Справа № 808/1497/15
Суддя: Сацький Роман Вікторович
Дата ухвалення: 2015-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2015 року 11 год. 55 хв. Справа № 808/1497/15 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Р.В. Сацького,

при секретарі судового засідання А.С. Ярошенко,

за участю представників сторін :

від позивача: ОСОБА_1

ОСОБА_2

від відповідача: Бойко Є.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя адміністративну справу

за позовною заявою: фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до: Мелітопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Запорізькій області

про: визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Мелітопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Запорізькій області, в якій позивач просить суд визнати нечинним та скасувати податкове повідомлення рішення №0117.1702/0 від 28.10.2014 по податку на додану вартість на загальну суму 196132, 50 грн.

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що спірне рішення Мелітопольської ОДПІ є незаконним, оскільки в акті зазначено, що перевірка проведена за адресою м. Мелітополь, вул. Кірова, 31. Тобто в приміщені податкового органу могла проводитись лише невиїзна перевірка. Платник податків вважає, що не повинен та не зобов'язаний везти до податкового органу документи так як проводиться виїзна перевірка. За місцезнаходженням платника податків податкові інспектори, що здійснювали перевірку не виходили. Платник податків в силу Податкового Кодексу добросовісно вважав, що перевіряючи будуть здійснювати перевірку за місцезнаходженням де були приготовані первинні документи на той час. В акті не зазначено жодних причин з яких посадові особи задіяні в перевірці податкового органу не з'явилися за місцезнаходженням платника податків.

Крім того, вся доказова база податкового органу викладена на сторінці 3 акту перевірки, де зазначені: акт про ненадання документів; податкові декларації; розшифровки 5 додатку, АІС «Податковий блок», постанова прокуратури про призначення документальної перевірки. Вся інформація про контрагентів перевіряючими черпалась з резолютивної частини постанови прокуратури. В п.1.12 акту сторінка 3 чітко зазначено, що використана інформація лише з постанови прокуратури. Інших актів відповідних податкових інспекцій податковий орган взагалі не згадує та не використовує. Постанова прокуратури про призначення перевірки не є тим документом яким достовірно встановлено ті чи інші факти чи події. Не може враховуватись така інформація та братись за основу, більш того бути підставою для прийняття рішення.

Такі дії суб'єкта владних повноважень суперечать матеріальному інтересу платника податків у податкових правовідносинах, який полягає у належній фіксації податковим органом обставин його господарської діяльності, неухильному дотриманні контролюючим органом визначених законом процедур реалізації владних управлінських функцій, здійснення таких процедур лише в разі наявності законом визначених підстав. Таким чином перевіркою не досліджувалось та не встановлювалась реальна картина взаємовідносин з контрагентами. Підприємства контрагенти є діючими на момент укладення угод та здійснення господарських операцій мали повний обсяг повноважень на виконання господарських зобов'язань. Згідно з абз. 3 п.п.75.1.2 п. 75.1 ст. 75 ПК України документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з обставин, визначених цим Кодексом.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, на задоволенні позовних вимог наполягав в повному обсязі з підстав зазначених в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, із тих підстав, що 12.09.2014 самозайнята особа ОСОБА_1 особисто під підпис отримала копію наказу №1470 від 11.09.2014 «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки самозайнятої особи...» та особисто ознайомилась під підпис із направленням на перевірку №520 від 11.09.2014. Таким чином виходячи з викладеного була розпочата позапланова перевірка СО ОСОБА_1 відповідно до вимог діючого законодавства.

У зв'язку з ненаданням CO ОСОБА_1 первинних документів для проведення перевірки 16.09.2014 складено акт про ненадання CO ОСОБА_1 первинних документів при проведенні перевірки.

При проведенні перевірки CO ОСОБА_1 не надано ні первинних документів ні пояснень по взаємовідносинам з TOB «Полімер Універсал» (код за ), TOB «Анкомтех Сервіс» (код за ), TOB «Ромакс Груп» (код за ), в період з 01.10.2012 по 30.09.2013.

При перевірці використано первинні документи які знаходились в кримінальній справі, а також документи які знаходились в особовій справі підприємця, а саме: податкові декларації, розшифровки дод. № 5 до податкової декларації з податку на додану вартість та матеріалів кримінального провадження. На сторінках 5-7 акту №1668/08-32-1702/НОМЕР_1 від 25.09.2014 є чітке посилання на первинні документи CO ОСОБА_1, які використані при проведені перевірки.

ОСОБА_1 не надано ні первинних документів ні пояснень по взаємовідносинам з TOB «Полімер Універсал» (код за ), TOB «Анкомтех Сервіс» (код за ), TOB «Ромакс Груп» (код за ), в період з 01.10.2012 по 30.09.2013, що є прямим порушення ст.44.6 Податкового кодексу України. Зокрема цією нормою передбачено, що у випадку ненадання документів під час проведення перевірки вважається, що такі документи відсутні на час проведення перевірки.

Таким чином, податкове повідомлення-рішення винесене на підставі акту №1668/08-32- 1702/НОМЕР_1 від 25.09.2014 «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки самозайнятої особи ОСОБА_1, код за ДРФО - НОМЕР_1 з питань дотримання податкового законодавства з податку на додану вартість при взаємовідносинах з TOB «Полімер Універсал» (код за ), TOB «Анкомтех Сервіс» (код за ), TOB «Ромакс Груп» (код за ), за період з 01.10.2012 по 30.09.2013» щодо порушення пункту 187.1 статті 187, пунктів 198.1, 198.2, 198.3, 198.4, 198.6 статті 198, пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України, в результаті чого суб'єктом підприємницької діяльності завищено суму податкового кредиту з податку на додану вартість в період 01.10.2012 - 30.09.2013 на суму 156906 грн., у тому числі по періодам за 2012 рік - 73793 грн., за 2013 рік - 83113 грн. є законними та обґрунтованими.

Представник відповідача зазначив, що посадовими особами податкового органу при винесенні податкового повідомлення рішення не було порушено жодних норм діючого законодавства, податкове повідомлення -рішення прийнято податковим органом у порядку встановленому чинним законодавством, а тому підстави для його скасування відсутні. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги заявлено обґрунтовано та позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, з наступних підстав.

Мелітопольською об'єднаною державною податковою інспекцією головного управління Міндоходів у Запорізькій області, надалі - Мелітопольською ОДПІ, з 12.09.2014 по 18.09.2014 була проведена документальна позапланова виїзна перевірка само зайнятої особи - ОСОБА_1, ідентифікаційний номер згідно ДРФО НОМЕР_1, з питань дотримання податкового законодавства з податку на додану вартість за період 01.10.2012 по 30.09.2013.

Складено Акт про результати документальної позапланової виїзної перевірки від 25.09.2014 № 1668/08-32-1702/НОМЕР_1, надалі - Акт перевірки.

За результатами акту та розгляду заперечень Мелітопольською ОДПІ прийнято податкове повідомлення рішення № 0117.1702/0 від 28.10.2014 по податку на додану вартість на загальну суму 196132, 50 грн. Податкове повідомлення рішення отримано позивачем 05.11.2014.

Надаючи правову оцінку спірному рішенню суб'єкта владних повноважень, суд виходить з критеріїв правомірності такого рішення, що встановлені частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв'язку з чим перевіряє чи прийнято дане рішення: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Спірні відносини сторін стосуються права платника податку на податковий кредит.

Згідно з підпунктом «а» пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

За приписами пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Водночас, як визначено пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Отже, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично здійснений і підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображатимуть реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

За відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі, якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку, відповідні суми не можуть включатися до складу податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Таким чином, визначальним у питанні перевірки правомірності формування платником податку показників податкової звітності з ПДВ є безпосереднє дослідження факту здійснення господарської операції (її реальності/товарності), на підставі якої таким платником сформовано дані податкового обліку.

Судом встановлено, що спірні відносини між позивачем та його контрагентом стосувалися придбання послуг з проведення ремонту на підставі відповідних договорів.

До матеріалів справи долучено копії договорів надання послуг ремонту.

За приписами пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну

Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс) (пункт 201.7 статті 201 Податкового кодексу України/).

На підтвердження факту отримання послуг з ремонту позивачем надано копії податкових накладних.

Податкові накладні позивачем, за датою отримання, включено до реєстрів виданих та отриманих податкових накладних та на їх підставі віднесено до складу податкового кредиту суму податку на додану вартість

Дослідивши в судовому засіданні копії податкових накладних, судом встановлено, що їх оформлено у відповідності до вимог пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України.

Зауваження щодо змісту та форми податкових накладних в Акті перевірки та письмових запереченнях відповідача відсутні.

Так само Мелітопольською ОДПІ не оспорюється той факт, що на момент виписування зазначених податкових накладних контрагенти мали статус платників податку на додану вартість та були зареєстровані як юридичні особи у встановленому законодавством порядку.

Відтак, перелічені податкові накладні підтверджують факт придбання позивачем послуг що, є підставою для віднесення до складу податкового кредиту сум ПДВ та в силу положень статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України приймаються судом в якості належних доказів у справі.

Як визначено пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до приписів частини другої статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

На виконання зобов'язань за вказаними договорами надання послуг сторонами складено акти надання послуг, копії яких долучено до матеріалів справи.

Дослідивши в судовому засіданні зазначені документи, суд встановив, що їх оформлено у відповідності до вимог частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за №168/704. А відтак, вони є первинними документами бухгалтерського обліку в розумінні частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та в силу положень статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України приймаються судом як належні докази у справі.

Зауваження щодо змісту та форми актів надання послуг в Акті перевірки та письмових запереченнях відповідача проти позову відсутні.

Оплату придбаних послуг позивач провів у повному обсязі.

Перевіряючи факт здійснення господарської операції, на підставі якої платником податків сформовано дані податкового обліку, суд досліджує товарність такої операції в сукупності чинників, що впливають на її реальний зміст. Зокрема, суд оцінює документи та інші дані, що відображені платником податків в податковому та бухгалтерському обліку, з урахуванням специфіки спірної господарської операції.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що матеріалами справи в повному обсязі підтверджено реальність спірних господарських операцій, факт сплати позивачем у ціні придбаних послуг ПДВ, наявність в діях позивача ділової мети, а також рух активів в ході здійснення господарської діяльності.

Посилання контролюючого органу на відомості, викладені в акті перевірки, не приймаються судом в якості достатніх обґрунтувань правомірності оскарженого податкового повідомлення-рішення, оскільки отримання контролюючим органом інформації (постанова про призначення перевірки) чи про контрагента платника податків, в якому викладені висновки про вчинення таким контрагентом нікчемного правочину або відображення в звітності показників господарських операцій, які фактично не відбулись, не звільняє контролюючий орган від виконання обов'язку по самостійному встановленню та доведенню факту вчинення платником податків порушення закону, адже постанова про призначення перевірки контрагента не має преюдиційного значення та не є документом, що достовірно та безсумнівно підтверджує обставини фактичної дійсності.

Як визначено частиною другою статті 61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Частиною першою статті 218 Господарського кодексу України передбачено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Таким чином, зважаючи на принцип персональної відповідальності платника податку, право добросовісного платника податків на податковий кредит з ПДВ не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами.

Підставою для донарахування платнику податку грошових зобов'язань може слугувати лише встановлення факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними платниками податків з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями контрагентів чи сприяння ухиленню від виконання податкових зобов'язань. Однак, матеріали справи таких доказів не містять.

Відповідачем не надано доказів та не зазначено обставин, які б ставили під сумнів фактичне здійснення спірних господарських операцій. Зокрема, не надано доказів, що підтверджували б невідповідність змісту угод дійсним намірам сторін щодо набуття цивільних прав і обов'язків чи свідчили про намір сторін ухилитися від оподаткування доходів, отриманих внаслідок виконання договорів або приховування дійсного об'єкта оподаткування, зменшення бази оподаткування, створення штучних підстав для незаконного відшкодування сум сплачених податків за рахунок коштів бюджету, отримання незаконних пільг з оподаткування тощо.

Наявні у справі документи не містять жодних доказів наявності між позивачем та його контрагентами взаємоузгоджених зловмисних дій, спрямованих на порушення існуючого в державі суспільного ладу або моральних засад.

Посилання відповідача на відомості кримінального провадження є безпідставними, оскільки суду не надано доказів постановлення обвинувального вироку відносно посадових осіб позивача чи його контрагентів.

Враховуючи наведене в своїй сукупності, висновок податкової інспекції про порушення позивачем вимог статей 198, 201 Податкового кодексу України здійснено при помилковому розумінні норм діючого на час виникнення спірних відносин законодавства та фактичних обставин справи.

Виходячи з визначення поняття штрафна санкція, що міститься в підпункті 14.1.265 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, відповідно до якого дана санкція може бути застосована до платника податків лише у разі вчинення останнім порушення вимог податкового законодавства, а такі порушення в діях позивача відсутні, суд дійшов висновку, що спірним податковим повідомленням-рішенням також неправомірно застосовано до позивача штрафні (фінансові) санкції.

В силу частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до підпункту 21.1.1 пункту 21.1 статті 21 Податкового кодексу України посадові особи контролюючих органів зобов'язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.

Згідно із частиною першою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23.07.2002 у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд визначив, що «… адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».

Відповідачем під час розгляду адміністративної справи не наведено об'єктивних доводів та не надано належних доказів наявності в діях позивача ознак протиправної діяльності. Тобто, відповідачем не доведено правомірності оскарженого податкового повідомлення-рішення.

Разом з цим, долученими до матеріалів справи копіями первинних документів бухгалтерського обліку підтверджено право позивача на віднесення до податкового кредиту суми ПДВ.

Крім того заперечуючи проти позову податковий орган стверджує про ненадання під час перевірки документів для перевірки.

На підтвердження відповідачем надані акти про ненадання платником податків документів для проведення перевірки від 12.09.2014, 15.09.2014, 16.09.2014, 17.09.2014 та 18.09.2014.

Суд критично відноситься до вказаних актів. Акти складено одноособово, само зайнятій особі не вручались та не пропонувались для підпису.

Для посадових осіб органів державної податкової служби під час проведення перевірок, відповідно до статті 83 Податкового Кодексу, підставами для висновків є:

- документи, визначені цим Кодексом;

- податкова інформація;

- експертні висновки;

- судові рішення;

- інші матеріали, отримані в порядку та у спосіб, передбачені цим Кодексом або іншими законами, контроль за дотриманням яких покладений на органи державної податкової служби.

Тобто, позивач надав податковому органу і у відповідача були документи які підтверджували здійснення спірних правовідносин. Позивачем надано до матеріалів справи опис документів, які надавались до податкового органу.

Суд не приймає усне зауваження відповідача, що в Мелітопольській ОДПІ багато різних відділів та перевіряючому не було відомо про надходження документів.

Від чіткої взаємодії саме структурних підрозділів відповідача і залежить правильний результат перевірки.

Необізнаність інспектора контролюючого органу не виправдовує відповідача, а навпаки вказує на недоліки перевірки.

Позивач оскаржив також в адміністративному порядку бездіяльність головного державного інспектора Романової О.К. яка сама повинна була і здійснювати перевірку та виходити за адресою платника податків.

За порушення порядку проведення перевірки перевіряючого інспектора притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

Враховуючи зазначене, суд вважає доведеним належними та допустимими доказами той факт, що при прийнятті спірного податкового повідомлення-рішення суб'єкт владних повноважень діяв всупереч встановленому законом порядку, необґрунтовано, упереджено, без з'ясування необхідних обставин, що мали значення для прийняття рішення, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямовано ці рішення, чим порушено законні інтереси позивача.

За таких обставин, адміністративний позов необхідно задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Оскільки позивачем при зверненні до суду із адміністративним позовом було сплачено судовий збір в сумі 397 (триста дев'яносто сім) грн. 27 коп., про що було надано відповідну квитанцію, на користь позивача підлягає стягненню з Державного бюджету України сума сплаченого ним судового збору.

Керуючись статтями 2, 11, 17, 18, 71, 87, 90, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати нечинним та скасувати податкове повідомлення рішення № 0117 1702/0 від 28.10.2014 по податку на додану вартість на загальну суму 196132, 50 грн.

3. Стягнути з Державного бюджету України на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 витрати на сплату судового збору у сумі 392 (триста дев'яносто дві) грн. 27 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України - з дня складення її в повному обсязі, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Р.В. Сацький