Справа № 819/1337/15
Суддя: Чепенюк О.В.
Дата ухвалення: 2015-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/1337/15

05 червня 2015 р.м.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Чепенюк О.В.,

при секретарі судового засідання Калиняк О.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Шпит І.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, в якому з урахуванням заяви про зміну позовних вимог (а. с. 23), просить:

- скасувати наказ в.о. начальника Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області від 17 квітня 2015 року № 374/8;

- поновити ОСОБА_3 на посаді начальника відділу кадрової роботи та державної служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області;

- стягнути з Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області заробітну плату за час вимушеного прогулу;

- стягнути з Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн. 00 коп.

Позовні вимоги, з урахуванням їх доповнень (а. с. 25), обґрунтовані тим, що позивачка з 23 березня 2007 року працювала на посаді начальника відділу кадрової роботи та державної служби Головного управління юстиції у Тернопільській області. 17 квітня 2015 року ОСОБА_3 звільнено з займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) згідно з наказом в.о. начальника Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області від 17 квітня 2015 року № 374/8. Позивачка вважає звільнення з посади за такою підставою незаконним, оскільки «реорганізація» Головного управління юстиції у Тернопільській області не супроводжувалась ні зміною чисельності, ні скороченням штату працівників, ні зміною у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Процедура проведення оптимізації діяльності Головного управління юстиції у Тернопільській області не є реорганізацією та не передбачала скорочення штату працівників у відділі кадрової роботи та державної служби, де працювала позивачка, функціональні обов'язки за посадою не змінилися. ОСОБА_3 зазначає, що відповідачем її звільнено протиправно, а тому звернулася до суду.

В судовому засіданні представник позивачки адміністративний позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив його задовольнити. Враховуючи пояснення представника відповідача, зазначив, що у спірних правовідносинах мало місце перейменування юридичної особи, змін в організації праці, зокрема, реорганізації установи не було, відтак, були відсутні підстави для звільнення ОСОБА_3 на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Представник відповідача в судовому засіданні адміністративний позов не визнала з підстав, зазначених у письмових запереченнях проти позову від 25 травня 2015 року (а. с. 9-13), додаткових поясненнях від 02 червня 2015 року (а. с. 49-55) та пояснила суду таке.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 січня 2015 року № 17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» ліквідовано Державну реєстраційну служби та Державну виконавчу службу та покладено відповідні завдання та функції на Міністерство юстиції. Наказом Міністерства юстиції України від 30 січня 2015 року № 115/5 «Деякі питання діяльності територіальних органів Міністерства юстиції України», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30 січня 2015 року за № 100/26545, перейменовано головні управління юстиції Міністерства юстиції в областях на головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України. У зв'язку з цим змінено організацію праці, структуру та штатний розпис Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області.

Згідно з штатним розписом Головного управління юстиції у Тернопільській області станом на 31 січня 2015 року штатна чисельність працівників складала 80 осіб, а згідно штатного розпису Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, затвердженого заступником Міністра - керівником апарату 12 лютого 2015 року, штат управління визначено в кількості 81 одиниці. Новим штатним розписом введено додаткові штатні одиниці, окремі посади виведено, тобто скорочувався штат працівників управління.

Також представник відповідача зазначила, що фактично відбувалась реорганізація управління юстиції, а тому відповідно до вимог статті 49-2 КЗпП України ОСОБА_3 було попереджено про наступне звільнення та запропоновано посаду завідувача сектору судової роботи та міжнародного співробітництва Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, яка відповідала освіті, кваліфікації та досвіду роботи позивачки. ОСОБА_3 відмовилася від запропонованої посади, а тому останню по спливу двомісячного терміну попередження було звільнено з займаної посади.

Крім того, представник відповідача зауважила, що розширилися функції та повноваження відділу кадрової роботи та державної служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, начальника відділу, зокрема, такі повноваження стосуються виконання кадровою службою функцій, пов'язаних із застосуванням положень Закону України «Про очищення влади», інформування населення про законодавство з питань кадрової роботи та державної служби тощо.

Представник відповідача просила в задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що адміністративний позов слід задовольнити частково з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_3 23 березня 2007 року була призначена на посаду начальника відділу кадрової роботи та державної служби Головного управління юстиції у Тернопільській області в порядку переведення з Тернопільського обласного управління юстиції із присвоєнням 9 рангу державного службовця, як така, що успішно пройшла стажування, що підтверджується записами трудової книжки (а. с. 17-20). Відповідно до відомостей трудової книжки ОСОБА_3 вперше призначена на державну службу 10 березня 1999 року, яку проходила в Тернопільському районному управлінні юстиції, працювала також в Управлінні юстиції в Тернопільській області, територіальному управлінні Державної судової адміністрації в Тернопільській області.

Наказом в.о. начальника Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області від 17 квітня 2015 року № 374/8 ОСОБА_3, начальника відділу кадрової роботи державної служби Головного управління юстиції у Тернопільській області, звільнено з роботи 17 квітня 2015 року у зв'язку із зміною організації праці, зміною структури та штатного розпису Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України (а. с. 14). Позивачка не працевлаштовувалася на інше місце роботи.

Судом також встановлено, що наказом Міністерства юстиції України від 30 січня 2015 № 115/5 «Деякі питання діяльності територіальних органів Міністерства юстиції України», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30 січня 2015 року за № 100/26545, (далі - Наказ № 115/5), прийнятим відповідно до статті 13 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року №228, та постанови Кабінету Міністрів України від 21 січня 2015 року №17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції», наказано, зокрема, перейменувати головні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі на головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі; затвердити Типову структуру головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі.

На виконання Наказу № 115/5 Головне управління юстиції у Тернопільській області перейменовано на Головне територіальне управління юстиції у Тернопільській області, що підтверджується відомостями витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців станом на 28 травня 2015 року, в якому відображено проведення реєстраційної дії у зв'язку з зміною повного найменування юридичної особи (а. с. 57-59).

З матеріалів справи вбачається, що на підставі Наказу №115/5 відбулося саме перейменування Головного управління юстиції у Тернопільській області на Головне територіальне управління юстиції у Тернопільській області, тобто, юридична особа публічного права - Головне управління юстиції у Тернопільській області, не припинялася шляхом ліквідації або реорганізації (злиття, поділу, приєднання, виділення або перетворення), а лише змінила найменування.

В подальшому 12 лютого 2015 року заступником Міністра - керівником апарату Іванченко О.П. затверджено штатний розпис Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області станом на 06 лютого 2015 року у кількості 81 штатна одиниця, у якому, серед інших, було визначено структурний підрозділ - відділ кадрової роботи та державної служби з кількістю семи штатних одиниць, а саме: начальник відділу - 1 посада, заступник начальника відділу - 1 посада, головний спеціаліст - 3 посади, провідний спеціаліст - 2 посади (а. с. 34-35). Штатний розпис Головного управління юстиції у Тернопільській області, який затверджений 31 січня 2015 року, передбачав 80 штатних одиниць та визначав у структурі управління аналогічних структурних підрозділ - відділ кадрової роботи та державної служби з кількістю семи штатних одиниць (а. с. 31-32).

На думку відповідача, відбулася зміна структури та штатного розпису Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області. У зв'язку з цим 16 лютого 2015 року ОСОБА_3 відповідно до статті 49-2 КЗпП України під розписку вручено повідомлення про майбутнє вивільнення із займаної посади за пунктом 1 статті 40 КЗпП України. Одночасно згідно з вимогами статті 49-2 КЗпП України позивачці запропоновано зайняти посаду завідувача сектору судового роботи та міжнародного співробітництва Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області. ОСОБА_3 23 лютого 2015 року від запропонованої посади відмовилась, про що зазначено у цьому ж повідомленні (а. с. 29).

Також судом встановлено, що відповідно до пункту 11 Положення про відділ кадрової роботи та державної служби Головного управління юстиції у Тернопільській області, затвердженого наказом Головного управління юстиції у Тернопільській області 12 березня 2014 року № 12/44 (а. с. 64-66) та пункту 1.4 посадової інструкції начальника відділу кадрової роботи та державної служби Головного управління юстиції у Тернопільській області, затвердженої начальником Головного управління юстиції у Тернопільській області 01 лютого 2012 року (а. с. 67-68), начальник відділу кадрової роботи та державної служби призначається на посаду і звільняється з посади начальником Головного управління юстиції у Тернопільській області за погодженням з Міністерством юстиції України з дотриманням вимог законодавства про працю та Закону України «Про державну службу».

З пояснень представника відповідача вбачається, що Територіальне управління юстиції у Тернопільській області 23 лютого 2015 року отримало погодження Департаменту кадрової роботи та державної служби Міністерства юстиції України (лист від 23 лютого 2015 року № 1-1/1940/14) про призначення на посаду начальника відділу кадрової роботи та державної служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Марщівської Наталії Миколаївни, яка працювала на посаді головного спеціаліста відділу нотаріату Головного управління юстиції у Тернопільській області (а. с. 63, 97). На думку представника відповідача, з погодження на призначення начальника відділу Марщівської Н.М. автоматично випливає погодження на звільнення начальника відділу кадрової роботи та державної служби Головного управління юстиції у Тернопільській області ОСОБА_3 Подання про погодження на призначення на посаду начальника відділу кадрової роботи та державної служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Марщівської Н.М. направлено відповідачем до Міністерства юстиції України 14 лютого 2015 року (а. с. 97), тобто ще до вручення ОСОБА_3 (16 лютого 2015 року) повідомлення про майбутнє вивільнення з посади.

17 квітня 2015 року в.о.начальника Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області прийнято оскаржуваний наказ № 374/8 «Про звільнення ОСОБА_3», з яким того ж дня ознайомлена позивачка.

Вважаючи наказ про звільнення протиправним, ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом.

При вирішенні публічно-правового спору судом враховано наступне.

Згідно із частиною другою статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюються на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до частини другої статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Таким чином, обов'язок доказування того, що позивача правомірно було звільнено з посади покладається на відповідача - суб'єкта владних повноважень.

За правилами частини першої статті 138 КАС України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

На думку суду, відповідач у даній справі не довів правомірність звільнення позивача з займаної посади, з огляду на таке.

Суспільні відносини, пов'язані зі створенням правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, регулює Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-ХІІ (з наступними змінами та доповненнями).

Згідно зі статтею 30 даного Закону до державних службовців можуть бути застосовані як загальні підстави припинення державної служби, визначені КЗпП України, так і підстави, визначені цим законом.

Власник (уповноважений ним орган) вправі зі своєї ініціативи звільнити працівника тільки за умови, що є підстави, з якими закон пов'язує виникнення в нього права на розірвання трудового договору. Такі підстави, зокрема, визначено статтею 40 КЗпП України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Таким чином, під змінами в організації виробництва і праці слід мати на увазі, зокрема, ліквідацію, реорганізацію або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною четвертою статті 36 КЗпП України встановлено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників. Тобто сама по собі реорганізація, без скорочення чисельності та штату працівників, не може бути підставою для звільнення з публічної служби.

При звільненні за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України є необхідним додержання порядку вивільнення працівників, встановлених статтями 40, 42, 49-1 КЗпП України. Така ж позиція викладена у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», згідно з яким розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частинами першою-третьою статті 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Судом встановлено, що у спірному випадку проведено перейменування установи, будь-якої реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) Головного управління юстиції у Тернопільській області не проводилось. Проведення оптимізації діяльності такого органу виконавчої влади не є реорганізацією, відтак, суд не бере до уваги заперечення відповідача про те, що у спірному випадку мала місце реорганізація управління юстиції і спірні правовідносини необхідно розглядати з огляду на дії відповідача при звільненні позивача у зв'язку з реорганізацією.

Надаючи оцінку правомірності звільнення ОСОБА_3 у зв'язку зі зміною організації праці, зміною структури та штатного розпису, як зазначено в оскаржуваному наказі № 374/8 від 17 квітня 2015 року, суд зауважує, що пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України як підставу для розірвання трудового договору визначає наявність змін в організації виробництва і праці внаслідок, зокрема, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Крім того, термін змін в організації виробництва і праці використовується і в частині третій статті 32 КЗпП України. У цьому випадку зміна в організації виробництва і праці стосується зміни істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу. Представник відповідача не змогла пояснити суду, яка саме зміна в організації праці, серед перелічених вище, була підставою для звільнення позивачки з роботи.

Зважаючи на підставу звільнення ОСОБА_3 за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, судом підлягали встановленню обставини чи мало місце у спірних правовідносинах скорочення посад (штату) у відділі кадрової роботи та державної служби, в тому числі посади начальника відділу, яку обіймала позивачка. Для цього судом порівнювались та аналізувались штатні розписи на 2015 рік Головного управління юстиції у Тернопільській області (а. с. 31-32) та Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області станом на 06 лютого 2015 року (а. с. 34-35).

Як вбачається з штатного розпису Головного управління юстиції у Тернопільській області на 2015 рік, затвердженого заступником Міністра - керівником апарату Іванченко О.П. 31 січня 2015 року (а. с. 31-32), структурний підрозділ - відділ кадрової роботи та державної служби складався з 7 штатних одиниць, а саме:

- начальник відділу (1 штатна посада),

- заступник начальника відділу (1 посада),

- головний спеціаліст (3 посади);

- провідний спеціаліст (2 посади).

Штатним розписом Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області станом на 06 лютого 2015 року, затвердженим заступником Міністра - керівником апарату Іванченко О.П. 12 лютого 2015 року (а. с. 34-35), у складі управління визначено аналогічний структурний підрозділ - відділ кадрової роботи та державної служби з тим самим складом та чисельністю штатних посад (7 одиниць), зокрема:

- начальник відділу (1 штатна посада),

- заступник начальника відділу (1 посада),

- головний спеціаліст (3 посади);

- провідний спеціаліст (2 посади).

Відтак, у спірному випадку будь-якого скорочення штату працівників відділу кадрової роботи та державної служби не мало місця, організація праці відділу кадрової роботи та державної служби, структура, штатний розпис та чисельність працівників цього підрозділу не змінились, заперечення відповідача у цій частині спростовуються наведеними вище обставинами справи з посиланням на належні докази, що їх підтверджують. Посада начальника відділу кадрової роботи та державної служби, яку обіймала ОСОБА_3, не підлягала скороченню. Також суд констатує, що в структурному підрозділі не відбулися зміни у його складі за спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

При цьому, суд не бере до уваги заперечення представника відповідача про збільшення функцій відділу кадрової роботи та державної служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області та повноважень начальника відділу, оскільки розширення кола функцій та завдань відділу, які зазначає відповідач, не є зміною організації праці (зміною істотних умов праці) керівника відділу в розумінні трудового законодавства.

Крім того, як вбачається з пояснень представника відповідача жодного з працівників відділу кадрової роботи та державної служби Головного управління юстиції у Тернопільській області, крім ОСОБА_3, не попереджали про наступне вивільнення у зв'язку зі зміною організації праці, зміною структури та штатного розпису та не звільняли на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Попередження про наступне звільнення у зв'язку зі зміною організації праці, зміною структури та штатного розпису в цілому по установі було вручено лише двом працівникам Головного управління у Тернопільській області, в тому числі ОСОБА_3 (а. с. 53).

Можливе скорочення штату працівників за іншими посадами в інших структурних підрозділах згідно з штатним розписом Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області не стосується спірних правовідносин, оскільки суд перевіряє наявність підстав для звільнення на пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України саме начальника відділу кадрової роботи та державної служби Головного управління юстиції у Тернопільській області.

Відтак, враховуючи встановлені судом обставини справи та наведенні положення чинного законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки у зв'язку з відсутністю юридичного факту (змін в організації виробництва і праці), який є підставою для звільнення працівника відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП. У відповідача не було законних підстав для звільнення ОСОБА_3 з публічної служби відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, а тому позовні вимоги щодо скасування наказу в.о. начальника Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області від 17 квітня 2015 року № 374/8 «Про звільнення ОСОБА_3» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Приймаючи рішення у даній справі, суд виходить із повноважень, передбачених частиною другою статті 162 КАС України, що у разі задоволення адміністративного позову, суд може прийняти постанову про скасування рішення суб'єкта владних повноважень, попередньо визнавши його протиправним. Тому адміністративний позов слід задовольнити шляхом визнання протиправним та скасування наказу в.о. начальника Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області від 17 квітня 2015 року № 374/8 «Про звільнення ОСОБА_3».

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Аналізуючи норми цієї статті та виходячи із загальних принципів цивільного та трудового права, за якими при відновленні порушених прав вони повинні бути відновлені у повному обсязі відповідно до тих, які існували до порушення, суд вважає, що позивачка підлягає поновленню на посаді, яку займала до звільнення.

Отже, враховуючи висновок про протиправність наказу в.о. начальника Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області від 17 квітня 2015 року № 374/8 «Про звільнення ОСОБА_3», суд, керуючись вимогами частини першої статті 235 КЗпП України, вважає необхідним поновити позивачку на посаді начальника відділу кадрової роботи та державної служби Головного управління юстиції у Тернопільській області з 17 квітня 2015 року, тобто поновити на попередній посаді, а не на посаді начальника відділу кадрової роботи та державної служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, як просить позивачка.

При цьому, суд не бере до уваги обґрунтування представника позивачки про те, що ОСОБА_3 має бути поновлена на посаді начальника відділу кадрової роботи та державної служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, тобто в установі, де збереглось попереднє місце роботи, з посиланням на постанову Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Відповідно до абзацу другого пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» працівник поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи, у випадку якщо такий працівник був незаконно звільнений при реорганізації. У спірному випадку судом встановлено, що реорганізація не мала місця, відбулося перейменування юридичної особи публічного права, а відтак, незаконно звільнений працівник згідно з вимогами частини першої статті 235 КЗпП України підлягає поновленню саме на попередній роботі. Відтак, в цій частині позовна вимога підлягає до задоволення частково.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Пунктом 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Як вбачається із довідки Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області середньоденна заробітна плата позивачки становить 169 грн. 95 коп. (а. с. 15-16).

Відтак, суд приходить до висновку про стягнення з Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 5268 грн. 45 коп., з розрахунку, що час вимушеного прогулу становить 31 робочий день (з 17 квітня 2015 року по 05 червня 2015 року).

Відповідно до пунктів 2 і 3 частини першої статті 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, постанова про поновлення ОСОБА_3 на посаді та про стягнення з Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць 3568 грн. 95 коп. підлягає негайному виконанню.

Згідно зі статтею 90 КАС України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. У разі звільнення сторони від оплати надання їй правової допомоги витрати на правову допомогу здійснюються за рахунок Державного бюджету України. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року № 4191-VІ визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28 грудня 2014 року № 80-VIII з 01 січня 2015 року встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 1218 грн. 00 коп. Відповідно розмір компенсації витрат на правову допомогу не повинен перевищувати 487 грн. 20 коп. за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

За умовами пункту 4.1 договору про надання юридичних послуг від 12 травня 2015 року № 01-12/05/2015, укладеного ОСОБА_3, вартість послуг за надання правової допомоги визначена у розмірі 5000 грн. 00 коп.

Відповідно до наданих представником позивачки актів прийому-передачі виконаних робіт по договору про надання юридичних послуг від 12 травня 2015 року № 01-12/05/2015 (а. с. 47-48, 85), які містять розрахунки погодинної вартості послуг, до загальної кількості годин обслуговування включено вартість, зокрема, таких послуг: написання адміністративного позову (8 годин); відвідування судових засідань (1 година); збір доказової бази, ознайомлення з матеріалами справи (5 годин), а всього 14 годин, тобто 5000 грн. : 14 годин = 357 грн. 15 коп. за одну годину.

Враховуючи, що вартість однієї години участі представника позивачки, який надавав правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, не перевищує 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі та наявність в матеріалах справи документального підтвердження здійснених ОСОБА_3 витрат на правову допомогу (а. с. 84), суд вважає за можливе задовольнити клопотання позивачки про відшкодування витрат на правову допомогу та присудити на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн. 00 коп.

При цьому суд зауважує, що механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів визначений постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників». Виходячи з пункту 26 цього Порядку, судові витрати безспірно списуються державним казначейством, в якому обслуговується суб'єкт владних повноважень, не на користь якого ухвалено рішення, з рахунку цієї державної установи.

Керуючись статтями 2, 11, 71, 86, 90, 160-163, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ в.о. начальника Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області від 17 квітня 2015 року № 374/8 «Про звільнення ОСОБА_3».

Поновити ОСОБА_3 на посаді начальника відділу кадрової роботи та державної служби Головного управління юстиції у Тернопільській області з 17 квітня 2015 року.

Стягнути з Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 5268 гривень 45 копійок (п'ять тисяч двісті шістдесят вісім гривень сорок п'ять копійок).

Зобов'язати орган Державної казначейської служби України стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) витрати на правову допомогу у розмірі 5000 гривень 00 копійок (п'ять тисяч гривень нуль копійок) шляхом їх безспірного списання з рахунку Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді начальника відділу кадрової роботи та державної служби Головного управління юстиції у Тернопільській області з 17 квітня 2015 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 3568 гривень 95 копійок (три тисячі п'ятсот шістдесят вісім гривень дев'яносто п'ять копійок) звернути до негайного виконання.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України (оголошення вступної та резолютивної частини постанови), а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складений 10 червня 2015 року.

Головуючий суддя Чепенюк О.В.

копія вірна

Суддя Чепенюк О.В.