Справа № 2-а-1050/2010
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2015-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 2-а-1050/2010 Головуючий у 1-й інстанції: Шкоріна О.І.
Суддя-доповідач: Глущенко Я.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Шелест С.Б.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва про визнання дій неправомірними та зобов'язання зробити перерахунок пенсії, за апеляційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва на постанову Дарницького районного суду м. Києва від 29 квітня 2010 року,

В С Т А Н О В И В :

21 березня 2010 року позивач звернувся у суд з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва, в якому, урахуванням уточних вимог, просив визнати протиправними дії та зобов'язати відповідача провести перерахунок і виплату державної пенсії по інвалідності у розмірі 6 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком відповідно до ст. ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 01 січня 2004 року.

Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 29 квітня 2010 року позов задоволено.

Не погоджуючись із постановою суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду - скасуванню в частині, з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що право позивача на отримання виплат основної і додаткової пенсії у розмірі, встановленому Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», підлягає поновленню з 01 січня 2004 року.

Проте, з таким висновком суду не можна погодитися в повній мірі.

Колегією суддів установлено, що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, інвалідом ІІІ групи внаслідок захворювання, пов'язаного з Чорнобильською катастрофою, та перебуває на обліку у відповідача, отримуючи пенсію по інвалідності.

Згідно зі ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особам, віднесеним до категорії 1, інвалідам ІІІ групи призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю у розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до ст. 54 цього Закону в усіх випадках розміри пенсій для інвалідів ІІІ групи, щодо яких встановлено зв'язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими шести мінімальних пенсій за віком.

Проте, ці виплати на час спірних правовідносин здійснювались відповідачем у розмірі визначеному згідно постанов Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 № 836 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та від 28.05.2008 № 530 «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян».

Задовольняючи позов, місцевий суд дійшов висновку, що територіальний орган Пенсійного фонду України неправомірно здійснював позивачу відповідне нарахування та виплату, керуючись постановами Уряду України, виходячи з принципу пріоритету застосування законів на підзаконними нормативно-правовими актами.

Аналізуючи правомірність висновків суду першої інстанції, колегія суддів зважає на таке.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 9 КАС України, у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Отже, за конституційними нормами, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру пенсій позивачеві застосуванню підлягають статті 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а не постанови Кабінету Міністрів України, які в даному випадку істотно звужують обсяг встановлених законом прав.

Зі змісту ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» випливає, що під час визначення розміру пенсій, за основу їх нарахування береться мінімальна пенсія за віком.

За чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.

Відтак, орган державної влади, до компетенції якого віднесено здійснення виплат громадянам в порядку, передбаченому Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зобов'язаний проводити зазначені виплати у спосіб та в розмірах, що встановлені законодавством, чинним на момент їх здійснення.

Таким чином, судом першої інстанції правильно застосовано приведені вище норми матеріального права.

Однак, колегія суддів не може погодитись з висновком суду про зобов'язання відповідача провести перерахунок та виплату основної та додаткової пенсії за період з 01 січня 2004 року, з огляду на наступне.

Зазначені основна і додаткова пенсії є регулярними щомісячними виплатами.

Відповідно до положень статті 99 КАС України, в редакції, чинній на час звернення позивача до суду, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За приписами вказаної норми початком перебігу вищевказаного строку звернення до суду визнається день, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Колегія суддів зауважує, що позивач про порушення своїх прав з боку відповідача мав дізнатись у момент отримання відповідних виплат у меншому ніж встановлено законом розмірі та не був позбавлений можливості своєчасно звернутись із відповідним позовом до суду за захистом своїх прав.

Оскільки позивач звернувся до суду лише 21 березня 2010 року, колегія суддів доходить висновку, що в частині вимог за період з 01 січня 2004 року по 20 березня 2009 року включно позивачем пропущено встановлений строк звернення до суду.

Положеннями частини 1 статті 100 КАС України, в редакції, чинній на час звернення позивача до суду, встановлено, що пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Якщо суд визнає причину пропущення строку звернення до суду поважною, адміністративна справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому цим Кодексом.

Враховуючи, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач звертав увагу на дотримання позивачем строків звернення до суду, і те, що позивачем не обґрунтовано поважність причин пропущення цього строку, у задоволенні адміністративного позову в частині вимог позивача за період з 01 січня 2004 року по 20 березня 2009 року слід відмовити.

При цьому, судова колегія зазначає, що суд першої інстанції, розглянувши адміністративний позов та задовольнивши його за період з 01 січня 2004 року помилково керувався приписами статті 268 Цивільного кодексу України, відповідно до яких позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров'я та статті 99 КАС України, яка допускає можливість встановлення строків звернення до адміністративного суду іншими законами, адже під словосполученням «іншими законами» не можуть розумітися положення глави 19 Цивільного кодексу України, в тому числі статті 268 цього Кодексу, позаяк позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а адміністративний позов - звернення до адміністративного суду про захист прав, свобод та інтересів у публічно-правових відносинах. Виходячи зі змісту статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України, інші закони - це закони, які встановлюють строки звернення до адміністративного суду з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Аналогічна правова позиція щодо застосування правил позовної давності в адміністративному судочинстві висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 травня 2011 року у справі №21-29а11.

Відтак, суд першої інстанції помилково застосував норми процесуального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог щодо зобов'язання відповідача провести перерахунок та виплату основної та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю у відповідності до ст. ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з 01 січня 2004 року по 20 березня 2009 року підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення - про відмову в задоволенні позову. У решті постанова суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 99, 100, 160, 195, 197, 198, 202, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва - задовольнити частково.

Постанову Дарницького районного суду м. Києва від 29 квітня 2010 року в частині задоволення позовних вимог за період з 01 січня 2004 року по 20 березня 2009 року включно - скасувати. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 в цій частині - відмовити.

У решті постанову Дарницького районного суду м. Києва від 29 квітня 2010 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко
суддя О.Є. Пилипенко
суддя С.Б. Шелест

Головуючий суддя Глущенко Я.Б.

Судді: Пилипенко О.Є.

Шелест С.Б.