Справа № 9101/97088/2011
Суддя: Руденко М.А.
Дата ухвалення: 2011-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" вересня 2011 р.справа № 2а-780

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Руденко М.А.

суддів: Нагорної Л.М. Юхименка О.В.

при секретарі судового засідання: Тепловій Г.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у Верхньодніпровському районі Дніпропетровській області на постанову Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2011 року по справі № 2а-780 за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Верхньодніпровському районі Дніпропетровській області про зобов'язання здійснити перерахунок щомісячної державної соціальної допомоги "Дітям війни", -

в с т а н о в и л а :

В квітні 2011 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив: визнати дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу державної пенсії по інвалідності та додаткової пенсії, як особі, яка віднесена до 1 категорії 3 групи інвалідності, у розмірах, менших, ніж передбачено ст. 50,54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»- протиправними; зобовязати відповідача провести перерахунок додаткової пенсії позивачу, як особі, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії 3 групи інвалідності, виходячи з розміру 50 % мінімальної пенсії за віком згідно ст. 50 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»та виплатити недоплачену суму починаючи з 16.11.2004 року з урахуванням раніше виплаченої суми; зобовязати відповідача провести перерахунок додаткової пенсії позивачу, як особі, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії 3 групи інвалідності, виходячи з розміру 6 мінімальних пенсій за віком згідно ст. 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»та виплатити недоплачену суму починаючи з 16.11.2004 року з урахуванням раніше виплаченої суми.

Постановою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2011 року у порядку скороченого провадження, позовні вимоги задоволено частково; зобовязано відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу заборгованість державної пенсії, як особі, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії 3 групи інвалідності у розмірі, передбаченому ст. 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»за період з 04.10.2010 року по 28.04.2011 року; зобовязано відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу заборгованість по додатковій пенсії, як особі, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії 3 групи інвалідності у розмірі, передбаченому ст. 50 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»за період з 04.10.2010 року по 28.04.2011 року.

Не погодившись з зазначеною постановою відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати постанову Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області та відмовити в задоволенні адміністративного позову. Окрім того вказав на те, що судом першої інстанції при розгляді справи було порушено норми матеріального права. Виплата пенсії позивачеві здійснювалась відповідно до постанов Кабінету Міністрів України.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, є інвалідом 3 групи, що підтверджується посвідченням серії А. № 442146, посвідченням серії Є № 052306 та посвідченням серії АД № 102194 (а.с.9-10). Перебуває на обліку у відповідача та отримує пенсію по інвалідності 3 групи з 16.11.2004 року (а.с.7) за захворювання повязане з виконанням обовязків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, витрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоровя, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Статтею 49 вищевказаного Закону визначені види пенсій, які підлягають виплаті особам, постраждали внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС 1,2,3 та 4 категорій, це зокрема, державна та додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоровю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Відповідно до ст. 50 цього Закону (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) особам, віднесеним до категорії 1 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, які є інвалідами 3-ої групи, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоровю у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Згідно з ч. 4 ст. 54 Закону в усіх випадках розмір пенсії для інвалідів 3 групи, щодо яких встановлено звязок з Чорнобильською катастрофою, не може бути нижчим 6 мінімальних пенсій за віком.

Відповідач здійснював розрахунок пенсії позивачу виходячи із встановленого постановами Кабінету Міністрів України № 1 від 03 січня 2002 року «Про підвищення розмірів пенсії та інших соціальних виплат окремим категоріям пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного бюджету №894 від 13.07.2004 року, № 1293 від 27.12.2005 року розміру, який складає 19,91 грн.

Статтею 83 Закону України "Про Державний бюджет на 2005 рік", статтею 82 Закону України "Про Державний бюджет на 2006 рік", статтею 76 Закону України "Про Державний бюджет на 2007 рік" встановлені розміри мінімальної заробітної плати на місяць, які суди попередніх інстанцій застосовували під час перевірки законності дій відповідача щодо виплати щорічної допомоги на оздоровлення.

Пунктом 37 статті 77 Закону України "Про Державний бюджет на 2006 рік" та пунктом 30 статті 71 Закону України "Про Державний бюджет на 2007 рік" з метою приведення окремих норм законів у відповідність із цими Законами зупинено на відповідні роки дію статей 50,54 Закону України № 796-ХІІ.

Проте положення пункту 30 статті 71 Закону України "Про Державний бюджет на 2007 рік" визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 р. N 6-рп/2007.

Разом з тим, дію статей 50,54 Закону було зупинено на 2006 рік в частині виплати компенсацій і допомоги у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати згідно із Законом України від 20.12.2005 року № 3235-IV, тому правові підстави для стягнення матеріальної допомоги за 2006 рік з урахуванням розміру мінімальної зарплати відсутні.

Наступні перерахунки відповідачем були зроблені на підставі постанови КМУ № 654 від 16.07.2008 року та Закону України «Про державний бюджет на 2008 рік».

Частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Встановлений постановою Кабінету Міністрів України розмір щорічної допомоги на оздоровлення протягом багатьох років не змінювався, незважаючи на постійне збільшення мінімальної заробітної плати, і не відповідає розміру, встановленому Законами України.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності нормативно-правового акту Конституції України,закону України, міжнародному договору, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Отже, за конституційними нормами, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру пенсій позивачеві застосуванню підлягають статті 50 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а не постанови КМУ, які істотно звужують обсяг встановлених законом прав.

Не можна визнавати правильною і позицію УПФУ, що ґрунтується на частині пятій статті 54 Закону № 796, якою передбачено, що порядок обчислення пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у звязку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначається Кабінетом Міністрів України, оскільки надання законодавцем такого права Кабінету Міністрів України не означає, що останній встановлюючи такий порядок, може допустити звуження змісту та обсягу прав позивача, встановлених цим Законом. Тобто, Кабінет Міністрів України повинен був встановити зазначений порядок, а не розміри, визначені даним Законом.

При визначенні розміру державної та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, за основу їх нарахування береться мінімальна пенсія за віком.

Розмір мінімальної пенсії за віком визначається за правилами, передбаченими частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнобовязкове державне пенсійне забезпечення»іншого нормативно-правового акту, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір немає.

Доводи апелянта стосовно правильності визначення позивачу розміру щорічної допомоги на оздоровлення, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки встановлений ще в 1996 році постановою КМУ № 836 розмір щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю протягом тривалих років не змінювався і не відповідає розміру, встановленому іншими законами України.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач по справі повинен був виплачувати позивачу щомісячну додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоровю за зазначений період, виходячи із суми мінімальної заробітної плати на момент виплати.

На час розгляду справи Законом України «Про Державний бюджет України на 2010 рік»не призупинено дію статей 50 та 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а відтак відповідач був зобовязаний виплачувати позивачу щомісячну додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоровю у розмірах, які визначено ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Проте відповідач жодних дій з цього приводу не здійснював.

Стосовно пропуску позивачем строку для звернення до суду за захистом порушених прав колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 100 Кодексу адміністративного судочинства пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до ч.1 ст.102 КАС України пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений за клопотанням особи, яка бере участь у справі. Як вбачається з заявленого позову, обґрунтованих причин пропуску строку позивач не надав, а судом таких причин не встановлено.

Колегія суддів вважає, що жодні обставини не позбавляли позивача можливості звернутися до суду, у визначені законом строки, з відповідним позовом до відповідача, якщо позивач вважав, що діями чи бездіяльністю відповідача порушуються його права та законні інтереси. Виплати щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю є щомісячними, а відтак позивач знав розмір цих виплат і в разі не згоди мав право звернутися до суду. Право на звернення до суду не залежить від прийняття рішення Конституційним судом.

За вищенаведених обставин, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального права постанова суду належним чином мотивована і за своїм змістом та формою відповідає вимогам закону, тому вимоги апеляційної скарги відповідача задоволенню не підлягають.

Щодо відмови в задоволенні позовних вимог, позивач своїм правом оскаржити постанову суду першої інстанції не скористався, що позбавляє суд процесуальної можливості переглянути постанову в частині відмови в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись п. 4 ч.1 ст. 198, ст. ст. 203, 205, 206 КАС України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у Верхньодніпровському районі Дніпропетровській області на постанову Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2011 року по справі № 2а-780 залишити без задоволення.

Постанову Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2011 року по справі № 2а-780 - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту постановлення та відповідно до ч.10 ст.183-2 КАС України є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.А. Руденко

Суддя: Л.М. Нагорна

Суддя: О.В. Юхименко