Справа № 2а-2324/12/1370
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" червня 2015 р. м. Київ К/800/13111/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головчук С.В., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом Управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м. Львова до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Формула» про зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м. Львова на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 19 червня 2012 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2014 року,-

у с т а н о в и л а :

У березні 2012 року Управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м. Львова (далі - УПФ) звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Формула» (далі - Товариство), у якому просило зобов'язати надати первинні документи бухгалтерського обліку для здійснення перевірки щодо правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

В обґрунтування позовних вимог УПФ зазначало, що під час проведення планової перевірки Товариством не було надано у добровільному порядку відповідних документів всупереч статті 64 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», статті 5 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», а тому просило про задоволення позову.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 19 червня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2014 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить їхні рішення скасувати та задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про часткове задоволення скарги з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди попередніх інстанцій виходили з того, що спосіб захисту порушеного права позивача не відповідає змісту його дійсних прав та вимогам Закону, а тому підстав для задоволення позовних вимог немає.

При цьому, суди розглянули справу в порядку адміністративного судочинства за правилами Кодексу адміністративного судочинства України .

Однак, з такими висновками судів не може погодитися колегія Вищого адміністративного суду виходячи з наступного.

У відповідності до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративному суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

За приписами статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій. Пункт 5 частини 1 цієї Статті визначає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема й спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України.

Частинами 3 і 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що відповідачем в адміністративній справі є суб'єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень у встановлених випадках.

Суди вирішуючи дану справу не з'ясували юридичну природу спору, що виник між сторонами та не звернули увагу на те, чи містить такий ознаки публічно-правового характеру.

Судам слід було звернути увагу на положення статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», згідно частини 1 якої передбачено, що рішення, прийняті органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов'язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами.

Пунктом 4 частини 11 статті 25 цього ж Закону передбачено, що територіальний орган Пенсійного фонду застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції, зокрема: за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої цим Законом, територіальним органом Пенсійного фонду накладається штраф у розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

У відповідності до частини статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто у разі виявлених порушень в частині ненадання документів для проведення відповідних перевірок, пенсійний орган може спонукати Товариство до вчинення таких дій у встановлений Законом спосіб, зокрема накладати штрафні санкції.

При цьому судам слід було з'ясувати чи даний позов містить ознак публічно-правового характеру і чи належить розглядати такий в порядку адміністративного судочинства. З урахуванням цих обставин судам слід було встановити можливість для застосування положення пункту 1 частини 1 статті 109, пункту 1 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи зазначене, судові рішення не відповідають вимогам щодо законності і обґрунтованості, як того вимагає стаття 159 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд, оскільки суд касаційної інстанції не може встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судових рішеннях.

За приписами частини другої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України, підставою для скасування судовий рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 223, 227, 232 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів,-

у х в а л и л и л а :

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м. Львова задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 19 червня 2012 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: С.В. Головчук

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало