Справа № 22420/10
Суддя: Руденко М.А.
Дата ухвалення: 2011-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" жовтня 2011 р.справа № 2а-5785/10/0470

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Руденко М.А.

суддів: Юхименка О.В. Нагорної Л.М.

при секретарі судового засідання: Тепловій Г.Є.

за участю сторін

представника відповідача ОСОБА_1 (довіреність від 01.08.2011 року)

представників позивача ОСОБА_2 (довіреність від 27.05.2011 року)

ОСОБА_3 (довіреність від 27.05.2022 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_4 обєднаної державної податкової інспекції

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 червня 2010р.

у справі № 2а-5785/10/0470

за позовом МКП «ОСОБА_4 виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства»

до відповідача ОСОБА_4 обєднаної державної податкової інспекції

про визнання нечинним та скасування податкових повідомлень-рішень,-

встановили: В травні 2010 року позивач звернувся до адміністративного суду з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення ОСОБА_4 ОДПІ від 09.11.2009 року № /0, від 11.12.2009 року №/1, від 08.02.2010 року № /2 та від 26.04.2010 року № /3 винесені у відношенні МКП «ОСОБА_4 виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства»- повністю.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 червня 2010 року (суддя Коблова О.Д.) адміністративний позов МКП «ОСОБА_4 виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства» до ОСОБА_4 обєднаної державної податкової інспекції про визнання нечинним та скасування податкових повідомлень-рішень задоволено повністю: визнано нечинним та скасовано податкові повідомлення-рішення ОСОБА_4 ОДПІ 09.11.2009 року № /0, від 11.12.2009 року № /1, від 08.02.2010 року № /2 та від 26.04.2010 року № /3 у відношенні МКП «ОСОБА_4 виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства»повністю.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції вказав на те, що самостійне зарахування відповідачем платежів, що направлені позивачем та мають цільове призначення, яке вказано у відповідних платіжних дорученнях та безпідставно нараховане позивачу, згідно оскаржуваних податкових повідомлень-рішень штрафних санкцій у звязку із порушенням строку сплати узгоджених сум податкових зобовязань зі сплати ПДВ суперечить нормам діючого податкового законодавства.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, яв якій просив скасувати постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі № 2а-5785/10/0470 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказали на те, що вважають постанову суду першої інстанції необґрунтованою, винесеною з порушенням норм матеріального та процесуального права. Суд першої інстанції при розгляді справи не взяв до відома, що органи Державної податкової служби при здійсненні обліку нарахованих та сплачених платежів до бюджету керуються нормами «Інструкції про порядок ведення органами державної податкової служби оперативного обліку платежів до бюджету, контроль за справлянням яких здійснюється органами державної податкової служби», відповідно до якої вказано, що під погашенням податкового боргу за певним видом платежу слід розуміти зменшення абсолютного значення відємного сальдо розрахунків платника з бюджетом та пені, підтверджене відповідним документом (пп.11.4 розділу 11), а проведення операцій в особових рахунках здійснюється в хронологічному порядку. Таким чином вважають, що сплата платником поточного зобовязання , при наявності податкового боргу розглядається як погашення такого боргу. Оскільки станом на 22.06.2010 року на особовому рахунку МКП «ОСОБА_4 виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства»була заборгованість по сплаті до бюджету з податку на додану вартість, то вважають, що правомірно кошти, що надійшли на сплату зобовязань з податку, збору (обовязкового платежу) були спрямовані на погашення податкових зобовязань з того самого платежу у порядку календарної черговості настання граничних термінів їх сплати. Така черговість погашення діє незалежно від волі платника податків та стосується як самостійно розрахованих платником податків податкових зобовязань та і податкових зобовязань, розрахованих контролюючим органом.

Заперечень на апеляційну скаргу не надійшло.

В судовому засіданні представник відповідача вимоги апеляційної скарги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити: постанову суду першої інстанції скасувати, в задоволенні позовних вимог позивачеві відмовити.

Представник позивача проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечував та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при винесені оскарженої постанови, знаходить апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи уповноваженими особами ОСОБА_4 обєднаної державної податкової інспекції 29 жовтня 2009 року було проведено невиїзну документальну перевірку з питань дотримання податкового законодавства Міського комунального підприємства «ОСОБА_4 виробниче управління водопровідно каналізаційного господарства».

