Справа № 4189/09
Суддя: Туркіна Л.П.
Дата ухвалення: 2010-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" січня 2010 р. справа № 23/147/08-АП

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Туркіної Л.П.

суддів: Проценко О.А. Кожан М.П.

при секретарі судового засідання: Ганноченку А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційні скарги Відкритого акціонерного товариства «Запоріжнафтопродукт»та Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Запоріжжі

на постанову Господарського суду Запорізької області від 02.10.2008 року

у справі № 23/147/08-АП (категорія статобліку 6.6.1)

за позовом Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Запоріжжі

до відповідача 1 Відкритого акціонерного товариства «Запоріжнафтопродукт»

відповідача 2 Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс»

про визнання недійсним договору та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2008 року Спеціалізована державна податкова інспекція по роботі з великими платниками податків у м. Запоріжжі ( далі - СДПІ) звернулась до господарського суду Запорізької області із позовом до Відкритого акціонерного товариства «Запоріжнафтопродукт», м. Запоріжжя ( далі Відповідач 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс», м. Дніпропетровськ( далі Відповідач-2), в якому, з урахуванням прийнятих судом уточнень до позовних вимог, просила:

- визнати недійсним, відповідно до ст. 207 ГК України, договір № 047-5 від 01.04.2005р. на постачання матеріалів для виготовлення зовнішньої реклами, укладений між відповідачами;

- стягнути з ВАТ «Запоріжнафтопродукт»на користь держави 1403297,05 грн.;

- стягнути з ТОВ «Аверс»на користь ВАТ «Запоріжнафтопродукт»1403297,05грн., отриманих за договором від 01.04.2005р.№ 047-5.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на норми ст. ст.207, 208 ГК України та зазначав, що оспорювана угода укладена Відповідачем -2 з метою, яка суперечить інтересам держави та суспільства. В обґрунтування своїх доводів позивач зазначав, що вироком Амур-Нижнєдніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23.04.2008р. по кримінальній справі № 1-223/2008 визнано винними у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.28, ч.2 ст.205 КК України, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Районним судом встановлено, що зазначені особи здійснили реєстрацію ТОВ «Аверс»для прикриття протиправної діяльності з надання незаконних фінансових послуг та отримання доходу від фіктивного підприємництва.

Постановою господарського суду Запорізької області від 02.10.2008 р. позов задоволено частково. Визнано недійсним договір № 047-5 від 01.04.2005р., укладений між ВАТ «Запоріжнафтопродукт»та ТОВ «Аверс»на суму 1403297,05 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог обґрунтовано посиланнями на норми ст.207 ГК України, а також тим, що обставини справи свідчать про протиправність діяльності осіб, які створили ТОВ «Аверс»та діяли від його імені. Суд зазначив, що умисел юридичної особи визнається як умисел тієї посадової особи, що підписала договір від імені юридичної особи, маючи на це належні повноваження. Протиправність умислу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 встановлено вироком суду у кримінальній справі.

В частині майнових вимог суд відмовив у задоволенні позову, пославшись на норми ст. 250 ГК України, а також зазначив, що заявлені податковою вимоги не відповідають нормам ст.208 ГК України.

Не погодившись із постановою суду, позивач звернувся із апеляційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати постанову господарського суду Запорізької області та постановити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

У апеляційній скарзі апелянт вказує наступне.

Суд посилається на пропущення строків застосування адміністративно-господарських санкцій, встановлених ст. 250 ГК України, при цьому не враховує ст. 238 цього кодексу, яка встановлює, що за порушення, встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до субєктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції. Тобто, дана стаття встановлює певне коло осіб, які можуть застосовувати адміністративно-господарські санкції, а саме органи державної влади або органи місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Оскільки суд не відноситься а ні до органів державної влади, а ні до органів місцевого самоврядування, він взагалі не мав право застосовувати дану норму права.

Апелянт також вказує, що вимоги про стягнення з відповідача 1 грошових коштів, а не отриманого товару, заявлено ним в наслідок того, що отриманий товар використано підприємством у господарській діяльності.

Відповідач 1 проти апеляційної скарги заперечив. У запереченнях на апеляційну скаргу зазначає про безпідставність вимог про стягнення з ВАТ «Запоріжнафтопродукт»грошових коштів та вказує наступне.

У позові СДПІ просить визнати договір недійсним, як такий, що вчинений з метою, яка свідомо суперечить інтересам держави та суспільства. Правові наслідки такого визнання містить ч. 1 ст. 6 ГК України, яка передбачає стягнення саме грошових коштів і не надає права на відшкодування вартості грошима у випадку неможливості повернути одержане в натурі.

Відповідач -1 також зазначає, що застосування судом першої інстанції норм ст.250 ГК відповідає судовій практиці касаційних інстанцій, зокрема практиці Верховного Суду України.

Не погодившись із постановою суду, відповідач 1 також звернувся із апеляційною скаргою, у якій, посилаючись на невідповідність рішення суду обставинам справи, просить постанову господарського суду Запорізької області в частині визнання договору недійсним змінити, визнавши договір № 047-5 від 01.04.2005 р. на постачання матеріалів для зовнішньої реклами дійсним, в іншій частині - залишити постанову господарського суду без змін.

Апелянт зазначає, що факти та документи в сукупності свідчать про укладення договору правоздатними юридичними особами, дії яких були спрямовані на встановлення господарських відносин, а не на укладення правочину, що суперечив би інтересам держави.

Умови оспорюваного договору не порушують нічиїх прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема він не суперечить інтересам держави та суспільства.

Спірним договором передбачалось постачання матеріалів зовнішньої реклами, що охоплюється видами діяльності, вказаними в Статутах відповідачів:

- ВАТ «Запоріжнафтопродукт»: роздрібна, оптова торгівля нафтопродуктами, будівництво та експлуатація АЗС, ПТО;

- ТОВ «Аверс»: роздрібна торгівля непродовольчими товарами в неспеціалізованих магазинах.

Сторони за договором добросовісно виконували його умови і це встановлено судом.

З викладеного і витікає мета укладання конкретного зобовязання, а саме: здійснення господарської діяльності., передбаченої статутами.

В матеріалах справи відсутні докази того, що в рамках кримінальної справи досліджувалась діяльність ТОВ «Аверс», зокрема акти перевірок фінансово-господарської діяльності, якими було б встановлено факт порушення оскаржуваною угодою інтересів держави. Негативний наслідок неповна сплата податків ТОВ «Аверс»є правопорушенням, яке не повязано та не стосується вчинення самого правочину. Неможливість застосування санкцій до ТОВ «Аверс»не є підставою для визнання договору недійсним.

У судовому засіданні представники позивача та відповідача - 1 вимоги та доводи апеляційних скарг, а також заперечень на них підтримали.

Представник відповідача - 2 до суду не прибув, про час та місце судового засідання відповідач -2 повідомлений належним чином.

Заслухавши представників позивача, відповідача - 1, перевіривши доводи апеляційних скарг та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга СДПІ підлягає частковому задоволенню, а постанова суду першої інстанції скасуванню, виходячи з наступного.

Як свідчить зміст позовних вимог, позивач просить визнати недійсним укладений між відповідачами договір № 047-5 від 01.04.2005р. на постачання матеріалів для зовнішньої реклами, посилаючись на норми ст. 207 ГК України та на те, що названий договір вчинено ТОВ «Аверс»з метою, яка суперечить інтересам держави та суспільства.

Однак, згідно правової позиції Верховного Суду України положення статті 207 ГК слід застосовувати з урахуванням того, що правочин, який вчинено з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, водночас суперечить моральним засадам суспільства, порушує публічний порядок, а тому згідно з частиною 1 статті 203, частиною 2 статті 215, частиною 2 статті 228 ЦК України є нікчемним, і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Тому позови податкових органів про визнання такого правочину (угоди, господарського зобовязання) недійсним, не підлягають задоволенню, як такі, що суперечать нормам ч. 2 ст. 215 ЦК України. Отже, рішення суду першої інстанції прийнято без врахування норм ст. ст. 215, 228 ЦК України.

Текст судового рішення також свідчить, що суд першої інстанції не мотивував відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення грошових коштів на користь ВАТ «Запоріжнафтопродукт», які є вимогами про повернення сторін до первинного стану та не можуть розглядатись як позовні вимоги про застосування санкцій.

Відповідно до п. п.1, 4 ч. 1 ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне зясування судом обставин справи та порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Виходячи з викладеного, апеляційну скаргу позивача в частині вимог про скасування рішення суду першої інстанції слід задовольнити, постанову господарського суду Запорізької області від 02 жовтня 2008 року скасувати.

Що стосується позовних вимог, то вони не підлягають задоволенню, виходячи з такого.

Як зазначено вище, вимоги про визнання договору недійсним не відповідають нормам Цивільного Кодексу України, що є підставою для відмови в їх задоволенні.

Колегія суддів також вважає, що закриття провадження у справі в частині вимог про визнання угоди недійсною суперечить нормам Конституції України та процесуального права, що випливає з наступного.

Відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Кампус ОСОБА_3»щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) зазначено: «ОСОБА_2 змісту частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із субєктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутись до суду за його вирішенням. Субєктами таких правовідносин можуть бути громадяни, іноземці, особи без громадянства, юридичні особи та інші субєкти цих правовідносин».

Згідно ч. 1 ст. 157 КАС України суд закриває провадження у справі:

1) якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства;

2) якщо позивач відмовився від адміністративного позову і відмову прийнято судом;

3) якщо сторони досягли примирення;

4) якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду з того самого спору і між тими самими сторонами;

5) у разі смерті або оголошення в установленому законом порядку померлою особи, яка була стороною у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва, або ліквідації підприємства, установи, організації, які були стороною у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 157 КАС України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Оскільки у даному випадку спір є публічним, підстави припинення провадження у справі, зазначені у ч. 1 ст. 157 КАС України, відсутні, як і підстави, зазначені у п. п. 2-5 названої статті, наслідком невідповідності вимог податкової нормам ЦК України може бути лише відмова у задоволенні позову.

Що стосується майнових вимог, зазначених у позові, то вони не підлягають задоволенню, виходячи з наступного:

Стосовно ТОВ «Аверс»СДПІ просить застосувати санкції, передбачені ст.208 ГК України, а саме стягнути з ВАТ «Запоріжнафтопродукт»на користь держави вартість отриманого зазначеним ВАТ від ТОВ «Аверс»за угодою, яку податкова просить визнати недійсною.

Відповідно до частини 1 статті 208 ГК України передбачені нею санкції застосовує лише суд. Це правило відповідає статті 41 Конституції України, згідно з якою конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Оскільки зазначені санкції є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в доход держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, то вони належать не до цивільно-правових, а до адміністративно-господарських як такі, що відповідають визначенню, наведеному в частині 1 статті 238 ГК України. Тому такі санкції можуть застосовуватись лише протягом строків, встановлених статтею 250 цього Кодексу.

Як свідчать матеріали справи, застосування названих санкцій в межах строку, визначеного ст. 250 ГК України, не є можливим.

Посилання СДПІ на ту обставину, що суд, розглядаючи питання про застосування ним адміністративно-господарських санкцій, не повинен керуватися нормами ст.. 250 ГК, оскільки він не є органом державної влади, не приймаються колегією суддів до уваги, виходячи з норм ст.6 Конституції України, яка визначає наявність в Україні судової влади, органи якої суди є органами державної влади.

Крім того, слід зазначити, що доводи СДПІ стосовно застосування норм ст. 250 ГК України не відповідають позиції касаційних інстанцій.

Вимоги позивача про стягнення з ТОВ «Аверс»на користь ВАТ «Запоріжнафтопродукт»1403297,05 грн., отриманих за договором поставки, також не підлягають задоволенню, що виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України «…органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України».

Діюче законодавство України, зокрема КАС України, не передбачає прав органів державної податкової служби на звернення до суду з вимогами щодо захисту прав суб'єктів підприємницької діяльності, у т. ч. з вимогами щодо захисту їх майнових прав.

Відповідно до ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі, іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу субєкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Саме такий спосіб захисту майнових прав ВАТ «Запоріжнафтопродукт» у разі визнання правочину недійсним передбачено діючим законодавством.

Таким чином, майнові вимоги податкової суперечать Конституції України та діючому законодавству, у звязку з чим не підлягають задоволенню судом.

Виходячи з викладеного, підстави для задоволення позову, а також апеляційної скарги податкової у повному обсязі відсутні.

Що стосується вимог апелянта ВАТ «Запоріжнафтопрродукт», який просить змінити рішення суду першої інстанції, визнавши договір № 047-5 від 01.04.2005р. на постачання матеріалів для зовнішньої реклами дійсним, в іншій частині залишити постанову господарського суду без змін, то вони не підлягають задоволенню, виходячи з норм ч.2 ст.11 КАС України, згідно яких суд розглядає справу не інакше, як за позовною заявою і не може виходити за межі позовних вимог.

На підставі викладеного вище апеляційну скаргу СДПІ слід задовольнити частково. Постанову Господарського суду Запорізької області від 02.10.2008р. скасувати.

У задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу ВАТ «Запоріжнафтопродукт»- залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 195, 198, 202, 205, 207

Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Запоріжжя задовольнити частково.

Постанову Господарського суду Запорізької області від 02.10.2008 року скасувати.

У задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Запоріжнафтопродукт»залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена відповідно до ст. 212 КАС України.

Постанову виготовлено у повному обсязі 29.03.2010 р.

Головуючий суддя Л.П.Туркіна

суддя М. П. Кожан

суддя О. А. Проценко