Справа № 815/6877/14
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2015-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2015 р. Справа № 815/6877/14

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Стас Л.В.

суддів - Турецької І.О., Косцової І.П.,

за участю секретаря - Шановської М.О.,

за участю апелянтів - ОСОБА_4, ОСОБА_1

за участю перекладача - ОСОБА_2

за участю представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 березня 2015 року по справі за позовами ОСОБА_4 та ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішень та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі - ОСОБА_4 та ОСОБА_1 звернулися з позовами до Державної міграційної служби України (далі - відповідач, ДМС України ), в яких просять визнати неправомірними та скасувати рішення ДМС України від 03.11.2014 р. № 605-14 та від 19.12.2014 р. № 740-14, якими позивачам було відмовлено у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту; зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 12 березня 2015 року у задоволенні адміністративних позовів ОСОБА_4 та ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішень та зобов'язання вчинити певні дії - відмовлено.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_4 та ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просять постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 березня 2015 року - скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, є громадянами Чаду. До виїзду з країни ОСОБА_1 мешкав в АДРЕСА_1. Шлюб позивачі уклали в 2007 році, після чого ОСОБА_1 вирішив поїхати в Україну для підвищення кваліфікації та навчання, яке мало здійснюватися за державним направленням та за кошти Університету, де позивач працював.

29 лютого 2008 р. ОСОБА_1 офіційно вилетів з Чаду авіарейсом м. Нджамена (Чад) - м. Адес Абаба (Ефіопія) - м. Хартун (Судан) - м. Каїр (Єгипет) - м. Київ (Україна) за національним паспортом № R0041747 та оформленою візою типу П-1 Y03542787. По прибуттю до України позивач дізнався про революцію в Чаді, що мало наслідком переривання фінансування його навчання в Україні. У зв'язку із цим 17.08.2008 р. ОСОБА_1 повернувся до Чаду для з'ясування обставин.

Зі слів позивача, на третій день (22.08.2008 р.) його заарештували співробітники служби безпеки Чаду за те, що він був членом партії «Народна конвенція опору» за підозрою про організацію позивачем тренування чоловіків військовій справі. Зі слів позивача під час ув'язнення останній зазнавав нелюдське поводження, катування. За грошову винагороду, яку сплатили батьки позивача, його врятували з тюрми 19.09.2008 р., після чого він одразу ж покинув Чад та вилетів до України авіарейсом м. Нджамена (Чад) - м. Тріполі (Ліві) - м. Київ (Україна), куди прибув 19.09.2008 р.

Після виїзду позивача в дім родичів його дружини 20.09.2008 р. прийшли співробітники служби безпеки, які його шукали. Вони побили всіх у домі та приходили кожні 15 днів у пошуках позивача.

ОСОБА_4 вилетіла з Чаду авіарейсом м. Нджамена (Чад) - м. Адес Абаба (Ефіопія) - м. Хартун (Судан). З 13.12.2007 р. по 07.01.2008 р. жила в м. Хартум (Судан), після чого 07.01.2008 р. вилетіла авіарейсом м. Хартум (Судан) - м. Каїр) Єгипет, де жила до 29.02.2008 р. З Каїру позивачка вилетіла до України за національним паспортом НОМЕР_1 та оформленою візою типу П-1 номер НОМЕР_2, куди прибула 29.02.2008 р.

У 2012 році позивачі звернулись до Управління у справах біженців та іноземців ГУ ДМС України в Одеській області із заявами про надання захисту в Україні.

Рішеннями ДМС України від 03.11.2014 р. № 605-14, від 19.12.2014 р. № 740-14 позивачам відмовлено у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту», як особам, стосовно яких встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 цього Закону, відсутні.

Вирішуючи справу та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не було наведено фактів та обставин, які можна було б розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвами переслідувань, у зв'язку з чим відсутні підстави для скасування рішень про відмову у наданні статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції та вважає, що при винесенні постанови судом першої інстанції були правильно застосовані норми матеріального права, виходячи з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивачі мешкали у м. Нджамена, район Дегер Раяд, Республіка Чад, після чого ОСОБА_1 в 2008 р. приїхав в Україну для навчання, де протягом 2008 - 2009 р. р. навчався на підготовчому відділенні Харківської інженерної академії. На момент їх виїзду в Чаді у позивачів залишилися проживати родичі.

В основу заяви про надання статусу біженця або додаткового статусу ОСОБА_1 поклав факт його переслідування внаслідок його членства в партії «Народна конвенція опору».

Зокрема позивач зазначив, що був членом партії «Народна конвенція опору», за що 22.08.2008 р. був заарештований та поміщений в тюрму, де зазнав катувань та нелюдського поводження. Аналогічні обставини для отримання захисту в Україні зазначені дружиною позивача - ОСОБА_4, яка без деталізації зазначила, що слідує за чоловіком, але конкретних обставин його переслідувань не знає.