На підставі проведеної перевірки було складено акт № 210/118/1501-0334/351. За висновками зазначеного акта встановлено порушення граничного строку сплати узгодженого податкового зобовязання з податку на додану вартість .

На підставі висновків зазначеного акту було винесено податкове повідомлення-рішення від 09.11.2009 року за № /0 (а.с.23) відповідно до якого встановлено порушення граничного строку сплати узгодженого податкового зобовязання з податку на додану вартість, передбаченого п.п.5.3.1 п.5.3 ст.5 Закону України «Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»від 21.12.2000 року № 2181, зі змінами та доповненнями та на підставі п.п.17.7.1 пункту 17.1 статті 7 Закону України «Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» за затримку на 848 календарних днів граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобовязання в розмірі 93 941 грн. позивача зобовязано сплатити штраф у розмірі 50% у сумі 46970,70 грн. за платежем податок на додану вартість.

Позивач оскаржив зазначене рішення податкового органу в процесі адміністративного оскарження, однак за результатами розгляду зазначене податкове повідомлення-рішення було залишено без змін та винесені податкові повідомлення рішення № /1 від 11.12.2009 року, № /2 від 08.02.2010 року та № /4 від 26.04.2010 року у відношенні МКП «ОСОБА_4 виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства.

Визнання нечинними та скасування зазначених податкових повідомлень-рішень є предметом даного спору.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що самостійне зарахування відповідачем платежів, що направлені позивачем та мають цільове призначення, яке вказано у відповідних платіжних дорученнях та безпідставне нарахування позивачу, згідно оскаржуваних податкових повідомлень-рішень штрафних санкцій у звязку із порушенням строку сплати узгоджених сум податкових зобовязань зі сплати ПДВ суперечить нормам діючого податкового законодавства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне .

Згідно з п. п. 7.1.1. пункту 7.7. ст..7 Закону України «Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»№ 2181, в редакції діючій на момент виникнення спірних правовідносин, джерелами самостійної сплати податкових зобовязань або податкового боргу платника податку є будь-які власні кошти такого платнику податку. Отже, грошовий платіж є єдиною формою сплати податкових зобовязань і погашення податкового боргу.

Пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 року № 22, передбачено, що кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученням власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі платіжних вимог стягувачів у разі примусового списання коштів згідно з главою 5 цієї Інструкції. При цьому згідно з пунктом 3.8. зазначеної Інструкції реквізит «Призначення платежу»платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу, повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення «Призначення платежу». Банк перевіряє заповнення цього реквізиту та відповідність установленим вимогам лише за зовнішніми ознаками.

Як видно з наведеного, право визначення платежу відповідно до чинного законодавства України належить виключно платнику податку. Тому суми податкових зобовязань відповідно до Закону України № 2181, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, слід вважати сплаченими у день реєстрації банківською установою платіжного документа із зазначеним у ньому призначенням платежу на сплату відповідних податкових зобовязань або податкового боргу, визначених платником податків.

Як видно з фактичних обставин справи відповідач, для погашення податкового боргу, який виник в результаті несплати узгоджених податкових зобовязань за податковою декларацією №2287 від 19.04.2007 року за березень 2007 року та за податковою декларацією № 3265 від 17.05.2007 року за квітень 2007 року, використав здійснені підприємством платежі по платіжним дорученням, в яких було визначено інше призначення платежу, а саме погашення податкових зобовязань по податку на додану вартість за квітень, травень, червень, липень , серпень, вересень 2009 року.

У податкового органу відсутнє право самостійно змінювати призначення платежу, визначеного платником податків при їх сплаті.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає, оскільки Законом України «Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено заходи, які можуть вживатися контролюючим органом з метою погашення платником податків податкового боргу. Зазначений закон не передбачає зміни призначення платежу, який визначений платником податків.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав у податкового органу змінювати призначення платежу, що визначений платником податків.

В межах апеляційної скарги підстави для зміни або скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. 195, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 обєднаної державної податкової інспекції - залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 червня 2010 року у адміністративній справі № 2а-5785/10/0470 залишити без змін .

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в порядку, передбаченому ст..212 КАС України.

Ухвалу складено у повному обсязі 03.11.2011 року.

Головуючий: М.А. Руденко

Суддя: О.В. Юхименко

Суддя: Л.М. Нагорна