Справа № 2а-4217/09/0770
Суддя: Рейті С.І.
Дата ухвалення: 2011-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Cправа № 2а-4217/09/0770
Ряд стат. звіту № 6.6.6
ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2011 р. м. Ужгород

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Рейті С.І.

при секретарі судового засідання - Шмідзен І.Ю.

за участю представників

позивача: Рущак І.В. (довіреність від 10.01.2011 року № 5/9/10)

представники відповідачів в судове засідання не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Свалявської міжрайонної державної податкової інспекції Закарпатської області до фізичної особи -підприємця ОСОБА_2, закритого акціонерного товариства "Мукачівський лісокомбінат", малого приватного підприємства "Полімер і К", фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, фізичної особи -підприємця ОСОБА_4, фізичної особи -підприємця ОСОБА_5, фізичної особи -підприємця ОСОБА_6 про застосування наслідків недійсності договорів, -

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 18 жовтня 2011 року проголошено вступну та резолютивну частини Постанови. Постанова в повному обсязі складена 21 жовтня 2011 року.

Свалявська міжрайонна державна податкова інспекція Закарпатської області (далі -позивач, Свалявська МДПІ) звернулась до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до фізичної особи -підприємця ОСОБА_2 (далі - відповідач 1, ФОП ОСОБА_2), закритого акціонерного товариства "Мукачівський лісокомбінат" (далі -відповідач 2, ЗАТ "Мукачівський лісокомбінат"), малого приватного підприємства "Полімер і К" (далі -відповідач 3, МПП "Полімер і К"), фізичної особи -підприємця ОСОБА_3 (далі -відповідач 4, ФОП ОСОБА_3), фізичної особи -підприємця ОСОБА_4 (далі -відповідач 5, ФОП ОСОБА_4), фізичної особи -підприємця ОСОБА_5 (далі -відповідач 6, ФОП ОСОБА_5), фізичної особи -підприємця ОСОБА_6 (далі -відповідач 7, ФОП ОСОБА_6.), яким просить застосувати наслідки визнання договорів недійсними, встановлені ст. 208 господарського кодексу України.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що в ході проведення перевірки відповідача 1 встановлено укладення договорів між відповідачем 1 та іншими відповідачами, при цьому, перевіркою встановлено безтоварність операцій за всіма укладеними угодами. Тобто, відповідач 1 здійснював операції, пов'язані з наданням податкової вимоги для третіх осіб. На підставі того, що відповідач 1 не мав фізичної можливості здійснення діяльності за договорами (відсутність складських приміщень, відсутність приходних документів на отримання товарів, відсутність оплати за товари), всі операції є безтоварними, а отже нікчемними. Посилається на норми Цивільного кодексу України, зокрема, ст. ст. 203, 215, 228 цього Кодексу, з яких робиться висновок про нікчемність усіх угод, укладених відповідачем 1. У відповідності до вимог ст. 208 Господарського кодексу України та ст. 10 Закону України "про державну податкову службу в Україні, просить застосувати наслідки недійсності у вигляді стягнення в дохід держави коштів, одержаних за нікчемними правочинами.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві, просить суд позов задовольнити, застосувавши встановлені ст. 208 Господарського кодексу України наслідки недійсності угод, та стягнути до бюджету кошти, отримані за всіма нікчемними угодами.

Відповідач 7 надав суду заперечення проти позову (лист ФОП ОСОБА_6 від 02.09.2009 року, а.с.216-217 Т.2), яким заперечив проти позову, посилаючись на порушення при проведенні перевірки відповідача 1 (відсутність дозволу суду на проведення позапланової перевірки, неналежне направлення акту перевірки), по суті позовних вимог зазначивши про пропуск строку стягнення адміністративно -господарських санкцій, встановлених ст. 250 Господарського кодексу України.

Інші відповідачі заперечень проти позову суду не надали.

В судовому засідання представники відповідача не з'явились, хоча неодноразово повідомлялись судом про відкриття провадження у справі, про дату, час та місце розгляду справи, та розгляд справи проведено за відсутності представників відповідачі, на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову, виходячи з наступного:

Проведеною Свалявською МДПІ позаплановою документальною перевіркою своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків, зборів (обов'язкових платежів) суб'єкта підприємницької діяльності -ФОП ОСОБА_2 (відповідача 1 за даним адміністративним позовом) за період 01.01.2006 року по 30.09.2009 року (акт Свалявської МДПІ 20.03.2009 року за № 9/1700/, а.с.192-213 Т.2) встановлено порушення ФОП ОСОБА_2, зокрема:

1. відсутність необхідних умов для результатів відповідної господарської, економічної діяльності, технічного персоналу, основних фондів, виробничих активів, складських приміщень і транспортних засобів.

2. порушено ч. 1 ст.203, ст.ст. 215, 216, 228, 662, 655, 656 ЦК України в частині недодержання в момент вчинення правочину вимог, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними (ч. 5 ст. 203 ЦК України) по правочинах, здійснених ФОП ОСОБА_2 з:

- ФОП ОСОБА_6 -придбання лісоматеріалів, на суму 472500,35 грн. (з ПДВ);

- МП "Полімер і К" -придбання б/а напоїв, мінеральної води і плівки ПЕТ, на суму 292752,96 грн. (з ПДВ);

- ФОП ОСОБА_4 - придбання б/а напоїв, мінеральної води, на суму 72329,82 грн. (з ПДВ);

- ФОП ОСОБА_5 - придбання б/а напоїв, мінеральної води, на суму 86550,00грн. (з ПДВ);

- ФОП ОСОБА_3 - придбання б/а напоїв, на суму 16200,00грн. (з ПДВ);

- ЗАТ "Мукачівський ЛК" -реалізація лісоматеріалів, на суму 449368,27 грн. (з ПДВ);

- ФОП ОСОБА_6 -придбання б/а напоїв, мінеральної води і плівки ПЕТ, на суму 593786,52 грн. (з ПДВ).

3.ФОП ОСОБА_2 здійснював операції з фінансово -грошовими потоками, які відображені в виписках банків, де зазначені реквізити правочинів, товарних характер яких наявними документами не підтверджено. Відповідно до ч.ч.1,5 ст. 203, п.1.п.2 ст. 215, ст.ст.216,228 ЦК України зазначені правочини є нікчемними -в силу закону.

4.ФОП ОСОБА_2 порушено вимоги ч.5 ст.203, внаслідок чого згідно з ч. 1 ст. 216, ч.1 ст.228 ЦК України -виручка від нікчемних операцій чклала 1043154,79 грн.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи, зокрема, актом Свалявської МДПІ 20.03.2009 року за № 9/1700/, ФОП ОСОБА_2 видано довіреність на управління справами на призвіще ОСОБА_6 (відповідач 7), який здійснював діяльність на підставі отриманої довіреності від імені ФОП ОСОБА_2, крім того, одночасно є поставщиком та покупцем ФОП ОСОБА_2

Перевіркою встановлено, що ФОП ОСОБА_2 за перевіряє мий період закуплено товарів на суму 940551,10 грн., в т.ч., ПДВ -156725,18 грн. Постачальниками були наступні відповідачі (всі платники ПДВ): МПП "Полімер і К" (відповідач 3), ФОП ОСОБА_6.(відповідач 7), ФОП ОСОБА_4 (відповідач 5), ФОП ОСОБА_5 (відповідач 6), ФОП ОСОБА_3 (відповідач 4).

Перевіркою встановлено, що ФОП ОСОБА_2 за перевіряє мий період реалізовано лісоматеріалів без ПДВ на суму 374473,56 грн. (ПДВ -74894,71 грн.), покупцем яких був ЗАТ "Мукачівський лісокомбінат" (відповідач 2) та реалізовано продуктових, промислових та супутніх товарів без ПДВ на суму 494822,10 грн. (ПДВ -98964,42 грн.), покупцем яких був ФОП ОСОБА_6 (відповідач 7).

Перевіркою встановлено, що всі проведені операції є безтоварними, крім того, ОСОБА_6 (відповідач 7) виписував накладні та податкові накладні від свого імені та від імені фізичних осіб -підприємців, від яких отримував довіреності на здійснення підприємницької діяльності. Вказані безтоварні операції проводились з метою переведення грошових коштів з безготівкової форми у готівкову. Для цієї мети були зареєстровані суб'єктами підприємницької діяльності наведені фізичні особи, які не мали на меті здійснення підприємницької діяльності, за матеріальну винагороду у розмірі десяти відсотків від безготівкової суми грошових коштів, переведених у готівку. Факт здійснення безтоварних операцій підтверджується тим, що у вказаних ФОП відсутні первинні накладні на придбання ТМЦ, тобто, оформлення ТМЦ проводилось без фактичних поставок продукції. За аналогічною схемою проводилось оформлення податкових накладних з метою формування податкового кредиту з ПДВ, таким чином, дані операції такоє є безтоварними. Будь яких первинних чи інших фінансових документів немає. Відсутні також документи, що підтверджують перевезення вантажів (первинної транспортної документації). Відсутні данні про наявність складських приміщень у всіх ФОП, залучених до безтоварних операцій. Тобто, заключені ФОП ОСОБА_2 угоди (як письмові, так і усні) є нікчемними.

На підставі наведеного, Свалявська МДПІ звернулась до суду з позовом про застосування наслідків визнання договорів недійсними, що встановлені ст. 208 Господарського кодексу України (при цьому, ні позовною заявою, ні поясненнями представника позивача не вказано, в якій сумі суду слід застосувати такі наслідки, та які наслідки слід застосувати (оскільки ст. 208 ГК України передбачає як односторонню, так і двох сторонню реституцію) та вирішення цього питання покладене на розсуд суду.

Стсовно позиції податкового органу про нікчемність правочинів (недійсність їх в силу закону), викладену в акті перевірки Обґрунтовуючи свою позицію при викладанні висновків у акті перевірки Свалявської МДПІ 20.03.2009 року за № 9/1700/, суд констатує наступне:

Недійсність господарських зобов'язань встановлено ст. 207 Господарського кодексу України (далі -ГК України), відповідно до якої - господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції, може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

У відповідності до ч. 2 ст. 4 Цивільного Кодексу України (далі -ЦК України) основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Тому в разі, якщо норми ГК України не містять особливостей регулювання майнових відносин суб'єктів господарювання, а встановлюють загальні правила, які не узгоджуються із відповідними правилами ЦК України, слід застосовувати правила, встановлені ЦК України.

Стаття 207 ГК України не містить особливостей регулювання господарських відносин, а містить загальні правила про недійсність господарських зобов'язань, які суперечать положенням ЦК України як за термінологією, так і за змістом. Відтак, положення ст. 207 ГК України відповідно до абзацу першого ч.2 ст. 4 ЦК України, абзацу другого ч.1 ст. 4 ГК України застосовуватись не може, застосуванню підлягають відповідні норми Цивільного кодексу України.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України (в редакції Кодексу станом на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Визнання правочину недійсним судом не вимагається лише у тому випадку, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Нікчемними, зокрема, є правочини:

1) укладені з недодержанням обов'язкової письмової форми, якщо недійсність прямо передбачена законом, наприклад, правочини щодо забезпечення виконання зобов'язань (ст. 547);

2) укладені з недодержанням обов'язкової нотаріальної форми (ч. 1 ст. 219);

3) укладені малолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без належного схвалення (ч. 2 ст. 221);

4) укладені недієздатною фізичною особою (ч. 1 ст. 226);

5) вчинені без дозволу органу опіки і піклування (ч. 1 ст. 224);

6) які порушують публічний порядок (ч. 2 ст. 228).

Перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений ст. 228 ЦК, згідно якої такими є:

1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Тобто, такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

Зміст наведеної норми свідчить на користь висновку, що законодавець відокремив порушення публічного порядку від інших підстав нікчемності правочинів та передбачив наявність умислу сторін (сторони) на незаконний результат, а також суперечність його публічно-правовим актам держави.

При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Зважаючи на те, що публічний порядок держави порушується у разі недотримання нормативних актів, у яких він закріплений, а порушення податкового законодавства, на яке посилається позивач як на підставу позовних вимог (незаконне формування валових витрат та податкового кредиту з метою подальшого незаконного заниження бази оподаткування та незаконного відшкодування ПДВ) - є злочином, відповідальність за який встановлена Кримінальним кодексом України, суд констатує, що кваліфікація правочину як такого, що порушує публічний порядок, повинен передувати вирок суду про притягнення учасника (учасників) такого правочину до кримінальної відповідальності, який би набрав законної сили.

