Справа № 826/7647/15
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2015-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

08 червня 2015 року № 826/7647/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії:

головуючого судді - Добрівської Н.А., суддів: Кармазіна О.А., Скочок Т.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Міністерства юстиції України, Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України
про визнання неправомірною відмови, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Міністерства юстиції України, Департаменту Державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України про:

- визнання неправомірною відмови Міністерства юстиції України та Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у наданні ОСОБА_1 безоплатної правової первинної правової допомоги згідно її заяви від 19.03.2015 року;

- зобов'язання Міністерства юстиції України та Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надати ОСОБА_1 безоплатну первинну правову допомогу згідно її заяви від 19.03.2015 року.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що в порушення приписів Закону України «Про безоплатну правову допомогу» Міністерством юстиції України було направлено заяву про надання безоплатної первинної правової допомоги в порядку Закону України «Про звернення громадян» до Департаменту державної виконавчої служби, який в подальшому направив заяву від 19.03.2015 року до Головного територіального управління юстиції у м. Києві для розгляду її як скарги у порядку Закону України «Про звернення громадян» та ст.82 Закону України «Про виконавче провадження». Наголошує на тому, що відповідачами порушено гарантоване Конституцією України право особи на безоплатну правову допомогу.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача-1 проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі з підстав їх необґрунтованості.

Відповідач-2 явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, заяв/клопотань до суду не направляв, причини неявки суду не повідомив.

У зв'язку з неявкою в судове засідання 18 травня 2015 року представника відповідача-2, а також беручи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд на підставі ч.6 ст.71, ч.ч.4, 6 ст.128 КАС України перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження, надавши відповідачу-1 час для надання додаткових пояснень із забезпеченням права позивача на ознайомлення з такими поясненнями.

Ухвалою суду від 08 червня 2015 року заява представника позивача про уточнення та доповнення позовних вимог повернута з огляду на фактичну зміну і предмету і підстав позову після початку розгляду справи по суті.

Оскільки до початку судового розгляду справи по суті позивач (та/або її представник) у визначеному статтею 137 Кодексу адміністративного судочинства України порядку не змінював ні предмет, ні підстави позову, суд здійснює розгляд даної справи в межах позовних вимог в редакції від 28 квітня 2015 року зважаючи на обставини, якими вони обґрунтовуються та на докази, що містяться в матеріалах справи.

Розглянувши надані позивачем документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача в обґрунтування заявлених вимог та заперечення представника відповідача-1 по суті заявлених до нього вимог, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, у березні 2015 року позивач звернувся до Міністерства юстиції України із заявою від 19.03.2015 року про надання безоплатної первинної правової допомоги, в якій просив роз'яснити порядок отримання стягувачем - ОСОБА_1 банківських металів, які має бути придбано за рахунок коштів, що перебувають на рахунку з обліку депозитних сум ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Надра».

Дану заву отримано відповідачем-1 23.03.2015 року.

Листом від 31.03.2015 року №Ш-5509/6 Міністерством юстиції України повідомлено позивача про те, що звернення ОСОБА_1 у відповідності до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» направлено за належністю для розгляду керівництвом Державної виконавчої служи України, оскільки згідно з Положенням про Державну виконавчу службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 року №229, здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про виконавче провадження покладається на Державну виконавчу службу України.

Крім того, на адресу позивача 20.04.2015 року надійшов лист Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 16.04.2015 року №Ш-4003/3.2, зі змісту якого вбачається, що відповідачем-2 надсилається за належністю заступнику начальника Головного територіального управління юстиції у м. Києва - начальнику Управління державної виконавчої служби Применко О.А. для розгляду в межах компетенції звернення ОСОБА_3 з приводу виконання рішення, оскільки відповідно до пунктів 4.33, 4.35 Положення про Головні територіальні управління Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2011 року №1707/5, оскільки саме ці органи забезпечують реалізацію повноважень з питань державної виконавчої служби, виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) відповідно до законів України та забезпечують реалізацію повноважень з питань державної виконавчої служби, контроль за організацією роботи структурних підрозділів районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних, міжрайонних управлінь юстиції з цих питань. Крім того, в листі зазначено про необхідність повідомлення про результати розгляду звернення до 01.05.2015 року як Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, так і позивача.

