Справа № 823/214/15
Суддя: Вівдиченко Т.Р.
Дата ухвалення: 2015-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 823/214/15 Головуючий у 1-й інстанції: Орленко В.І. Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
У Х В А Л А

Іменем України

04 червня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Вівдиченко Т.Р.

Суддів: Бєлової Л.В.

Міщука М.С.

За участю секретаря: Стеценко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної податкової інспекції у м. Черкасах Головного управління Міндоходів у Черкаській області на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2015 року у справі за адміністративним позовом Приватного підприємства «Креатор-С» до Державної податкової інспекції у м. Черкасах Головного управління Міндоходів у Черкаській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач - Приватне підприємство «Креатор-С» звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у м. Черкасах Головного управління Міндоходів у Черкаській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 23 вересня 2014 року №.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2015 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись з постановою суду, відповідач - Державна податкова інспекція у м. Черкасах Головного управління Міндоходів у Черкаській області звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити, мотивуючи свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства при взаємовідносинах з ТОВ «Альком Бізнес» за березень 2014 року.

За результатами перевірки відповідачем складено Акт від 04 вересня 2014 року № 325/23-01-22-04/38430369.

Перевіркою встановлено порушення позивачем пунктів 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок надану вартість, що підлягає сплаті до бюджету, на загальну суму 55 030,00 грн.

На підставі встановлених порушень, відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 23 вересня 2014 року №, яким збільшено позивачу суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в загальному розмірі на 68 788,00 грн, з них 55 030,00 грн. - за основним платежем, 13 758,00 грн. - за штрафними санкціями.

Не погоджуючись із податковим повідомленням-рішенням та вважаючи його протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, спірні грошові зобов'язання визначені платнику податків, з огляду на порушення норм податкового законодавства, які ґрунтуються на висновку податкового органу про відсутність реального характеру господарських операцій позивача з ТОВ «Альком Бізнес», результати яких відображені в податковій звітності першого.

Таким чином, відповідач стверджує, що позивач безпідставно відніс до податкового кредиту суми податку на додану вартість, визначені у податкових накладних, виписаних згаданим контрагентом в періоді, що перевірявся податковим органом.

Обговорюючи такі доводи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основним нормативно-правовим актом, що регулює спірні правовідносини, є Податковий кодекс України.

За визначенням Податкового кодексу України, господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами (підпункт 14.1.36 пункту 14.1 статті 14).

Підпунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України встановлено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абзац другий вищевказаної правової норми).

Податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу (підпункт 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Відповідно до підпункту «а» пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

За правилами пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, яка має містити визначені цією статтею обов'язкові реквізити.

Згідно пункту 201.4 статті 201 Податкового кодексу України, податкова накладна складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця.

Приписами пунктів 201.7, 201.8, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України встановлено, що податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Отже, формування податкового кредиту є відображенням наслідків господарських операцій у податковій звітності.

Податкова звітність ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку, який є обов'язковим.

Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» у частині 1 встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Вимоги до первинних документів встановлені частиною 2 цієї статті.

За визначеннями цього Закону, первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, а господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, будь-які документи можна вважати первинними, що є підставою для їх врахування в податковому обліку, лише в разі фактичного здійснення господарської операції. При цьому, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Відтак, необхідною умовою для віднесення сум сплаченого податку на додану вартість до податкового кредиту є факт дійсного проведення господарських операцій, обумовлених відповідними угодами, що має засвідчуватись належними первинними документами.

Виходячи із викладеного, перевірці підлягає реальність здійснення між позивачем та його контрагентом спірних господарських операцій. При цьому, докази, на обґрунтування доводів сторін, відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, повинні оцінюватись судом у їх сукупності.

Як вбачається із матеріалів справи, між позивачем (генпідрядник) та ТОВ «Альком Бізнес» (субпідрядник) укладено договори субпідряду від 13 грудня 2013 року № 13/12 про виконання загально-будівельних робіт на ТОВ «НВП «Глобинський м'ясомолочний комплекс» у с. Петрівка Глобинського району Полтавської області; від 05 лютого 2014 року № 05/02 про виконання реконструкції приміщення комерційного директора (кабінету № 3) ПАТ «Черкасиобленерго» в м. Черкаси по вул. Гоголя, 285; від 11.02.2014 р. № 11/02 про виконання загально-будівельних робіт у ТОВ «НВП «Глобинський м'ясомолочний комплекс» МТФ № 3 в с. Іванове Селище Глобинського району Полтавської області; від 19 лютого 2014 року № 19/02 про виконання загально-будівельних робіт у влаштуванні літнього табору ТОВ «НВП «Глобинський м'ясомолочний комплекс» в с. Петрівка Глобинського району, Полтавської області; від 27 лютого 2014 року № 27/02 про виконання робіт із влаштування ФПС в м.Черкаси по вул. Сурікова, 12, 12А; від 25 березня 2014 року № 25/03 про виконання ремонту стін коридору другого поверху служб комерційної дирекції ПАТ «Черкасиобленерго» в м. Черкаси по вул. Гоголя, 285.

Пунктом 4.4 вказаних договорів передбачено, що постачання матеріальних ресурсів, необхідних для виконання робіт по договорах здійснює ПП «Креатор-С» на підставі актів приймання-передачі будівельних матеріалів.

Судом встановлено, що виконання зобов'язань за вказаними договорами підтверджується актами приймання-передачі будівельних матеріалів, видатковими накладними, товарно-транспортними накладними на перевезення будівельних матеріалів, довідками форми КБ-3 за березень 2014 року, актами форми КБ-2в про приймання виконаних будівельних робіт за березень 2014 року, підсумковими відомостями ресурсів за березень 2014 року.

Транспортування будівельних матеріалів до місць виконання робіт здійснював особисто директор ПП «Креатор-С» Андреєв С.В., а також, за замовленням позивача, ФОП ОСОБА_4, ФОП ОСОБА_5, ТОВ «Український Центр Послуг» та ТОВ «Проектно-будівельне об'єднання «Дніпро».

За наслідками прийняття виконаних робіт, ТОВ «Альком Бізнес» виписало позивачу податкові накладні № 59 від 31.03.2014р., № 102 від 31.03.2014р., № 103 від 31.03.2014р., № 104 від 31.03.2014р., № 105 від 31.03.2014р., № 106 від 31.03.2014р. та № 107 від 31.03.2014р.

Оплата позивачем вартості зазначених будівельних робіт підтверджується відомостями банківських виписок, що містяться в матеріалах справи.

Оцінюючи реальність спірних господарських операцій та пов'язаність їх з господарською діяльністю позивача та його контрагента, колегія суддів враховує, що станом на березень 2014 року як позивач, так і його контрагент мали видані у встановленому порядку діючі ліцензії на виконання будівельних робіт.

Судом встановлено, що укладення вищевказаних договорів субпідряду обумовлено необхідністю виконання позивачем взятих на себе зобов'язань за договорами будівельного підряду, укладеними з ПП «ВікТанБуд», ПАТ «Черкасиобленерго», ТОВ «НВП «Глобинський м'ясомолочний комплекс» та ТОВ «ПБО «Дніпро» на об'єктах, роботи на яких були предметом угод з ТОВ «Альком Бізнес», що підтверджується копіями відповідних договорів та первинних документів щодо цих господарських операцій.

Колегія суддів зазначає, що надані позивачем первинні документи відповідають вимогам частини 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Відповідність згаданих первинних документів вимогам вказаного Закону не заперечується відповідачем, так само як не ставиться під сумнів відповідність виписаних контрагентами позивачу податкових накладних вимогам пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України.

Таким чином, фактичне здійснення позивачем господарських операцій підтверджується належним чином оформленими первинними документами, які відповідають вимогам чинного законодавства України, а також пов'язаністю їх зі звичайною для позивача та його контрагента господарською діяльністю.

На момент здійснення спірних господарських операцій контрагент позивача був зареєстрований як юридична особа в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також був зареєстрований як платник податку на додану вартість у встановленому законодавством порядку, а тому мав право нараховувати податок на додану вартість та складати податкові накладні на кожну поставку послуг чи товарів.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. У адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доводи податкового органу щодо відсутності у контрагента позивача достатніх трудових ресурсів та основних засобів для ведення господарської діяльності ґрунтуються виключно на аналізі податкової звітності платника податків. Доказів здійснення перевірки та аналізу первинних документів контрагента позивача відповідачем не надано, так само як і доказів неможливості залучення до своєї діяльності третіх осіб.

Посилання відповідача на відсутність доказів зберігання будівельних матеріалів під час виконання робіт за договорами є неприйнятним, оскільки щебінь, пісок, піщано-щебенева суміш, гранітний відсів та інші будівельні матеріали, які використовувались при виконання робіт за вищезгаданими договорами субпідряду, можуть зберігатись безпосередньо на будівельному майданчику та не потребують особливих умов зберігання з укладанням відповідних договорів. Відтак, дані обставини не підтверджують відсутності факту здійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ «Альком Бізнес».

Колегія суддів звертає увагу на те, що в ході розгляду даної справи відповідачем не було надано суду належних доказів нікчемності спірних правочинів, тобто, доказів того, що такі були спрямовані на незаконне заволодіння майном держави, якими можуть бути виключно вироки суду стосовно посадових осіб, які брали в них участь, у яких встановлено відповідні обставини.

Отже, доводи відповідача, покладені в основу спірного податкового повідомлення-рішення, не знайшли підтвердження в ході судового розгляду справи.

Таким чином, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність у відповідача підстав для визначення позивачу грошових зобов'язань з податку на додану вартість та застосування штрафних (фінансових) санкцій оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням та обґрунтованістю позовних вимог.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог Приватного підприємства «Креатор-С» та наявність правових підстав для їх задоволення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не доводять правомірності та обґрунтованості рішення податкового органу.

Відповідно до статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Черкасах Головного управління Міндоходів у Черкаській області - залишити без задоволення.

Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення в повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: Вівдиченко Т.Р.

Судді: Бєлова Л.В.

Міщук М.С.

Повний текст ухвали виготовлено 08.06.2015 року

.

Головуючий суддя Вівдиченко Т.Р.

Судді: Бєлова Л.В.

Міщук М.С.