Справа № 2а-2113/11
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2015-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2015 року Справа № 69071/11/9104

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Шинкар Т.І.,

з участю секретаря судового засідання Прокопенко О.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Цюмана Г.В.,

представника третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Буського районного суду Львівської області від 26 травня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Балучинської сільської ради Буського району Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_4, про скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Балучинської сільської ради Буського району Львівської області, яким з врахуванням уточнення позовних вимог просила визнати неправомірним та скасувати рішення відповідача від 09.12.2010 року № 20 «Про затвердження абрису земельної ділянки ОСОБА_5» та зобов'язати відповідача визначити та встановити межі землекористування її господарства та господарства ОСОБА_4, які розташовані по АДРЕСА_1 Буського районного суду Львівської області.

Постановою Буського районного суду Львівської області від 26 травня 2011 року позов задоволено.

Постанова мотивована тим, що в судовому засіданні достовірно встановлено добросовісне, відкрите і безтермінове користування ОСОБА_1 земельною ділянкою, тому відповідно до ст. 119 Земельного кодексу України вона має право на набуття права на земельну ділянку за набувальною давністю. Водночас третя особа у справі відповідно до плану забудови земельної ділянки повинна користуватись нею в розмірі 0,08 га, шириною 22 м, однак фактично розширила її до 24 м за рахунок водовідводного рову, який був встановлений раніше, чого не заперечували сторони, а також встановила огорожу на частині земельної ділянки позивача (між господарською будівлею і кінцем городу). При прийнятті оскаржуваного рішення ці обставини відповідачем не були взяті до уваги, жодних пояснень ОСОБА_1 не мала можливості надати, а рішення прийняте за пропозицією сільського голови, чого останній не заперечує. Відповідач не вирішував раніше питання про зміну меж землекористування, а також судом не встановлено жодних підстав, передбачених ст. 141 Земельного кодексу України, для припинення землекористування позивача, тому оскаржуване рішення, на думку суду, є незаконним, оскільки не вказано розмірів затверджуваних абрисів земельних ділянок, і як свідчать акти обміру, такі проводились у відсутності позивача. З врахуванням наявного тривалого спору між позивачем та третьою особою та допущених відповідачем порушень при прийнятті оскаржуваного рішення, суд дійшов висновку про його неправомірність і необхідності скасування з переглядом даних питань відповідно до чинного законодавства на черговій сесії сільської ради.

Постанову в апеляційному порядку оскаржила третя особа у справі, вважає її незаконною та необґрунтованою, оскільки вона прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а суд неповно встановив обставини, що мають значення для справи. З врахуванням уточнення вимог апеляційної скарги, наведених в додатковому письмовому поясненні, просить скасувати постанову та закрити провадження у справі.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не встановив належним чином обставин щодо наявності рову між земельними ділянками ОСОБА_1 і ОСОБА_4, а також не встановив факту порушення прав позивача, зокрема, внаслідок зменшення розміру її земельної ділянки за рахунок розширення земельної ділянки ОСОБА_4 Також суд не врахував, що ОСОБА_1 отримала в користування земельну ділянку від попереднього землекористувача - її матері ОСОБА_5 у закріплених межах, а межові знаки між земельними ділянками ОСОБА_5 та ОСОБА_4 були встановлені і закріплені ще до переходу права користування ділянкою до позивача та залишаються незмінними. Крім того, на думку апелянта, набуття позивачем права власності на земельну ділянку, що перебуває в її користуванні, на підставі ст. 119 Земельного кодексу України за набувальною давністю можливе лише з 01.01.2017 року. Також апелянт вважає, що фактично спір існує між позивачем і нею щодо межі між земельними ділянками, які перебувають в їх користуванні, який за своєю суттю є приватно-правовим і стосується відносин права власності, які регулюються нормами цивільного законодавства, тому дану справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, представника відповідача та представника третьої особи, обговоривши доводи апеляційної скарги і письмового доповнення до неї, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

09.11.2010 року ОСОБА_1 звернулась до Балучинської сільської ради Буського району Львівської області із заявою про встановлення межі між її присадибною земельною ділянкою і земельною ділянкою сусідки ОСОБА_4 та зобов'язання останньої забрати огорожу з її городу, яка встановлена без її згоди.

16.11.2010 року посадові особи сільської ради склали акт обстеження земельної ділянки ОСОБА_1, в кому було зазначено, зокрема, що права землекористувачів ОСОБА_1 та її сусіда ОСОБА_3 не порушуються, в зв'язку з чим рекомендовано сесії сільської ради затвердити абрис земельної ділянки, якою користується ОСОБА_1, згідно з додатком.

За результатами розгляду зазначеного акту обстеження, абрису даної земельної ділянки, а також заслухавши пояснення ОСОБА_1 та ОСОБА_3, Балучинська сільська рада Буського району Львівської області прийняла рішення від 09.12.2010 року № 20 «Про затвердження абрису земельної ділянки ОСОБА_5», яким затвердила абрис присадибної земельної ділянки ОСОБА_5, що знаходиться по АДРЕСА_1 Буського району Львівської області, та рекомендовано ОСОБА_1 виготовити державний акт на право приватної власності на дану земельну ділянку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність оскаржуваного рішення відповідача, однак вважає за необхідне доповнити мотиви скасування цього рішення.

Як встановив суд і не заперечують особи, які беруть участь у справі, ОСОБА_1 користується земельною ділянкою по АДРЕСА_1 Буського району Львівської області за відсутності відповідного рішення сільської ради чи інших компетентних органів.

Посилання суду першої інстанції на те, що відповідно до ст. 119 Земельного кодексу України ОСОБА_1 має право на набуття права на земельну ділянку за набувальною давністю, на думку колегії суддів, є безпідставним і не стосується предмета спору в даній справі, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 119 Земельного кодексу України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

Таким чином, на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення земельна ділянка по АДРЕСА_1 Буського району Львівської області перебувала у комунальній власності, як і суміжна земельна ділянка по АДРЕСА_2, яка перебуває в користуванні ОСОБА_4, оскільки відповідач не приймав жодних рішень щодо їх передачі у власність позивача чи третьої особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Такий же обов'язок органів місцевого самоврядування передбачений ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В оскаржуваному рішенні від 09.12.2010 року № 20 «Про затвердження абрису земельної ділянки ОСОБА_5» відповідач покликається на п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», яким передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин, тобто на загальну норму права.

Однак, ні в самому рішенні, ні під час судового розгляду справи відповідач всупереч вимогам наведених норм не надав належних пояснень та доказів правомірності свого рішення і судом таких не встановлено.

Зокрема, колегія суддів враховує, що відповідно до норм Положення про земельно-кадастрову інвентаризацію земель населених пунктів, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 26.08.1997 року 85, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 31.10.1997 року за № 522/2326 (яке було чинним на час виникнення спірних правовідносин), абрис меж земельної ділянки є частиною документації, складеної за результатами польових робіт в процесі кадастрової інвентаризації земель населених пунктів, і складається госпрозрахунковими підрозділами при міських управліннях та районних відділах земельних ресурсів або іншими організаціями, які мають дозволи (ліцензії) на здійснення топографо-геодезичних та землевпорядних робіт (підрядчики) на підставі технічних завдань на проведення робіт по інвентаризації земель, наданих виконавчими органами міських, селищних та сільських рад, а відповідні місцеві ради лише затверджують результати інвентаризаційних робіт.

Проте, як вбачається з наявного в матеріалах справи абрису по АДРЕСА_1 Буського району Львівської області, такий складений землевпорядником Балучинської сільської ради Буського району Львівської області, тобто неповноважною особою, а також за відсутності відповідного технічного завдання.

Також під час судового розгляду справи відповідач посилається на положення ст. 158 Земельного кодексу України, якою передбачено, зокрема, що органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Колегія суддів зазначає, що дана норма є загальною, яке лише визначає повноваження органів місцевого самоврядування вирішувати межові спори, але вирішення цих спорів повинне здійснюватись у спосіб та з чітким дотриманням вимог спеціального законодавства.

Також, як зазначено вище, в оскаржуваному рішенні відповідач рекомендував ОСОБА_1 виготовити державний акт на право приватної власності на дану земельну ділянку.

Однак відповідач не врахував, що відповідно до ст. 116 Земельного Кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування визначений ст. 118 Земельного кодексу України, якою, зокрема, передбачено, що відповідна місцева рада розглядає заяви громадян, зацікавлених в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель комунальної власності і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення.

Таким чином, враховуючи, що зазначена вище земельна ділянка належала до земель комунальної власності, у випадку бажання ОСОБА_1 отримати дану ділянку в приватну власність остання повинна звернутись до сільської ради з відповідною заявою, а сільська рада за наявності правових підстав для цього повинна надати дозвіл на розробку проекту її відведення, а не рекомендувати виготовити державний акт, оскільки таке не передбачене законодавством.

Також колегія суддів зазначає, що відповідно до положень ст. 198 Земельного кодексу України погодження меж земельної ділянки із суміжними землевласниками (землекористувачами) є обов'язковою умовою для виготовлення кадастрового плану земельної ділянки, який є невід'ємною частиною проекту землеустрою, і відповідно, обов'язковою умовою для погодження технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Тобто межі суміжних ділянок погоджуються (встановлюються) в процесі виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення Балучинської сільської ради Буського району Львівської області від 09.12.2010 року № 20 «Про затвердження абрису земельної ділянки ОСОБА_5» прийняте не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням сільською радою її повноважень не з метою, з якою це повноваження надано, необґрунтовано, тобто без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, в зв'язку з чим є протиправним.

А відповідно до ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що позовна вимогам про зобов'язання Балучинської сільської ради Буського району Львівської області визначити та встановити межі землекористування господарств ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Статтею 12 цього Кодексу передбачено, що розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян і юридичних осіб відноситься до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 цього Закону виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Таким чином, вирішення земельних питань щодо земельних ділянок комунальної власності належить до виключної компетенції відповідної місцевої ради і дане питання вирішується виключно на пленарних засіданнях цієї ради.

Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11.05.1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Крім того, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може ухвалити постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

При цьому слід зазначити, що у випадку, коли закон встановлює повноваження суб'єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, суд може зобов'язати відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити дію.

А у випадку, коли суб'єкт владних повноважень наділений дискреційними повноваженнями, на думку колегії суддів, суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні певної дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції не мав повноважень зобов'язувати міську раду приймати конкретне рішення, оскільки до компетенції суду не входить зобов'язання відповідача приймати на сесії будь-яке рішення, оскільки відповідно до чинного законодавства України суд не має права перебирати на себе повноваження, віднесені до компетенції органів місцевого самоврядування.

Щодо доводів апелянта про те, що дану справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 2 Земельного кодексу України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування (частина друга статті 5 Конституції України).

Відповідно до ч. 3 ст. 140, ч. 1 ст. 144 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи; органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Статтею 80 Земельного кодексу України встановлено, що суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності.

Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності (частини перша, друга статті 83 Земельного кодексу України).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України до компетенції адміністративних судів віднесено спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Зазначений у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України).

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

В п. 1 резолютивної частини рішення від 01.04.2010 року № 10-рп/2010 у справі № 1-6/2010 за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України було надано офіційне тлумачення зазначених норм, де Конституційний Суд України зазначив: положення частини першої статті 143 Конституції України, згідно з якими територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування «вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції», слід розуміти так, що при вирішенні цих питань органи місцевого самоврядування діють як суб'єкти владних повноважень; положення пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу України у частині повноважень сільських, селищних, міських рад відповідно до цього кодексу вирішувати питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці ради діють як суб'єкти владних повноважень; положення пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України стосовно поширення компетенції адміністративних судів на «спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності» слід розуміти так, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб'єктом владних повноважень, пов'язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до ст. 69 Закону України «Про Конституційний Суд України» рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання. Про це ж вказано і в п. 2 резолютивної частини зазначеного рішення.

Крім того, на час судового розгляду даної справи ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не оформляли та не отримували Державних актів на право приватної власності на земельні ділянки, розташовані по АДРЕСА_1 Буського району Львівської області.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає безпідставними і не бере до уваги доводи третьої особи про те, що між нею та позивачем існує не публічно-правовий спір, а спір щодо права користування та володіння земельними ділянками, тобто приватно-правовий спір, який, на думку апелянта, повинен розглядатись в порядку цивільного судочинства, в зв'язку з чим дана справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню, оскільки прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, і висновки суду не відповідають обставинам справи.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. 202, ч. 2 ст. 205, ст. ст. 207, 254 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Буського районного суду Львівської області від 26 травня 2011 року у справі № 2а-2113/11/1303 - скасувати в частині задоволення позовних вимог про зобов'язання Балучинської сільської ради Буського району Львівської області визначити та встановити межі землекористування господарств ОСОБА_1 та ОСОБА_4, розміщених по АДРЕСА_1 Буського району Львівської області та прийняти в цій частині нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

В решті постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий О.М. Довгополов

Судді Л.Я. Гудим

Т.І. Шинкар

Постанова складена в повному обсязі 02.06.2015 року