Вважаючи, що відповідачами було безпідставно відмовлено позивачу у наданні безоплатної первинної правової допомоги, останній звернувся до суду із вказаним позовом.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам, суд приходить до наступного.

Закон України «Про безоплатну правову допомогу» від 02 червня 2011 року №3460-VI (далі - Закон №3460-VI) відповідно до Конституції України визначає зміст права на безоплатну правову допомогу, порядок реалізації цього права, підстави та порядок надання безоплатної правової допомоги, державні гарантії щодо надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону №3460-VI безоплатна правова допомога - правова допомога, що гарантується державою та повністю або частково надається за рахунок коштів Державного бюджету України, місцевих бюджетів та інших джерел.

Статтею 3 Закону №3460-VI визначено, що право на безоплатну правову допомогу - гарантована Конституцією України можливість громадянина України, іноземця, особи без громадянства, у тому числі біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, отримати в повному обсязі безоплатну первинну правову допомогу, а також можливість певної категорії осіб отримати безоплатну вторинну правову допомогу у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно зі ст.7 Закону №3460-VI безоплатна первинна правова допомога - це вид державної гарантії, що полягає в інформуванні особи про її права і свободи, порядок їх реалізації, відновлення у випадку їх порушення та порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Безоплатна первинна правова допомога включає такі види правових послуг:

1) надання правової інформації;

2) надання консультацій і роз'яснень з правових питань;

3) складення заяв, скарг та інших документів правового характеру (крім документів процесуального характеру);

4) надання допомоги в забезпеченні доступу особи до вторинної правової допомоги та медіації.

При цьому право на безоплатну первинну правову допомогу згідно з Конституцією України та цим Законом мають усі особи, які перебувають під юрисдикцією України (стаття 8 Закону №3460-VI).

Приписи статті 9 Закону №3460-VI закріплюють, що суб'єктами надання безоплатної первинної правової допомоги в Україні є:

1) органи виконавчої влади;

2) органи місцевого самоврядування;

3) фізичні та юридичні особи приватного права;

4) спеціалізовані установи.

Отже, позивач обґрунтовано зазначає, що Міністерство юстиції України є суб'єктом надання безоплатної правової допомоги, оскільки відповідно до п.1 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 року №228 останнє є центральним органом виконавчої влади.

Так, відповідно до частин 1, 4 статті 10 Закону №3460-VI звернення про надання одного з видів правових послуг, передбачених частиною другою статті 7 цього Закону, надсилаються або подаються особами, які досягли повноліття, безпосередньо до центральних та місцевих органів виконавчої влади, територіальних органів центральних органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх компетенції.

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування у разі письмового звернення осіб про надання будь-якого з видів правових послуг, передбачених частиною другою статті 7 цього Закону №3460-VI, з питань, що віднесені до їх повноважень, зобов'язані надати такі послуги протягом 30 календарних днів з дня надходження звернення.

З наведеного випливає, що особа має право надіслати або подати безпосередньо звернення про надання безоплатної правової допомоги до центральних та місцевих органів виконавчої влади, територіальних органів центральних органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх компетенції. При цьому, у відповідного органу виникає обов'язок надати такі послуги протягом 30 календарних днів після надходження звернення.

Водночас, відповідно до ч.7 ст.10 Закону №3460-VI якщо питання, порушені у зверненні, не належать до компетенції органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, до якого надійшло звернення особи, такий орган протягом п'яти календарних днів повинен надіслати це звернення до відповідного органу та повідомити про це особу, яка подала звернення.

При цьому частиною 9 статті 10 Закону №3460-VI передбачено, що звернення, що не стосуються надання первинної правової допомоги, розглядаються в порядку, встановленому законодавством про звернення громадян.

Системний аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що, по-перше, звернення про надання правової допомоги повинно бути розглянуто протягом 30 календарних днів органом, уповноваженим розглядати таке звернення та надавати відповідні правові послуги, по-друге, у випадку якщо питання, порушені у зверненні, не належать до компетенції органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, до якого надійшло звернення особи, такий орган протягом п'яти календарних днів повинен надіслати це звернення до відповідного органу та повідомити про це особу, яка подала звернення, по-третє, звернення, які не стосуються надання первинної правої допомоги, розглядаються в порядку, встановленому законодавством про звернення громадян.

Тобто, чинне законодавство прямо закріплює право органу, до якого надійшло звернення особи, розгляд якого не належить до його компетенції, протягом п'яти календарних днів надіслати це звернення до відповідного органу та повідомити про це особу, яка подала звернення.

Поряд з цим, судом враховується, що відповідно до частини 1 статті 30 Закону №3460-VI відмова органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, установи у наданні безоплатної первинної правової допомоги, службових та посадових осіб у наданні первинної правової допомоги може бути оскаржена в установленому законом порядку до суду.

Крім того, приписи статті 31 Закону №3460-VI визначають, що дії та бездіяльність посадових і службових осіб, які порушують порядок та строки розгляду звернень про надання безоплатної правової допомоги, надання неякісної правової допомоги можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до суду та в адміністративному порядку.

Як і Кодекс адміністративного судочинства України в частині першій статті 6, так і Закон №3460-VI передбачає, зокрема, такі форми захисту порушеного права особи - оскарження рішення суб'єкта владних повноважень та/або дій і бездіяльності посадових і службових осіб, які порушують порядок та строки розгляду звернень про надання безоплатної правової допомоги, надання неякісної правової допомоги.

Матеріали справи свідчать, що на момент звернення позивача до суду, відповідачами не приймалося рішення про відмову позивачу у наданні правової допомоги за зверненням від 19.03.2015 року.

За своєю суттю, листи Міністерства юстиції України від 31.03.2015 року №Ш-5509/6 та Департаменту Державної виконавчої служби України від 16.04.2015 року №Ш-4003/3.2 не є відмовами у наданні безоплатної первинної правової допомоги позивачу, а лише повідомленнями про рух звернення ОСОБА_1 від 19.03.2015 року.

Відповідно до ч.2 ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Визначення обсягу вимог, що підлягають судовому захисту є диспозитивним правом позивача. При цьому, підстави, з якими позивач пов'язує виникнення у нього права на звернення до суду і для задоволення його вимог визначаються позивачем самостійно. Суд під час прийняття постанови вирішує, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються і яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин (ч.1 ст.161 КАС України).

Тобто, процесуальним законом надана суду можливість виходу за межі позовних вимог виключно у випадку, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Разом з тим, посилаючись на безпідставність направлення відповідачами заяви ОСОБА_1 від 19.03.2015 року до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, позивач стверджує, що до компетенції останнього не входить надання безоплатної правової допомоги стосовно надання консультацій і роз'яснень з правових питань, а саме порядку отримання коштів на стадії зупинення і завершення виконавчого провадження, оскільки даний порядок не передбачений жодним законом.

Однак, обґрунтовуючи позовні вимоги неправомірністю дій відповідачів щодо передачі звернення позивача до некомпетентного органу, ОСОБА_1 просить суд визнати неправомірною відмову відповідачів у наданні безоплатної первинної правової допомоги та надати її, у той час як доказів відмови у наданні Міністерством юстиції України та/або Департаментом державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України безоплатної правової допомоги позивачу останнім не надано, а відтак підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Крім того, суд наголошує на тому, що підстав для виходу за межі позовних вимог не вбачається, оскільки оцінка дій відповідачів з огляду на відсутність доказів як надання ними правової допомоги позивачу так і відмови у її наданні, не матиме для ОСОБА_1 жодних правових наслідків у межах заявлених позовних вимог.

Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України та ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час судового розгляду справи порушень відповідачами вимог законодавства не виявлено, як і законних підстав для визнання неправомірною відмови у наданні безоплатної первинної правової допомоги, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про необхідність визнання позовних вимог необґрунтованими, а відтак такими, що задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.69-71, 94, 158-163, 167, 254 КАС України Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Департаменту Державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили у порядку, встановленому в ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, визначені ст.ст.185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Н.А. Добрівська

Судді: О.А. Кармазін

Т.О. Скочок