статті 7 Закону № 2464).

Згідно з частиною п'ятою статті 7 Закону № 2464 єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 6, частини 8 статті 9 Закону № 2464 платник єдиного внеску зобов'язаний у повному обсязі обчислювати і сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця.

Згідно вимог пункту 8 статті 25 Закону № 2464 у разі ліквідації юридичної особи - платника єдиного внеску або втрати платником з інших причин статусу платника єдиного внеску сума недоїмки сплачується за рахунок коштів та іншого майна платника. У такому разі відповідальними за погашення недоїмки є: ліквідаційна комісія - щодо юридичної особи - платника єдиного внеску, що ліквідується; юридична особа - щодо утворених нею філії, представництва або іншого відокремленого підрозділу - платника єдиного внеску, що ліквідується.

У разі недостатності у платника єдиного внеску коштів та

іншого майна для сплати недоїмки відповідальними за її сплату є: засновники або учасники юридичної особи - платника єдиного внеску, що ліквідується, якщо згідно із законом вони несуть повну чи додаткову відповідальність за її зобов'язаннями; юридична особа - щодо утворених нею філії, представництва та іншого відокремленого підрозділу - платника єдиного внеску, що ліквідується; правонаступники юридичної особи - платника єдиного внеску, що

ліквідується.

У разі злиття, приєднання, виділення, поділу, перетворення

платника єдиного внеску зобов'язання із сплати недоїмки

покладаються на осіб, до яких відповідно до законодавства перейшли

його права та обов'язки.

Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на вказані положення Закону та не з'ясували можливість відповідальності за спірними зобов'язаннями Управління житлово-комунального господарства Івано-Франківської обласної державної адміністрації.

При цьому, матеріали справи містять дані про те, що правонаступником Управління житлово-комунального господарства Івано-Франківської обласної державної адміністрації, яке на стадії припинення юридичної особи, є Департамент.

Згідно положень статті 33 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов'язків іншим юридичним особам - правонаступникам у результаті злиття, приєднання, поділу, перетворення (реорганізації) або в результаті ліквідації за рішенням, прийнятим засновниками (учасниками) юридичної особи або уповноваженим ними органом, за судовим рішенням або за рішенням державних органів, прийнятим у випадках, передбачених законом. Юридична особа є такою, що припинилася, з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи.

Для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін суди мали з'ясувати хто саме є правонаступником по спірним зобов'язанням, і відповідно визначити суб'єкта сплати спірного внеску з урахуванням періоду заборгованості та положень статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України.

Тобто суди, вирішуючи спір сторін, в порушення вимог 70, 71 Кодексу адміністративного судочинства України не з'ясували можливість дослідження належних і допустимих доказів у справі.

Отже неповне з'ясування судами дійсних обставин справи призвело до ухвалення судових рішень, які не відповідає вимогам статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України щодо законності і обґрунтованості.

Тому рішення судів підлягають скасуванню, а справа згідно правил статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України, направленню на новий розгляд, оскільки суд касаційної інстанції не може встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судових рішеннях.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів,-

у х в а л и л и л а :

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області задовольнити частково.

Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2013 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: С.В. Головчук

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало