Справа № 2а-17936/12/2670
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2015 року м. Київ К/800/50408/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головчук С.В., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним і скасування рішення та зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 4 березня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2013 року,-

у с т а н о в и л а :

У грудні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним і скасування рішення та зобов'язання прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. В обґрунтування позову зазначав, що є громадянином Ісламської Республіки Афганістан і через свої політичні переконання був змушений покинути країну походження та прибув до України, де звернувся із відповідною заявою. Спірним рішенням № 679-12 від 3 грудня 2012 року відповідач відмовив у визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з підстав відсутності умов, передбачених пунктами 1,13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Таке рішення позивач вважає протиправним, без урахування ситуації в країні походження і причин, за яких він не бажає повертатись на батьківщину, а тому посилаючись на ці обставини, Конституцію України, Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», Європейську конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і норми Кодексу адміністративного судочинства України, просив про задоволення позову.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 4 березня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2013 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить їхні рішення скасувати та задовольнити позов.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відхилення скарги з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди попередніх інстанцій, на підставі наявних у справі даних встановили і правильно виходили з того, що у позивача відсутні обґрунтовані обставини для побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання, раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Так, згідно пунктів 1, 4 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі;

У відповідності з пунктом 13 цієї ж статті, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання;

Виходячи з буквального тлумачення статті 1 зазначеного Закону, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об'єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

Згідно пункту 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, у відповідності з частиною 4 статті 6 цього ж Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 є громадянином Ісламської Республіки Афганістан, звідки виїхав до України через побоювання стати жертвою переслідування внаслідок своїх політичних переконань, зокрема тому, що є журналістом. Спірним рішенням 679-12 від 3 грудня 2012 року відповідач відмовив у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з підстав відсутності умов, передбачених пунктами 1,13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Суди дійшли обґрунтованого висновку, що твердження позивача про загрозу його життю і здоров'ю у разі повернення на батьківщину не доведено в суді. Встановлено, що до жодних політичних партій, громадських, військових та релігійних організацій позивач не відноситься, а отже підстав для визнання його біженцем не має.

Наявність збройного конфлікту у країні громадянської належності позивача не може бути виключною підставою для оформлення документів про визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки у відповідності до Директиви Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29 квітня.2004 року ст. 15 (с) особи, котрі піддаються «серйозній особистій загрозі їх цивільному життю чи особі, з причин не диференційного насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту» не підпадають під додатковий захист у відповідності до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту.

Окрім того, підстав вважати, що у країні походження позивача існують переслідування журналістів у суду також не має.

За таких обставин суди дійшли правильного висновку, що заява позивача є необґрунтованою, фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань через його належність до певної соціальної групи, через релігійні чи політичні переконання тощо, немає.

Отже, спірне рішення відповідача є обґрунтованим, а рішення судів відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, а тому підстав для скасування судового рішення колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 4 березня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С.В. Головчук

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало