Справа № 809/275/13-а
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" червня 2015 р. м. Київ К/800/12155/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головчук С.В., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2014 року,
у с т а н о в и л а :

У січні 2013 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району в якому просив визнати протиправними дії та зобов`язати відповідача поновити його та членів його сім`ї на квартирному обліку для покращення житлових умов з часу взяття на квартирний облік.
В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що дії відповідача не узгоджуються з вимогами закону і порушують його права, а тому просив про задоволення позову.
Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 7 березня 2013 року позов задоволено.
Оскаржуваною постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нову постанову про відмову в задоволенні позову.
У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить ухвалене ним судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення скарги з таких підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову апеляційний суд виходив з того, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Проте до такого висновку апеляційний суд дійшов в порушення норм процесуального права.
Судами встановлено, що позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , де з 11 червня 1993 року був поставлений на квартирний облік, як особа, яка потребує поліпшення житлових умов.
У 1994 році позивач одержав квартиру, однак був залишений на квартирному обліку.
В подальшому Військову частину НОМЕР_1 було розформовано, а позивач продовжив проходження військової служби в 201 танковому полку 22-ї окремої механізованої бригади 38 армійського корпусу Західного Округу в м. Сторожинець Чернігівської області і у Військовій частині НОМЕР_2 у м. Хмельницькому, звідки його було звільнено у відставку за станом здоров`я, згідно наказу від 16 серпня 2005 року за № 44-пм.
У вересні 2012 року позивач звернувся до відповідача з заявою, у якій просив повідомити йому за яким порядковим номером він та члени його сім`ї перебувають на квартирному обліку.
Листом від 3 жовтня 2012 року за № 11/280 відповідач надав відповідь на вищевказану заяву позивача та зазначив, що на квартирному обліку він та члени його сім`ї не перебувають у зв`язку з розформуванням Військової частини НОМЕР_1 та переведенням ОСОБА_1 до іншого гарнізону.
Так, згідно з положеннями Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.
У відповідності до частини 2 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.
В свою чергу, приписи пункту 1 частини 1 статті 15 Цивільного процесуального кодексу України прямо встановлюють правило про захист прав, зокрема, що виникають із житлових відносин, у порядку цивільного судочинства. Поняття «житлові відносини», на думку колегії суддів, в контексті змісту наведеної норми включає і право на одержання житла в зв`язку з проходженням публічної служби, оскільки норма не містить винятку зі встановленого нею загального правила.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.
За змістом частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Розглядаючи справу, суди попередніх інстанцій виходили з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. На думку колегії суддів, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права, оскільки не узгоджується з положеннями статті 6 Конвенції стосовно «суду, встановленого законом». Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі і обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.
Аналіз вищезазначених правових норм дає підстави колегії суддів для висновку, що даний спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, а тому провадження у цій справі підлягає закриттю з скасуванням оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції.
Така правова позиція узгоджується з висновком колегії суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, висловленим у постанові цього суду від 2 грудня 2014 року (справа № 21-530а14).
За правилами частини 1 статті 228 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 цього Кодексу.
Пунктом 1 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.
Також на виконання вимог частини 2 цієї ж статті колегія суддів роз`яснює позивачу, що даний спір належить розглядати в порядку цивільного судочинства.
Керуючись статтями 223, 228, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2014 року скасувати, а провадження у справі закрити.
Ухвала набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі і оскарженню не підлягає.

Судді: С.В. Головчук

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало