Справа № 802/3140/14-а
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2015-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/3140/14-а

Головуючий у 1-й інстанції: Дончик В.В.

Суддя-доповідач: Загороднюк А.Г.

27 травня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Загороднюка А.Г.

суддів: Драчук Т. О. Полотнянка Ю.П.

за участю:

секретаря судового засідання: Бондаренко С.А.,

позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

представника відповідача - Бойка С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Хмільницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області, фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 05 березня 2015 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Хмільницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 05 березня 2015 року адміністративний позов задоволено частково.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду І інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Позивач також оскаржив його в апеляційному порядку та просив прийняти постанову, якою адміністративний позов задовольнити повністю.

Під час судового засідання позивач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги та заперечили проти задоволення апеляційної скарги відповідача.

Представник відповідача просив задовольнити його скаргу, а у задоволенні апеляційної скарги позивача - відмовити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, позивача та його представника, представника відповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах апеляційної скарги у відповідності до частини 1 статті 195 КАС України, дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та відмову у задоволенні апеляційної скарги Хмільницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області з огляду на наступне.

Як встановлено з матеріалів справи, на підставі направлень від 26 червня 2013 року за №206 та №207, виданих Хмільницькою ОДПІ згідно із п. 77.4 ст. 77, п.82.1 ст.82 ПК України та на виконання наказу Хмільницької ОДПІ від 16 червня 2013 року за №273, відповідачем проведено планову документальну перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 за період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року, за результатами якої було складено акт № 51/17/ від 24 липня 2014 року. На підставі зазначеного акту, 11 серпня 2014 року відповідачем прийнято 3 податкових повідомлення-рішення, а саме: № про нарахування 56808,00 грн. податку на додану вартість та 28404,00грн. штрафних фінансових санкцій; № про нарахування 5369553,08 грн. податку на доходи фізичних осіб (що сплачуються за результатами річного декларування) та 2684776, 54 грн. штрафних фінансових санкцій; № про нарахування 3223248, 21 грн. податку на доходи фізичних осіб (що сплачуються податковими агентами із доходів платника податків інших, ніж заробітна плата) та 80581,05 грн. штрафних фінансових санкцій.

Суд І інстанції, задовольняючи позов частково, виходив з того, що відповідачем при винесенні податкових повідомлень-рішень не враховані норми податкового законодавства України. Що стосується відмови у задоволенні позовних вимог в частині, то суд І інстанції, керувався тим, що первинні бухгалтерські документи, які б надавали право позивачу формувати свої витрати, заповнені з порушенням діючого цивільного законодавства, а тому не дають підстав для включення відображених в них сум до податкової звітності.

Колегія суду частково не погоджується з таким висновком суду І інстанції з огляду на наступні обставини.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу щодо правомірності податкового повідомлення-рішення № про донарахування позивачу 56808,00 грн. податку на додану вартість та 28404,00 грн. штрафних фінансових санкцій відповідач вказує на те, що позивач занизив свої податкові зобов'язання з податку на додану вартість на суму 56 808,00 грн. за березень і квітень 2013 року, чим порушив п. 187.1 ст. 187 ПК України. Вказані висновки відповідач зробив на підставі того, що на банківський рахунок позивача надійшли кошти від ПП "Укрєвроекспорт" в березні та в квітні 2013 року з призначенням платежу: оплата сої згідно накладної №94 від 28 грудня 2012 року. Разом з тим, як зазначено у акті перевірки та апеляційній скарзі, згідно довідки про дебіторську та кредиторську, у позивача станом на 01 січня 2013 року, будь-яка заборгованість перед ПП "Укрєвроекспорт" відсутня.

Позивач, заперечуючи проти рішення зазначив, що оскільки дата відвантаження товару (28 грудня 2012 року) сталася раніше дати його оплати (березень-квітень 2013 року), то він, у відповідності до п. 187.1 ст.187ПК України, включив суму ПДВ в розмірі 56 808,00 грн. до податкових зобов'язань з податку на додану вартість в грудні 2012 року, тобто у податковий період, протягом якого відбулася перша подія.

Відповідно до приписів п. 187.1. ст. 187 ПК України, датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбулася будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Суд І інстанції встановив, що у даному випадку першою подією було відвантаження товару. Зазначене підтверджується податковою накладною №25 від 28 грудня 2012 року, яка включена до єдиного реєстру податкових накладних (витяг з реєстру додається).

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду І інстанції, що донарахування податковим органом 56808,00 грн. податку на додану вартість є неправомірним та суперечить вимогам п.п. 187.1. ст. 187 Податкового кодексу України, а тому податкове повідомлення-рішення № про донарахування позивачу 56808,00 грн. податку на додану вартість та нарахування 28404,00 грн. штрафних фінансових санкцій підлягає скасуванню.

Суд І інстанції також задовольнив позовні вимоги в частині скасування податкового повідомлення-рішення № про нарахування 5369553,08 грн. податку на доходи фізичних осіб (що сплачуються за результатами річного декларування) та 2684776,54 грн. штрафних фінансових санкцій.

При цьому, судом встановлено, що позивач протягом 2013 року періодично вносив на свій розрахунковий рахунок, відкритий ним, як приватним підприємцем, власні кошти у розмірах, які разово не перевищували 1798000,00 грн. Зазначені кошти були використані ним для поповнення обігових коштів. В подальшому він повертав ці кошти на свій поточний рахунок, відкритий ним, як фізичною особою. Зазначене підтверджується карткою рахунку 36.3 ( т.с. 2 а.с. 23-26).

Відповідач, в апеляційній скарзі, обґрунтовуючи свою позицію, вказував на те, що позивач самостійно зазначав у банківських виписках призначення платежу «безповоротна фінансова допомога», що саме по собі вже не потребує ніяких додаткових обґрунтувань того що це дохід.

Позивач, у своїх поясненнях вказує на те, що призначення платежу зазначено ним помилково через його необізнаність у термінах бухгалтерського обліку. Позивач пояснив, що кошти, якими він періодично поповнював свої обігові кошти, є його власними заощадженнями. На підтвердження цього він надав довідку Хмільницької об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Вінницькій області про його майновий стан і доходи у період з 2009 року по 2014 рік. Так, з наданої довідки вбачається, що позивач у період з 2009 року по 2013 рік отримав дохід в загальному розмірі 5278888, 00 грн. Крім того, позивач також надав кредитний договір з банком «Хрещатик» № 23/13 від 13 серпня 2013 року на суму 1600000,00 грн., кошти якого також були використані для поповнення обігових коштів.

Відповідно до п. 292.9. ст. 292 ПК України, доходи фізичної особи - платника єдиного податку, отримані в результаті провадження господарської діяльності та оподатковані згідно з цією главою, не включаються до складу загального річного оподатковуваного доходу фізичної особи, визначеного відповідно до розділу IV цього Кодексу.

Також, згідно п.п. 3 п. 292.11 цієї ж статті, до складу доходу, визначеного цією статтею, не включаються зокрема і суми кредитів.

Надані позивачем докази підтверджують, що він дійсно здійснював поповнення обігових коштів за рахунок власних коштів, отриманих ним, як дохід у попередніх періодах, та які вже були оподатковані, а також те, що поповнення обігових коштів здійснювалось за рахунок кредитних коштів, які теж не підлягають оподаткуванню.

Суд погоджується з позицією представника позивача, що помилково вказане призначення платежу не може впливати на дійсну правову природу поповнення власних обігових коштів за рахунок власних грошей, оскільки для здійснення господарської операції з надання безповоротної фінансової допомоги, котра за своєю правовою природою є договором дарування (двостороннім правочином) необхідна наявність двох сторін. Крім того, згідно п.п. 14.1.257 ст. 14 ПК України, безповоротна фінансова допомога - це сума коштів, передана платнику податків згідно з договорами дарування, іншими подібними договорами або без укладення таких договорів, а тому позивач не міг отримати сам від себе ніякого доходу, оскільки не міг передати сам собі право власності (чи інші майнові права) на грошові кошти, перераховані з одного власного банківського рахунку на інший, чи внаслідок зняття, вже оподаткованих, коштів зі свого рахунку готівкою для власних потреб.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду І інстанції, що позивач довів той факт що кошти, які він вносив на свій розрахунковий рахунок, являються його власними заощадженнями, отриманими ним в попередніх періодах і які вже були оподатковані, а тому не являються доходом податкового періоду, який перевірявся.

З огляду на викладене, мотивація та докази, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, не дають суду підстав для спростування висновків суду І інстанції про протиправність рішення відповідача у цій частині.

Одночасно, суд І інстанції відмовив у задоволенні позову щодо скасування податкового повідомлення-рішення № про нарахування 5369553,08 грн. податку на доходи фізичних осіб (що сплачуються за результатами річного декларування) та 2684776,54 грн. штрафних фінансових санкцій в частині, яке прийнято за результатами інших порушень, відображених в акті перевірки.

Так, під час перевірки відповідачем встановлено не включення до складу валових доходів грошових коштів у сумі 2417234,00 грн., отриманих позивачем на поточний рахунок від ПП "Укрєвроекспорт", в якості виручки від продажу товару.

Позивач, у своїй апеляційній скарзі та доповненнях до неї (т. 2, а.с. 97-99), заперечуючи проти даного порушення, вказує на наступне. Так, протягом 2013 року позивач отримував від ПП "Укрєвроекспорт" платежі на загальну суму 2474042,00 грн. В платіжних дорученнях на перерахування вказаних коштів в графі "призначення платежу" було вказано: "за сою" 340850,00 грн.. в.т.ч. ПДВ-56808,00 грн., "за кукурудзу" 348028,00 грн., за "пшеницю" 1660000,00 грн. та "за ріпак" 125164,00 грн.

Позивач стверджує, що таке призначення вказаних платежів дійсно відповідало характеру господарських операцій з поставки на користь ПП "Укрєвроекспорт" товару, домовленість з реалізації яких існувала на момент здійснення вказаних платежів. Однак в подальшому, зважаючи на відсутність у позивача оплаченого товару, позивачем та ПП "Укрєвроекспорт" за взаємною згодою змінено характер зазначених правовідносин з купівлі-продажу (поставки) на позику (поворотну фінансову допомогу). Вказана угода була письмово оформлена у формі листів №39 від 02 квітня 2013 року, №54 від 30 квітня 2013 року, №99 від 16 жовтня 2013 року та №121 від 06 грудня 2013 року. Таким чином, на думку позивача, у даному випадку ніяких обмежень учасникам господарських правовідносин стосовно зміни предмету господарського зобов'язання в процесі його виконання чинне законодавство України не містить, а отже, виходячи з принципу свободи договору, позивачем та ПП "Укрєвроекспорт" за взаємною згодою, в межах звітного податкового періоду, було змінено «предмет» договору, з договору купівлі-продажу (поставки) на договір позики (поворотної фінансової допомоги). Таким чином, на думку позивача, у податкового органу були відсутні будь-які правові підстави для збільшення на вказану суму валового оподатковуваного доходу за 2013 рік.

Суд І інстанції відмовляючи в цій частині позовних вимог, проаналізував зміст статей 6, 628, 638, 655, 656, 827 Цивільного кодексу України та прийшов до висновку, що позивач фактично не змінив предмет договору, а змінив один вид договору на інший. Крім того, суд І інстанції взяв до уваги, що позивач відобразив вищезазначені операції у своєму бухгалтерському обліку як «Розрахунки з покупцями і замовниками».

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду І інстанції.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частиною 3 ст. 173 ГК України визначено, що сторони можуть за взаємною згодою конкретизувати або розширити зміст господарського зобов'язання в процесі його виконання, якщо законом не встановлено інше.

Також відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Крім того, відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як свідчать матеріали справи, до господарського договору, вищепереліченими листами внесені зміни за згодою сторін правочину.

Відповідачем та судом І інстанції не зазначені норми законодавства, які б забороняли вчиняти такі дії.

Також судом І інстанції не враховано, що відповідно до ч. 2 ст. 604 ЦК України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація). А відповідно до ч. 1 ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням.

Крім того, сторони господарських відносин вільні в законодавчих рамках самостійно обирати порядок і форми здійснення господарських операцій. Вказівки будь-яких суб'єктів, зокрема державних органів, про порядок та форми ведення господарської діяльності є безпосереднім втручанням у її ведення.

Відповідно до п. 177.1 ст. 177 ПК України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Відповідачем не надано доказів, які б стверджували, що за перераховані позивачу кошти від ПП "Укрєвроекспорт" на загальну суму 2474042,00 грн., останній відвантажив будь-яке зерно. Тому, рахувати вказані кошти виручкою (доходом) немає правових підстав. Проте, надані позивачем письмові докази, вказують, що внаслідок внесених письмових змін у договірних зобов'язаннях вказані кошти, у відповідних сумах, визначені як поворотна фінансова допомога, помилково перераховані кошти та оплата за кукурудзу.

Також необхідно зазначити, що Закон України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" стосується юридичних осіб. А тому позивач має право вести бухгалтерський облік у зручній формі.

Таким чином, податкове-повідомлення рішення № в цій частині підлягає скасуванню, оскільки є не обґрунтованим.

Також, відповідачем було встановлено, що позивач неправомірно включив до валових витрат суму 10 654322,38 грн. по господарських операціях з TOB "Мірада Плюс", так як зазначені операції не мають реального товарного характеру, оскільки вчинені з "фіктивним суб'єктом" господарювання та по суті своїй спрямовані на здійснення операцій надання податкової вигоди переважно з контрагентами, які не виконують свої податкові зобов'язання, з метою штучного формування валових витрат, податкового кредиту та податкових зобов'язань.

Свої висновки ревізори-інспектори обґрунтували тим, що ними отримано службову записку оперативного управління Вінницької ОДПІ ГУ Міндоходів у Вінницькій області №1910/7/07-07-02 від 17 липня 2014 року, в якій повідомляється про порушення кримінального провадження відносно посадових осіб TOB "Мірада Плюс".

Окрім цього, на думку перевіряючих, підтвердженням безтоварності вказаних господарських операцій є відсутність документів, котрі підтверджують відвантаження та транспортування товару.

В свою чергу, позивач, у своїй апеляційній скарзі зазначив, що всі документи, які підтверджують реальність та правомірність, здійснених господарських операцій, надавалися податковому органу під час перевірки. Цей факт Відповідачем не заперечується. Посилання на зазначені документи міститься в Акті перевірки. Позивач вважає, що ним було цілком правомірно включено до складу валових витрат суми, "сплачені на розрахунковий рахунок продавця - TOB "Мірада Плюс", оскільки зазначені операції він здійснив на підставі оригіналів видаткових та податкових накладних, виданих вказаною юридичною особою в повній відповідності до вимог чинного законодавства України. Оплату придбаного товару було проведено в безготівковому порядку, про що свідчать платіжні доручення.

Суд І інстанції відмовляючи у задоволенні позову, в цій частині, дійшов до висновку, що первинні бухгалтерські документи, які б надавали право позивачу формувати свої витрати, заповнені з порушенням діючого законодавства, а тому не дають підстав для включення відображених в них сум до податкової звітності.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду І інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року №996-ХІУ встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо, то після її закінчення. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити : назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Як свідчать матеріали справи, у 2013 році позивач задекларував фінансово-господарські операції з ТОВ «Мірада Плюс» на суму 10654322,38 грн.

На підтвердження реальності здійснення господарських операцій з ТОВ «Мірада Плюс», позивач надав договір поставки №10/10с від 10 жовтня 2013 року з додатками, складські квитанції на зерно, податкові та видаткові накладі, платіжні доручення.

Разом з тим, зазначені господарські операції були предметом досудового розслідування, яке проводило слідче управління фінансових розслідувань Головного управління Міндоходів у Вінницькій області. У матеріалах справи міститься службова записка оперативного управління Вінницької ОДПІ ГУ Міндоходів у Вінницькій області №1910/7/07-07-02 від 17 липня 2014 року, в якій повідомляється про порушення кримінального провадження відносно посадових осіб TOB "Мірада Плюс" за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 205 КК України (фіктивне підприємництво), а також про те, що керівник вказаної юридичної особи - Циплякова Т. М. в своїх поясненнях (наданих невідомо кому і невідомо в якій якості) начебто вказала на те, що зареєструвала зазначене товариство на пропозицію "знайомого" за винагороду в розмірі 1000 грн., а сама до діяльності TOB "Мірада Плюс" ніякого стосунку не має, документів ніяких від імені підприємства не підписувала і навіть дала зразки своїх підписів.

Однак, суд І інстанції не врахував, що постанова про закриття кримінального провадження від 26 вересня 2014 року (т. 1, а.с. 218-219) містить відомості про те, що в ході досудового слідства в зазначеному кримінальному провадженні було встановлено такі факти:

1. наявність у позивача, належним чином оформлених, договорів з додатками, податкових накладних, видаткових накладних, товаротранспортних накладних, рахунків-фактур, листів щодо переоформлення ТМЦ, складських квитанцій та платіжних документів, які підтверджують реальність проведених фінансово-господарських операцій з придбання позивачем сої у TOB "Мірада Плюс";

2. перебування TOB "Мірада Плюс", на момент здійснення фінансово-господарських операцій з продажу позивачу сої, на обліку в ОДПІ в Голосіївському районі м. Києва та реєстрації вказаного підприємства в якості платника ПДВ з 04 березня 2013 року, наявності у нього на той момент податкового стану "основного платника", що свідчить про перебування зазначеного підприємства за місцем його державної реєстрації та неперебуванням його у стані банкрутства, ліквідації чи інших ризикових станах;

3. встановлено відсутність розбіжностей з поданими TOB "Мірада Плюс" за жовтень-листопад 2013 року податковими деклараціями з ПДВ та додатками №5 розшифровки податкового кредиту та податкових зобов'язань в розрізі контрагентів, що свідчить про відсутність фактів приховування зазначених податкових зобов'язань за вказаних податковий період з боку TOB "Мірада Плюс" та підтверджує реальність його фінансово-господарської діяльності протягом зазначеного періоду;

4. підтверджено реальність здійснення постачання ТМЦ (сої) належних TOB "Мірада Плюс" на користь позивача відповідно до первинних бухгалтерських документів, які вилучалися у Старокостянтинівського елеватору та ПАТ "Житомирський КХП" (договори зберігання, складські квитанції, платіжні документи);

5. встановлено факт транспортування сої на елеватори автомобільним транспортом, залученим на договірній основі TOB "Мірада Плюс".

Необхідно зазначити, що реальність операцій між позивачем та "Мірада Плюс" підтверджена постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 05 червня 2014 року по справі № 802/1548/14-а, яка залишена в силі ухвалами Вінницького апеляційного адміністративного суду від 22 липня 2014 року та Вищого адміністративного суду України від 14 серпня 2014 року.

Крім того, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 27 червня 2013 року справа № К/9991/45893/12 передбачено, що підписання неуповноваженою особою податкової накладної не є доказом нереальності господарських операцій.

Відповідачем не зазначено осіб, які отримували кошти, перераховані позивачем, з банківських рахунків ТОВ "Мірада Плюс" та фактично могли здійснювати підприємницьку діяльність товариства.

Таким чином, податкове повідомлення-рішення № № від 11 серпня 2014 року в цій частині та повністю підлягає скасуванню.

Окрім вказаних вище порушень, відповідач у апеляційні скарзі вказує на порушення позивачем п.п. 168.1.1., п. 168.1., ст. 168 та п.п.168.1.2. ст.168 Податкового кодексу, а саме: неутримання податку на доходи фізичних осіб, що сплачений податковим агентом із суми одержаного доходу, та внаслідок чого податковим органом прийняте податкове повідомлення-рішення № про нарахування 3223248,21 грн. податку на доходи фізичних осіб (що сплачуються податковими агентами із доходів платника податків інших, ніж заробітна плата) та 80581,05 грн. штрафних фінансових санкцій.

Підставою для постановлення таких висновків податкового органу був той факт, що позивач протягом 2013 року періодично знімав із свого розрахункового рахунку готівку, в тому числі з призначенням платежу «безповоротна фінансова допомога», на загальну суму 12569526,66 грн. Податковий орган зазначив у акті про те, що ці кошти позивач перераховував на свої рахунки, відкриті ним, як фізичною особою. Податковий орган мотивуючи своє рішення, зазначив, що у даному випадку, позивач, як суб'єкт підприємницької діяльності, виступав як податковий агент щодо себе, як фізичної особи.

Згідно п.п. 168.2.1. ст. 162 ПК України платник податку, що отримує доходи від особи, яка не є податковим агентом, та іноземні доходи, зобов'язаний включити суму таких доходів до загального річного оподатковуваного доходу та подати податкову декларацію за наслідками звітного податкового року, а також сплатити податок з таких доходів.

Разом з тим, згідно п.п.168.2.2 ПК України, особою, яка не є податковим агентом, вважається нерезидент або фізична особа, яка не має статусу суб'єкта підприємницької діяльності або не є особою, яка перебуває на обліку у контролюючих органах як особа, що провадить незалежну професійну діяльність.

Позивач протягом 2013 року періодично вносив на свій розрахунковий рахунок, відкритий ним як приватним підприємцем, власні кошти, а в подальшому він повертав ці кошти на свій поточний рахунок, відкритий ним як фізичною особою. Зазначені кошти використовувались позивачем для поповнення обігових коштів.

Так, вищезазначені обставини зняття та поповнення обігових коштів, правомірність їх відображення у бухгалтерському обліку, були досліджені судом у цій справі раніше, про що вже зазначалось у даному рішенні.

Крім того, згідно довідки Банку «Хрещатик», позивач знімав готівки з призначенням платежу «Безповоротна фінансова допомога» всього на суму 12391000,00 грн., а решту суми він знімав для закупівлю с/г продукції та для виплати заробітної плати. ( т.1, а.с.38-40).

Таким чином, посилання відповідача на порушення позивачем п.п. 168.1.1., п. 168.1., ст. 168 та п.п.168.1.2. ст.168 Податкового кодексу, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому суд І інстанції дійшов до вірного висновку, що податкове повідомлення-рішення № від 11 серпня 2014 року підлягає скасуванню.

З урахуванням вищевикладеного, відповідач не довів правомірності прийняття своїх рішень, а відтак задоволенню підлягає апеляційна скарга фізичної особи-підприємця ОСОБА_2. У задоволенні апеляційної скарги Хмільницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області необхідно відмовити.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України підставою для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а відтак, постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 05 березня 2015 року необхідно частково скасувати.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

у задоволенні апеляційної скарги Хмільницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Вінницький області відмовити повністю.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити повністю.

Скасувати постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 05 березня 2015 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про скасування податкового повідомлення-рішення Хмельницької ОДПІ ГУ Міндоходів у Вінницькій області № від 11 серпня 2014 року в частині донарахування 2222164 грн. 58 коп. податку на доходи фізичних осіб (що сплачується за результатами річного декларування) та 1111082 грн. 29 коп. штрафних санкцій, а всього на суму 3333246 грн. 87 коп.

Ухвалити в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Хмельницької ОДПІ ГУ Міндоходів у Вінницькій області № від 11 серпня 2014 року в частині донарахування ОСОБА_2 2222164 грн. 58 коп. податку на доходи фізичних осіб (що сплачується за результатами річного декларування) та 1111082 грн. 29 коп. штрафних санкцій, а всього на суму 3333246 грн. 87 коп.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 судові витрати на загальну суму 2923 грн. 20 коп. (дві тисячі дев'ятсот двадцять три гривні двадцять копійок), сплачені згідно платіжних доручень № 422 від 21 серпня 2014 року на суму 487 грн. 20 коп. та № 14 від 23 березня 2015 року на суму 2436 грн.

В решті постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 05 березня 2015 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 02 червня 2015 року.

Головуючий Загороднюк А.Г.

Судді Драчук Т. О.

Полотнянко Ю.П.