Оцінюючи обставини в'їзду позивачів до України, відповідач надав перевагу тривалому часу подорожі позивачів з Чаду без відповідного звернення за захистом в транзитних країнах, відсутності доказів переслідувань позивачів в Чаді, проживання їх родичів в Чаді тощо. Відповідач зазначає, що позивачі не змогли чітко відповісти на питання діяльності політичної партії «Народна конвенція опору», плуталися у поясненнях, які при цьому були взаємоспростовуючими.

Зокрема, під час інтерв'ю 04.07.2012 р. ОСОБА_1 не вказав, що його переслідували представники влади, та не вказав про свій арешт, перебування у в'язниці через приналежність до політичної партії «Народна конвенція опору».

В інтерв'ю 24.07.2012 р. ОСОБА_1 розповів, що повернувся в Чад 20.08.2008 р. (тобто після початку військових подій в Чаді - 02.02.2008 р.) з метою з'ясування обставин припинення фінансування його навчання на території України.

Під час проведення інтерв'ю 24.07.2012 р. ОСОБА_1 також зазначив, що його було арештовано у зв'язку з причетністю до політичної партії «Народна конвенція опору» та застосовано фізичне насильство (його били палками, катували електрострумом). При цьому під час повторного питання шукач вказав, що він ніколи не притягався до кримінальної відповідальності та до нього ніколи не застосовувалось фізичне насильство.

В ході співбесіди 04.07.2012 р. ОСОБА_1 зазначив, що був членом політичної партії «Народна конвенція опору», але не надав жодних доказів цього та не зміг точно пояснити свою роль (посада, обов'язки та ін.) у цій партії.

Натомість, ОСОБА_4 під час анкетування не згадала про арешт її чоловіка та його причетність до політичної партії «Народна конвенція опору», вказавши, що він був членом партії «Ельмісак Ашабі Лель Мугаума» (про яку ОСОБА_1 жодного разу не згадав). При цьому заявниця під час анкетування та інтерв'ю не вказала нічого про переслідування чоловіка з боку представників влади внаслідок військових дій в Республіці Чад.

Під час співбесіди 24.07.2012 р. ОСОБА_1 розповів, що вперше він приїхав до України для підвищення кваліфікації, знайшовши самостійно через мережу Інтернет фірму «Аль Канзі», яка займається оформленням віз для навчання за кордоном. Заявник зазначив, що саме працівники цієї фірми, а не університет, в якому він навчався, запропонували йому навчальний заклад та факультет для навчання в Україні. Надана шукачем інформація про його направлення від університету на підвищення кваліфікації в України викликає обґрунтовані сумніви, оскільки позивач виїхав з Чаду за запрошенням свого друга, який мешкає в Україні, по приватній візі, яка була видана в посольстві України в м. Каїр (Єгипет), а не по студентській візі, без укладання будь-яких договорів співпраці між університетами.

Під час інтерв'ю позивач зазначив, що у телефонних розмовах із родичами та знайомими, які проживають в Чаді, слідує, що в країні неможливо жити, люди не можуть працевлаштуватися.

Такі коментарії позивача свідчать про економічне підґрунтя виїзду позивачів з Чаду та подальші змоги легалізації в Україні, а не з підстав переслідування за політичними переконаннями.

Ні до органу міграційної служби, ні до суду жодних переконливих доказів, що свідчили б про переслідування позивача на своїй батьківщині надано не було. Разом із тим, як під час співбесід в міграційній службі, так і в ході судового розгляду справи, позивачі підтвердили, що особисто їм ніхто не погрожував.

Твердження позивачів про наявність підстав для надання додаткового захисту, з огляду на матеріальний елемент клопотання, є непідтвердженими та взаємоспростовуючими. Позивачі не виявили достатності деталей і специфіки щодо обставин проживання в Чаді. Надана ними інформація при викладені причин виїзду з країни є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернення позивачі не надали, не довели жодного суттєвого факту заяв. Твердження позивачів в заявах щодо небезпеки, яка їм загрожує в Чаді особисто є безпідставними і не має реального підґрунтя. Позивачі не надали переконливих доказів щодо їх особистого переслідування в разі повернення на батьківщину, у зв'язку із чим суд першої інстанції обґрунтовано погодився із висновками міграційної служби щодо неправдоподібності покладених в основу заяв фактів.

Враховуючи викладені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачами не було доведено обґрунтованість підстав щодо неможливості повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особових справ позивачів випливає, що реальними обставинами звернення позивачів до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут, оскільки позивачі влаштували свій побут в Україні, виховують тут своїх дітей.

Таким чином, колегія суддів вважає, що спірні рішення Державної міграційної служби України № 605-14 від 03.11.2014 р. та № 740-14 від 19.12.2014 р. прийняті відповідачем в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, у зв'язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено обов'язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Позивач, який є суб'єктом владних повноважень, свою позицію суду довів та обґрунтував. В свою чергу відповідачем не доведено апеляційному суду протиправність прийнятого позивачем рішення.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195, 196; п.1 ч.1 ст. 198; ст. 200; п.1 ч.1 ст. 205; ст. 206; ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 березня 2015 року по справі за позовами ОСОБА_4 та ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішень та зобов'язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з моменту виготовлення її в повному обсязі.

Головуючий:

Судді: