Справа № 10553/10
Суддя: Руденко М.А.
Дата ухвалення: 2010-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" червня 2010 р. справа № 2а-39/10

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Руденко М.А.

суддів: Лукманової О.М. Католікяна М.О.

при секретарі судового засідання: Близнюк Т.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу управління праці та соціального захисту населення виконкому Заводської районної ради м. Дніпродзержинська на постанову Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 січня 2010 року у адміністративній справі № 2а-39/10 за позовом ОСОБА_1 до управління праці та соціального захисту населення виконкому Заводської районної ради м. Дніпродзержинська, Центру по нарахуванню і виплаті допомоги та здійсненню контролю за правильністю призначення та виплати пенсій і цільової грошової допомоги про визнання неправомірними дії субєкта владних повноважень, зобовязання вчинення певних дій та стягнення шкоди, заподіяної неправомірними діями, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2009 року позивач звернувся до суду з зазначеним адміністративним позовом, у якому просив визнати неправомірними дії Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Заводської районної ради м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області в частині нарахування та виплати йому щорічної допомоги в розмірах значно нижчих, ніж передбачено ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобовязати відповідача в місячний термін сплатити на його користь матеріальну шкоду, спричинену неправомірним нарахуванням щорічної допомоги відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»у розмірі 6505 грн.

В подальшому позивач подав уточнення позовної заяви, в якій просив суд визнати неправомірними дії відповідача в частині нарахування та виплати йому щорічної допомоги за 2006, 2007 та 2008 роки в розмірах значно нижчих ніж передбачено ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобовязати відповідача в місячний термін сплатити на його користь матеріальну шкоду, спричинену неправомірними нарахуваннями щорічної допомоги за 2006 рік, 2007 рік та 2008 рік відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»у розмірі 6 500 грн.; зобовязати відповідача починаючи з 2009 року, керуватись положеннями ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»при нарахуванні та виплаті йому щорічної допомоги.

Постановою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 січня 2010 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково: визнано неправомірними дії Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Заводської районної ради м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області в частині нарахування та виплати ОСОБА_1 щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 та 2008 роки в розмірах нижчих ніж передбачено ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»від 28.12.1991 року; зобовязано Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Заводської районної ради м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області провести перерахунок та виплату щорічної допомоги на оздоровлення ОСОБА_1 за 2007 та 2008 роки, відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»у розмірі 4 675 грн.

Не погодившись з зазначеною постановою суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також на не відповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до винесення необґрунтованого рішення, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені вимог позивача.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує на те, що фінансування витрат, повязаних з реалізацією вимог Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», здійснюється за рахунок державного бюджету, а будь-які видатки на загальносуспільні потреби визначаються виключно Законом України Про Державний бюджет. На думку відповідача згідно постанови Кабінету Міністрів України від 20.09.2005 р. № 936, якою затверджено Порядок використання коштів державного бюджету для виконання програм, повязаних із соціальним захистом громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, головним розпорядником коштів держаного бюджету з 2004 року є Міністерство праці та соціальної політики України, розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня є управління праці та соціального захисту населення облдержадміністрації, а районні, міські управління праці та соціального захисту населення є розпорядником бюджетних коштів третього рівня, тому Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Заводської районної ради м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області діяло на підставі Закону і здійснювало виплату лише тих коштів, що надходять на рахунок управління на підставі кошторисів, затверджених головним управлінням праці та соціального захисту населення у Дніпропетровській області та у розмірах, зазначених постановою Кабінету Міністрів України.

Заперечень на апеляційну скаргу не надійшло.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Суд першої інстанції при розгляді даної справи дійшов правильного висновку, що, виходячи із загальних засад пріоритетності законів над урядовими актами, при визначенні розміру щорічної грошової допомоги на оздоровлення при встановленні позивачу як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС другої категорії, відповідач повинен керуватися п.3 ч.4 ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Судом встановлено та не заперечувалось в судовому засіданні представником відповідача, що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2-ої категорії (а.с.8)

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем при нарахуванні та виплаті позивачу щорічної одноразової допомоги на оздоровлення, відповідач керувався постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 року № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»

Розмір виплаченої позивачу щорічної допомоги на оздоровлення складав у вересні 2006 року 100 грн., у грудні 2007 року 100 грн., у липня 2008 року 100 грн. (а.с. 22, 98).

Згідно з ч.1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров»я, створення єдиного порядку визначення категорій зон раді октавного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльноті на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Пунктом 3, частини 4, статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»від 28.02.1991 року передбачено, що щорічна допомога на оздоровлення учасникам ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії в розмірі 5 мінімальних заробітних плат. Вказаною статтею також визначено, що розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати допомоги.

Таким чином, вихідним критерієм обрахунку сум виплат відповідно до положень статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»виступає мінімальна заробітна плата, розмір якої у зазначений позивачем період часу встановлювався законами України про Державний бюджет на відповідний рік.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про неможливість застосування у спірних правовідносинах положень постанов Кабінету Міністрів України, які суперечать діючим на час виникнення спору положенням статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Оскільки згідно з положеннями ч.4 ст. ( КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України,закону України, міжнародному договору, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому надання законодавцем Кабінету Міністрів України права визначати порядок виплат особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, не означає, що останній, встановлюючи такий порядок , може допустити звуження змісту та обсягу прав таких осіб, встановлених цим же Законом. Тобто Кабінет Міністрів України повинен встановити зазначений порядок, не порушуючи Закону.

Суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, щодо відмови в задоволені позову в частині визнання неправомірними дій відповідача та проведення перерахунку та виплати за 2006 рік., оскільки дію абзацу другого частини ; статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»було зупинено на 2006 рік, в частині виплати компенсацій і допомоги у розмірах, відповідно до мінімальної заробітної плати зупинено. А тому незастосування відповідачем норм зупиненого Закону України не можуть бути визнані неправомірними.

Також, колегія суддів зазначає про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині визнання протиправними дій відповідача та права за позивачем отримати у 2007,2008 році щорічну допомогу на оздоровлення у розмірі, визначеному статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки особи, ( позивачеві щорічна допомога на оздоровлення у розмірі 100 грн. сплачена в грудні 2007 року та в 2008 році в липні місяці) яким щорічна допомога на оздоровлення була сплачена після 09.07.2007 року та 22.05.2008 року, тобто після ухвалення рішень Конституційного Суду України №6-рп від 09.07.2007 року та №10-рп/2008 від 22.05.2008 року, мають право на її отримання у розмірах, встановлених базовими законами, а саме, статтею 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Така позиція ґрунтується на приписах ч.2 ст.152 Конституції України та вищевказаних рішеннях Конституційного Суду України №6-рп від 09.07.2007 року та №10-рп/2008 від 22.05.2008 року.

Враховуючи зазначені рішення Конституційного Суду України, якими визнано неконституційними положення п.30 ст. 71 Закону України «Про Держаний бюджет України на 2007 рік»та Закону України «Про державний бюджет на 2008 рік», якими внесено зміни або зупинено на відповідний рік дію статті 48 «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з моменту їх ухвалення, а саме відповідно з 09.07.2007 року та з 22.05.2008 року, управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Заводської районної ради м. Дніпродзержинська, застосовуючи положення законів, що визнані неконституційними діяли протиправно, всупереч приписам Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», які підлягали застосуванню при визначенні розміру щорічної допомоги на оздоровлення.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що строки позовної давності не застосовуються при розгляді спору, оскільки позивач просить компенсувати не шкоду заподіяну здоров»ю відповідно до п.1 частини 1 ст. 13 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а надати йому щорічну допомогу на оздоровлення. Однак колегія суддів вважає за необхідне визнати причину пропущення строку звернення до адміністративного суду поважною, оскільки, як видно з медичних довідок, наданих позивачем до суду, з 2003 року позивач постійно хворів та періодично знаходився на стаціонарному та амбулаторному лікуванні. (а.с.44-47).

За вищенаведених обставин, колегія суддів підтверджує, що при прийнятті рішення у справі суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального права Постанова суду належним чином мотивована і за своїм змістом та формою відповідає вимогам закону, тому вимоги апеляційної скарги відповідача щодо скасування постанови суду першої інстанції у повному обсязі та відмові у позові задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги висновків суду у вищенаведеній частині не спростовують і зводяться лише до непогодження з судовим рішенням з підстав неправильного розуміння відповідачем норм чинного законодавства.

Відповідно до ст.200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з доводів апеляційної скарги та вимог чинного законодавства, колегія суддів вважає, що підстав для скасування постанови Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 січня 2010 року та задоволення апеляційної скарги відповідача не має.

Керуючись ст. 198, 200,206 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л ИЛА:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Заводської районної ради м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області залишити без задоволення.

Постанову Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 січня 2010 року по адміністративній справі №2а-39/10 за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення виконкому Заводської районної ради м. Дніпродзержинська, Центру по нарахуванню і виплаті допомоги та здійсненню контролю за правильністю призначення та виплати пенсій і цільової грошової допомоги про визнання неправомірними дії субєкта владних повноважень, зобовязання вчинення певних дій та стягнення шкоди, заподіяної неправомірними діями залишити без змін.

Ухвала апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту проголошення і бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня виготовлення тексту постанови.

Судді: Руденко М.А.

ОСОБА_2

ОСОБА_3