Всупереч вимогам ч. 2 ст. 71 КАС України позивачем таких доказів надано не було.

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Як вбачається із змісту акту перевірки, висновок відповідача про нікчемність правочину є необґрунтованим, оскільки ним не надано належних доказів вважати укладені позивачем угоди нікчемними правочинами, оскільки належними доказами (вироком суду, що набрав законної сили) не доведена вина сторін правочину (однієї з сторін правочину) в намірі порушити публічний порядок у вигляді порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина та/або знищити, пошкодити майно фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконно заволодіти ним.

Стосовно позиції податкового органу про нікчемність укладених правочинів з тих підстав, що такі не направлений на настання реальних наслідків (фіктивний правочин), суд констатує наступне:

Згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України наведено визначення правочину, згідно якої, правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Тобто, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" від 28.04.1978 року за № 3 (з наступними змінами та доповненнями) зазначено, що невиконання або неналежне виконання угоди не може бути підставою для визнання її недійсною. Згідно п. 2 цієї постанови Пленуму ВС України, угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Частиною 2 ст. 234 ЦК України передбачено, що фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Право на звернення податкових органів із відповідними позовами встановлено п. 11 ст. 10 Закону України "Про державну податкову службу в Україні".

Тобто, позиція податкового органу про нікчемність укладених правочинів з підстав їх фіктивності (відсутності реальних правових наслідків) - є помилковою, оскільки нікчемний правочин є недійсним в силу вимог закону (та його визнання недійсним в судовому порядку не здійснюється) на відміну від фіктивного правочину (який визнається недійсним в судовому порядку) -та така позиція суперечить нормам діючого законодавства.

З акту перевірки вбачається, що як при укладанні договорів, так і при їх виконанні учасниками правочинів допущені грубі порушення вимог законодавства України, зокрема, перевіркою встановлено відсутність необхідних умов для реального настання результатів господарських операцій, укладеня правочинів без мети настання реальних наслідків (фіктивність правочинів), проведення безтоварних операцій, порушення порядку ведення бухгалтерського обліку господарської діяльності, і як наслідок - незаконність формування валових витрат та податкового кредиту з ПДВ, тобто, нявними є порушення вимог податкового законодавства відповідачами при укладенні та виконанні правочинів.

Однак, вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд повинен з'ясувати наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних юридичних наслідків.

Належними та допустимими доказами (вироком суду, який набрав законної сили) не доведено того, що правочини, зазначені в акті перевірки Свалявської МДПІ 20.03.2009 року за № 9/1700/ є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, оскільки такий висновок є передчасним в зв'язку з тим, що кваліфікації правочину як такого, що порушує публічний порядок, повинен передувати вирок суду про притягнення учасника (учасників) такого правочину до кримінальної відповідальності, який би набрав законної сили.

При цьому, в акті перевірки зазначено про наявність кримінальної справи № 9706208, однак, ні актом перевірки, ні поясненнями представника позивача не встановлено стосовно кого і за якими статтями КК України порушена дана кримінальна справа, не встановлено данних про стан розслідування кримінальної справи, так же як ї про передачу її для розгляду до суду (в зв'язку з наведеним та відсутністю відповідних клопотань та доказів розгляду кримінальної справи в порядку кримінального судочинства в судах загальної юрисдикції -питання про зупинення провадження, в порядку ст. 156 КАС України, судом не розглядалось).

Неправильною та такою, що суперечить нормам законодавства, є позиція податкового органу щодо нікчемності правочинів з підстав їх фіктивності, оскільки нікчемний правочин є недійсним в силу вимог закону (та його визнання недійсним в судовому порядку не здійснюється) на відміну від фіктивного правочину (який визнається недійсним в судовому порядку).

Безпідставним є посилання податкового органу в акті на ч. 1 ст. 203, ст. 216 ЦК України, так як зазначені норми законодавства використовуються лише при визнанні правочинів недійсними в судовому порядку.

Стосовно посилання відповідача на ст. ст. 662, 655, 656 ЦК України, то ними регулюються умови та порядок виконання господарських зобов'язань (положення щодо договорів купівлі -продажу, обов'язки щодо передачі товару), та вказаними нормами не регулюються питання недійсності правочинів.

