Справа № 823/501/15
Суддя: Кузьменко В. В.
Дата ухвалення: 2015-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 823/501/15 Головуючий у 1-й інстанції: Трофімова Л.В. Суддя-доповідач: Кузьменко В. В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2015 року м. Київ

Колегія Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Кузьменко В. В.,

суддів Василенка Я.М., Шурка О.І.,

за участю секретаря Рипік О. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного територіального управління юстиції у Черкаській області про визнання дій незаконними, зобов'язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди, за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та Головного територіального управління юстиції у Черкаській області на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 28.04.2015 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у Черкаській області (далі - ГТУЮ у Черкаській області) та, з урахуванням уточнених позовних вимог просив:

- визнати неправомірними та незаконними дії службових осіб відповідача щодо внесення квартири АДРЕСА_1, належної позивачеві на праві приватної власності, до єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, та їх бездіяльність щодо не інформування позивача про такий факт та усунення порушення конституційного права на власність, визначеного та закріпленого у ст. 41 Конституції України;

- зобов'язати відповідача виключити квартиру АДРЕСА_1 з єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна;

- прийняти рішення про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення законних прав у сумі 15000 гривень;

- стягнути з відповідача судові витрати у вигляді судового збору за подання позовної заяви.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 28.04.2015 року позов задоволено частково:

- визнано протиправними дії службових осіб Придніпровського відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції в особі правонаступника Головного територіального управління юстиції у Черкаській області щодо внесення квартири АДРЕСА_1 до єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна;

- зобов'язано Головне територіальне управління юстиції у Черкаській області зняти арешт із квартири за адресою: АДРЕСА_1, вчинений на виконання постанови від 16.08.2007 року АА 352046 Придніпровського відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції за виконавчим листом №1-127;

- стягнуто з державного бюджету України на користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) витрати із сплати судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог у сумі 73 (сімдесят три) грн. 08 коп., сплаченого згідно квитанцій від 03.03.2015 року №0.0.356203195.1 та від 06.03.2015 №47;

- в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивач та відповідач подали апеляційні скарги, в яких просять оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення з урахуванням їх позицій та вимог.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини, наданим доказам дав вірну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про навність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 05.12.2014 при укладенні цивільно-правової угоди щодо реалізації майна з наміром поліпшити житлові умови ОСОБА_2 стало відомо від нотаріуса (за реєстраційними даними), що квартиру АДРЕСА_1, що належить позивачеві на праві приватної власності (придбана 15.08.2005 році), було внесено Придніпровським відділом державної виконавчої служби м. Черкаси 30.08.2007 року до єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна (виконавче провадження №4002083).

З метою встановлення причин неправомірного внесення квартири до реєстру заборон та зняття арешту позивач звернувся до Міністерства юстиції України, Головного управління юстиції у Черкаській області, управління ДВС Головного управління юстиції у Черкаській області, Придніпровського ВДВС Черкаського міського управління юстиції відповідно до Закону України «Про звернення громадян».

Матеріали справи містять інформацію також про те, що на виконанні у Центральному ВДВС Черкаського міського управління юстиції з 17.11.2008 року до 05.02.2010 року перебував виконавчий лист від 18.04.2007 року № 1-127 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу у сумі 1000 грн.

Виконавче провадження було завершено 05.02.2010 року згідно п.2 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Позивач наголошує, що боржник ОСОБА_2, про якого зазначено у відповідях не має відношення ні до позивача ні до майна позивача.

Вважаючи протиправними дії відповідача стосовно безпідставного внесення квартири, належної позивачеві на праві власності, до єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна та не інформування його про накладення арешту на квартиру, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ст. 124 Конституції України, ст. 14, 255 КАС України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку покладено на державну виконавчу службу.

Частиною 4 ст. 257 КАС України передбачено, що примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Приписи ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» покладають на державного виконавця обов'язок вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

З досліджених судовою колегією матеріалів справи, зокрема, з вироку Соснівського районного суду від 27.02.2007 року №1-127-2007встановлено, що з обвинуваченого ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 вирішено стягнути на користь ОСОБА_3 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 1000 грн.

Відповідно до інформації довідки з адресно-довідкового бюро Черкаської області серія та номер паспорту ОСОБА_2 - НОМЕР_2.

Під час розгляду справи встановлено, що позивач у даній справі ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 має паспорт НОМЕР_3.

Отже, позивач не є тою особою стосовно якого у матеріалах справи міститься вирок Соснівського районного суду від 27.02.2007 року №1-127-2007.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону належать примусовому виконанню.

У виконавчому документі повинні бути зазначені: назва документа, дата видачі та найменування органу, посадової особи, що видали документ; дата і номер рішення, за яким видано виконавчий документ; найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові за його наявності для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника за його наявності (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника за його наявності (для фізичних осіб - платників податків), а також інші відомості, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, такі як дата і місце народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника тощо; резолютивна частина рішення; дата набрання чинності рішенням; строк пред'явлення виконавчого документа до виконання (ст. 19 Закону)

Відповідно до ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Згідно з п.5.6.1 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 15.12.1999 року № 74/5, зареєстрованої в Мін'юсті України 15.12.1999 року № 865/4158 складовими елементами арешту майна є опис, оголошення заборони розпоряджатися майном, обмеження у праві користування ним або його вилучення у боржника та передача на зберігання іншим особам. Арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може здійснюватися як під час відкриття виконавчого провадження, так і у процесі здійснення інших виконавчих дій. Постанова, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, надсилається державним виконавцем до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, порушення заборони державного виконавця розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягне за собою передбачену законом відповідальність зберігача майна. Копія постанови державного виконавця про арешт майна боржника не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилається боржнику.

Відповідно ст.ст. 53, 52, 55, 57 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено порядок звернення стягнення на кошти та майно боржника.

Згідно із ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено також загальний порядок звільнення майна з під арешту.

З матеріалів справи вбачається, що 30.08.2007 року за №5574189 було зареєстровано обтяження (арешт нерухомого майна) згідно постанови АА 352046 від 16.08.2007 року Придніпровського ВДВС м. Черкаси. Об'єкт обтяження - квартира за адресою АДРЕСА_1, власник - ОСОБА_2.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно наданих позивачем документів квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт НОМЕР_3), що підтверджується договором купівлі - продажу від 15.08.2005 (а.с.25), витягом з державного реєстру правочинів , витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20.08.2005 №8114890 .

Разом з тим, позивач не являється боржником за виконавчим листом з метою виконання якого накладено арешт.

Стосовно засудженого ОСОБА_2 (боржника ) у довідці з адресного-довідкового бюро Черкаської області визначено адресу АДРЕСА_2, однак у заяві про видачу (обмін) паспорту та у вироку від 27.02.2007 у справі №1-127-2007 зазначено адресу АДРЕСА_3, що не є тотожним майну позивача

Отже, арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 було накладено помилково.

З огляду на зазначені обставини, колегія суддів вважає, що під час здійснення дій стосовно арешту майна позивача службові особи відповідача не з'ясували всіх обставин та неправомірно внесли запис про арешт майна позивача до єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

Разом з тим, щодо не інформування позивача про факт арешту його майна колегія суддів вважає за необхідне зазначити.

З матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово звертався до Міністерства юстиції України, Головного управління юстиції у Черкаській області, начальника управління Державної виконавчої служби, начальника Придніпровського відділу ДВС Черкаського МУЮ про проведення службової перевірки правомірності дій співробітників Придніпровського відділу ДВС в м. Черкаси, надання їм правової оцінки та про повідомлення позивача про причини внесення його квартири до єдиного державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, вжиття заходів до усунення порушень вимог законодавства. Про результати просив його детально інформувати для звернення до суду про захист честі, гідності, ділової репутації, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої незаконними діями органів влади.

Натомість отримував інформацію щодо перенаправлення його запитів за підвідомчістю та роз'яснення про можливість звернення до суду.

Разом з тим, матеріали справи не містять інформації про той факт, що позивач був належним чином повідомлений про накладення арешту на належну йому на праві приватної власності квартиру та про причини таких дій.

З огляду на зазначені вище обставини, колегія суддів вважає, що матеріалами справи підтверджено бездіяльність відповідача щодо не інформування позивача про такий факт та усунення порушення конституційного права на власність, визначеного та закріпленого у ст. 41 Конституції України.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди колегія судів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31.03.1995 року (зі змінами та доповненнями) під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом чи або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 року (зі змінами та доповненнями) при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З досліджених судовою колегією матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги заявлені до відповідача про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню з підстав недоведеності її спричинення діями відповідача, відсутності належних доказів, що підтверджують сам факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, діями або бездіяльністю кого вони заподіяні та у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що важливі для вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч вказаним нормам, відповідач, як суб'єкт владних повноважень не навів доказів, які б підтвердили правомірність його дій та рішень.

З огляду на зазначені вище обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи, наведені позивачем та відповідачем в апеляційних скаргах, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи та спростовуються матеріалами справи, а тому колегією суддів відхиляються.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 8 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку стосовно часткового задоволення позовних вимог, через що постанову суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 8, 12, 41, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, п. 2, 3, 4, 5, 6, 9 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 року № 7 колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та Головного територіального управління юстиції у Черкаській області на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 28.04.2015 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного територіального управління юстиції у Черкаській області про визнання дій незаконними, зобов'язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди - залишити без задоволення.

Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 28.04.2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: В. В. Кузьменко

Судді: Я.М. Василенко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Кузьменко В. В.

Судді: Василенко Я.М.

Шурко О.І.