Відповідно до презумпції правомірності правочину (ст. 204 ЦК України) всі укладені між сторонами правочини є чинними, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом (нікчемні правочини). В усіх інших випадках питання про недійсність правочину має бути встановлено судом на підставі заяви зацікавленої особи після повного та всебічного розгляду питання про недійсність такого правочину.

Як вбачається з наведених актів цивільного законодавства, підставою вважати правочин нікчемним являється його недійсність, прямо встановлена законом, а не висновки акту податкової перевірки. Вказані в актах податкових органів порушення, допущені суб'єктами господарювання при укладенні та виконанні договорів, не є підставою для визнання правочинів нікчемними, оскільки чинне законодавство не встановлює таких підстав нікчемності правочину.

За вчинення правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, застосовуються санкції, передбачені, передбачені ч. 1 ст. 208 ГК України. За змістом статті це можливо лише в разі виконання правочину хоча б однією стороною. Зазначені санкції не можна застосувати за сам факт несплати податків (зборів, інших обов'язкових платежів) однією зі сторін договору, оскільки за таких обставин правопорушенням була б несплата податків, а не вчинення правочину. Для стягнення цих санкцій є необхідною наявність умислу на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Цією статтею визначено, що у випадку якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Таким чином, норми Господарського кодексу України містять публічно-правові наслідки укладення недійсної угоди. Цим кодексом встановлена відповідальність (правові наслідки) у вигляді адміністративно-господарської санкції (в розумінні ст. ст. 238, 239 ГК України), яка має конфіскаційний характер, - стягнення в доход держави одержаного однією чи обома сторонами за угодою, за укладення угоди з метою, суперечною інтересам держави та суспільства.

Відповідно до ст. 250 ГК України адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Оскільки позивач звернувся до суду 29 жовтня 2009 року, тобто, через три роки після вчинення відповідачами правопорушень (оскільки всі правочини укладені в 2006 році зі строком виконання їх на протязі цього ж 2006 року, а моментом вчинення порушення, визначеного ст. 207 ГК України - є саме момент укладення угоди), то за таких обставин суд приходить до висновку про пропущення строків для застосування адміністративної санкції у вигляді конфіскації.

У зв'язку з наведеним, невірним та помилковим є твердження представника позивача про те, що наслідки визнання недійсними господарських зобов'язань не є адміністративно - господарськими санкціями та строки встановлені у ст. 250 ГК України до них не застосовуються.

Згідно ч. 1 ст. 72 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу).

Позивачем не доведено позовних вимог щодо застосування наслідків недійсності угод, оскільки в судовому засіданні встановлено відсутність належних доказів (вироку суду, що набрав законної сили) щодо нікчемності правочинів як таких що порушують публічний порядок, не доведено правомірності визнання нікчемними правочинів з підстав їх фіктивності (за відсутності рішення суду про визнання правочинів недійсними, відповідно до вимог ст. 234 ЦК України), не доведено правомірності застосування адміністративно -господарської санкції у вигляді стягнення в дохід держави кощтів за такими угодами поза межами їх застосування, встановленими ст. 250 ГК України.

За наведених обставин, позовні вимоги не підтверджені належними та допустимими доказами, суперечать вимогам законодавства та в їх задоволенні слід відмовити в повному обсязі.

Згідно ч. 5 ст. 94 КАС України та в зв'язку з відсутністю судових витрат відповідачів, судові витрати по справі не стягуються.

Керуючись ст. ст. 2, 17, 71, 86, 94, 160, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні позову Свалявської міжрайонної державної податкової інспекції Закарпатської області до фізичної особи -підприємця ОСОБА_2, закритого акціонерного товариства "Мукачівський лісокомбінат", малого приватного підприємства "Полімер і К", фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, фізичної особи -підприємця ОСОБА_4, фізичної особи -підприємця ОСОБА_5, фізичної особи -підприємця ОСОБА_6 про застосування наслідків недійсності договорів -відмовити.

2. Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України, та може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд в порядку та строки, встановлені ст.186 КАС України. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України -протягом десяти днів з дня отримання копії постанови (копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції).

Суддя С. І. Рейті