Справа № 826/20473/14
Суддя: Файдюк В.В.
Дата ухвалення: 2015-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

09 червня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Чаку Є.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2015 року у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування рішень, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2015 року адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування рішень - задоволено.

Своїм рішенням суд, зокрема, визнав протиправною та скасував вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1354/17-01 від 10 вересня 2014 року, що винесена ДПІ у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у м. Києві; визнав протиправним та скасував рішення №1581/26-59-17-01 від 26 вересня 2014 року, що винесене ДПІ у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у м. Києві; визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення №1582/17-01 від 26 вересня 2014 року, що винесене ДПІ у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у м. Києві; визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення №1583/17-01 від 26 вересня 2014 року, що винесене ДПІ у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у м. Києві.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ФОП ОСОБА_3 зареєстрована 23 жовтня 2002 року Шевченківською районною в м. Києві державною адміністрацією, з 29 жовтня 2002 року взята на податковий облік та станом на дату проведення перевірки перебувала на обліку в ДПІ у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у м. Києві.

Основним видом діяльності позивача є діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту.

В період з 20 серпня 2014 року по 03 вересня 2014 року на підставі наказу №734/17-01 від 22 липня 2014 року та направлення №2261/17-01 від 20 серпня 2014 року, виданих ДПІ у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у м. Києві, згідно із ст.77 та п.82.1 ст.82 ПК України відповідачем була проведена документальна планова виїзна перевірка фінансово-господарської діяльності ФОП ОСОБА_3 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2013 року, за результатами якої складений акт №1132/17-01/НОМЕР_1 від 10 вересня 2014 року «Про результати документальної планової виїзної перевірки дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб'єкта підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1) за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2013 року».

Даним Актом перевірки податковим органом встановлено порушення позивачем п.167.1 ст.167 та п.177.2 статті 177 ПК України, що призвело до заниження чистого оподаткованого доходу на загальну суму 15 930,92 грн., у зв'язку із чим донараховано податку на доходи фізичних осіб у розмірі 2 389,64 грн.; пп.49.18.1 п.49.18 статті 49 ПК України, що призвело несвоєчасне подання податкової звітності за грудень 2012 р.; п.187.1 статті 187, пп.«б» п.198.1, п.198.2, п.198.3 та п.198.5 статті 198 ПК України, що призвело до заниження податкових зобов'язань за грудень 2012 р. на суму ПДВ у розмірі 11 901,00 грн. та завищення податкового кредиту у вересні 2013 р. на суму ПДВ у розмірі 12 000,00 грн.; п.200.1 та п.200.2 статті 200 ПК України, що призвело до заниження суми ПДВ, що підлягає сплаті до бюджету, у розмірі 23 901,00 грн., ч.4 статті 1, п.1 ч.2 статті 6 та ч.11 статті 8 Закону №2464, що призвело до не нарахування та не сплати до бюджету єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на загальну суму 5 528,04 грн., в т.ч.: за 2012 р. - на суму 1 508,87 грн.; за 2013 р. - на суму 4 019,17 грн.

На підставі Акта перевірки ДПІ у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у м. Києві прийнято:

податкове повідомлення - рішення №1582/17-01, яким позивачу визначено суму грошового зобов'язання за платежем: ПДВ на загальну суму 36 021,50 грн. (з яких 23 901,00 грн. - за основним платежем та 12 120,50 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями);

податкове повідомлення - рішення №1583/17-01, яким позивачу визначено суму грошового зобов'язання за платежем: податок на доходи фізичних осіб - СГД на загальну суму 2 987,05 грн. (з яких 2 389,64 грн. - за основним платежем та 597,41 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями);

вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1354/17-01 від 10 вересня 2014 року, якою вимагається від позивача сплатити суму недоїмки зі сплати єдиного внеску у розмірі 5 528,04 грн.

рішення №1581/26-59-17-01 про застосування штрафних санкцій у розмірі 351,85 грн. за донарахування територіальним органом доходів і зборів суми 5 528,04 грн. єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Не погоджуючись з винесеними рішеннями відповідача, позивач оскаржив їх в судовому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, податковий орган дійшов висновку про завищення позивачем вартості документально підтверджених витрат, пов'язаних із господарською діяльністю, на 15 930,92 грн., що призвело до заниження чистого оподатковуваного доходу на 15 930,92 грн., як наслідок, податковим органом донараховано податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 2 389,64 грн.

При цьому, у податкових деклараціях про майновий стан і доходи за 2012 рік та 2013 рік ФОП ОСОБА_3 задекларовані суми загального оподаткованого доходу у розмірі 863 985,98 грн. та суми витрат у розмірі 782 908,13 грн., безпосередньо пов'язані із одержанням доходу від провадження господарської діяльності. При цьому, загальна сума отриманого позивачем чистого оподатковуваного доходу за відображеними у податковій звітності даними становить 81 077,85 грн. за перевіряємий період.

Крім того, податковим органом було встановлено, що позивачем не було нараховано та не сплачено у бюджет єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на загальну суму 5 528,04 грн. у зв'язку із заниженням ФОП ОСОБА_3 розміру чистого оподатковуваного доходу на 15 930,92 грн.

Відповідач, обґрунтовуючи свої висновки щодо завищення позивачем витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходу, посилається на порушення ним встановленого порядку ведення обліку доходів і витрат, оскільки останньою не було надано до перевірки документального підтвердження вартості витрат на придбання товарно-матеріальних цінностей, що пов'язані із отриманим доходом від виготовлення на замовлення друкованої продукції, та документів, що підтверджують списання продукції.

Відповідно до п.п. 14.1.27 п. 14.1 статті 14 Податкового кодексу України витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній, нематеріальні формах, здійсню вальних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змій капіталу за рахунок його вилучення аЈ розподілу власником).

Підпунктом 138.1.1 п. 138.1 статті 138 ПК України передбачено, що витрати операційної діяльності включають, зокрема, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням п.138.2, п.138.11 цієї статті, п.140.2-п.140.5 ст.140, ст.ст.142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

У відповідності до п. 138.2 статті 138 ПК України - витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Між тим, відповідно до п. 138.4 статті 138 ПК України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 статті 139 ПК України - не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Доходи фізичних осіб-підприємців отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності оподатковуються за ставкою, визначеною в пункті 167.1. статті 167 Податкового кодексу України. Об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручкою у грошовій та не грошовій формах) і документально підтвердженими витратами пов'язаних з господарською діяльністю такої фізичної особи -підприємця.

Для фізичної особи-підприємця, зареєстрованого як платником податку на додану вартість не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів ( робіт, послуг).

Відповідно до п. 177.2 статті 177 ПКУ - об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом ( виручка у грошові та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Відповідно до п. 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Згідно п. 177.5.3 статті 177 Податкового кодексу України остаточний розрахунок податку на доходи фізичних осіб за звітний податковий рік здійснюється платником самостійно згідно з даними, зазначеними в річній податковій декларації, з урахуванням сплаченого ним протягом року податку на доходи фізичних осіб на підставі документального підтвердження факту його сплати.

Відповідно до п. 177.10 статті 177 ПК фізичні особи - підприємці зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Відповідно до п. 6 статті 128 Господарського кодексу України громадянин-підприємець зобов'язаний: у передбачених законом випадках і порядку одержати ліцензію на здійснення певних видів господарської діяльності; повідомляти органи державної реєстрації про зміну його адреси, зазначеної в реєстраційних документах, предмета діяльності, інших суттєвих умов своєї підприємницької діяльності, що підлягають відображенню у реєстраційних документах; додержуватися прав і законних інтересів споживачів, забезпечувати належну якість товарів (робіт, послуг), що ним виготовляються, додержуватися правил обов'язкової сертифікації продукції, встановлених законодавством; не допускати недобросовісної конкуренції, інших порушень антимонопольно-конкурентного законодавства; вести облік результатів своєї підприємницької діяльності відповідно до вимог законодавства; своєчасно надавати органам доходів і зборів декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію), інші необхідні відомості для нарахування податків та інших обов'язкових платежів; сплачувати податки та інші обов'язкові платежі в порядку і в розмірах, встановлених законом.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», платники податку, серед іншого, зобов'язані: вести облік доходів і витрат у обсягах, достатніх для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі коли такий платник податку зобов'язаний цим Законом подавати декларацію або має право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податковий кредит; отримувати та зберігати протягом строку давності, встановленого законом, документи первинного обліку, на підставі яких формується податковий кредит платника податку.

Відповідно до п.4 ч.1 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

При цьому, згідно із п.1 ч.2 статті 6 цього Закону платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Пунктом 2 ч.1 статті 7 Закону передбачено, що єдиний внесок нараховується, зокрема, для платників, зазначених у п.4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та п.5 ч.1 ст.4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Відповідно до ч.2 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Аналіз вищенаведених правових норм свідчить про те, що єдиний внесок нараховується, утримується та перераховується із сум чистого доходу, який визначається виходячи із документально підтверджених витрат, пов'язаних з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Слід зазначити, на підтвердження вартості витрат на придбання товарно-матеріальних цінностей, що пов'язані із отриманим доходом від виготовлення на замовлення друкованої продукції, та документів, що підтверджують списання продукції, позивачем надані такі первинні документи: видаткові накладні, виписані постачальниками ТОВ «Рома-К», ТОВ «Український папір», ТОВ «Август Трейд» та іншими, на поставку позивачу витратних матеріалів; витяг з книги обліку доходів та витрат; платіжні доручення, які посвідчують здійснення оплати позивачем коштів на придбання товарно-матеріальних цінностей для виготовлення друкованої продукції; банківські виписки; видаткові та податкові накладні, виписані позивачем своїм замовникам друкованої продукції; акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), які посвідчують здійснення тиражування позивачем друкованої продукції; акти списання матеріалів, переданих позивачем у виробництво друкованої продукції за перевіряємий період.

Ані в Акті перевірки, ані в запереченні на позов, ані в апеляційній скарзі не має посилання на будь-які первинні бухгалтерські документи, договори, податкові/видаткові накладні, акти виконаних робіт тощо на підтвердження позиції апелянта. Відсутні і роздруківки (посилання) із системи співставлення, які б давали змогу встановити по взаємовідносинам з яким з контрагентів позивачем занижено валовий дохід.

Проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів зазначає, що ДПІ у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у м. Києві, роблячи висновок про заниження платником валового доходу та про завищення ним валових витрат, неправомірно прийняла податкове повідомлення-рішення №1583/17-01 від 26 вересня 2014 року, Вимогу №Ф-1354/17-01 та Рішення №1581/26-59-17-01, оскільки позивачем документально підтверджено вартість витрат, пов'язаних із господарською діяльністю, тобто, помилковими є висновки податкового органу щодо заниження ФОП ОСОБА_3 чистого оподатковуваного доходу на 15 930,92 грн.

Щодо правомірності винесення податкового повідомлення-рішення №1582/17-01 від 26 вересня 2014 року.

Як вбачається з матеріалів справи, ФОП ОСОБА_3 зареєстрована в якості платника ПДВ, починаючи з 18 березня 2010 року.

За період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2013 року ФОП ОСОБА_3 задекларовано податкових зобов'язань з ПДВ на загальну суму 186 331,00 грн., проте перевіркою повноти визначення вказаних показників податковим органом було встановлено їх заниження на суму ПДВ у розмірі 11 901,00 грн. за грудень 2012 року у зв'язку із неподанням вчасно податкової декларації з ПДВ за вказаний період.

Відповідно до п.49.2 статті 49 ПК України платник податків зобов'язаний за кожний встановлений цим Кодексом звітний період подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є, відповідно до цього Кодексу незалежно від того, чи провадив такий платник податку господарську діяльність у звітному періоді.

При цьому, пп.49.18.1 п.49.18 статті 49 ПК України встановлено, що податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному місяцю (у тому числі в разі сплати місячних авансових внесків) - протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.

Пунктом 49.9 статті 49 ПК України передбачено, що за умови дотримання платником податків вимог цієї статті посадова особа органу державної податкової служби, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана зареєструвати податкову декларацію платника датою її фактичного отримання органом державної податкової служби.

Крім того, у п.49.15 статті 49 ПК України визначено, що податкова декларація, надіслана платником податків або його представником поштою або засобами електронного зв'язку, вважається неподаною за умови її заповнення з порушенням норм п.48.3 і п.48.4 ст.48 цього Кодексу та надсилання податковим органом платнику податків письмової відмови у прийнятті його податкової декларації.

Як вбачається з матеріалів справи, 17 січня 2013 року засобами електронного зв'язку ФОП ОСОБА_3 була подана до податкового органу податкова декларація з ПДВ за грудень 2012 року разом зі всіма додатками до неї, про що свідчать наявні в матеріалах справи квитанції та повідомлення про отримання звітності.

Таким чином, оскільки на підтвердження правомірності висновків податкового органу відповідачем не було надано до суду письмової відмови у прийнятті податкової декларації позивача за грудень 2012 року, суд першої інстанції вірно встановив, що така податкова декларація була подана до ДПІ у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у м. Києві вчасно - 17 січня 2013 року, та вважається прийнятою відповідно до квитанції й повідомлення про її отримання, а тому висновок відповідача щодо заниження розміру задекларованих ФОП ОСОБА_3 податкових зобов'язань у зв'язку із неподанням вчасно податкової декларації з ПДВ за грудень 2012 року є безпідставним та необґрунтованим.

Крім того, за перевіряємий період ФОП ОСОБА_3 задекларовано податкового кредиту з ПДВ на загальну суму 112 700,00 грн.

Проте, за викладеними в Акті перевірки висновками відповідача позивачем неправомірно віднесено до складу податкового кредиту суму ПДВ у розмірі 12 000,00 грн. у вересні 2013 року у зв'язку із придбанням електричного штабелера загальною вартістю 72 000,00 грн., оскільки немає законодавчих підстав для включення до податкового кредиту суми ПДВ фізичною особою-підприємцем у разі придбання ним основних фондів.

Відповідно до п. 185.1 статті 185 ПК України - об'єктом оподаткування є операції платників податку з: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; ввезення товарів на митну територію України; вивезення товарів за межі митної території України; постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Відповідно до п. 198.1 та п. 198.3 статті 198 ПК України - право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 198.3 статті 198 ПК України передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п.198.5 статті 198 ПК України платник податку зобов'язаний нарахувати податкові зобов'язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до п.189.1 ст.189 цього Кодексу, за товарами/послугами, необоротними активами, під час придбання або виготовлення яких суми податку були включені до складу податкового кредиту, у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи починають використовуватися: в операціях, що не є об'єктом оподаткування (крім випадків проведення операцій, передбачених пп.196.1.7 п.196.1 ст.196 цього Кодексу); в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених пп.197.1.28 п.197.1 ст.197 цього Кодексу); в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів; в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.

Платник податку може включити на підставі бухгалтерської довідки до податкового кредиту виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до п.189.1 ст.189 цього Кодексу, суми податку, сплачені (нараховані) у вартості товарів/послуг, необоротних активів, що не були включені до складу податкового кредиту при придбанні або виготовленні таких товарів/послуг, необоротних активів, та/або з яких були визначені податкові зобов'язання відповідно до цього пункту, у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи починають використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності, у тому числі переведення невиробничих необоротних активів до складу виробничих необоротних активів.

При цьому, у п.189.1 статті 189 ПК України передбачено, що у разі здійснення операцій відповідно до п.198.5 статті 198 цього Кодексу база оподаткування за необоротними активами визначається виходячи з балансової (залишкової) вартості, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), а за товарами/послугами - виходячи з вартості їх придбання.

Відповідно до п. 198.6 статті 198 ПК України - не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Таким чином, до податкового кредиту платник ПДВ може включити суми ПДВ, нараховані (сплачені) у зв'язку із придбанням основних засобів, за умови взяття на облік такого майна в якості основних засобів, використання таких засобів в оподаткованих операціях у межах їх господарської діяльності, наявності належного документального оформлення, підтвердження відповідних витрат.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» - первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 9 вказаного Закону - підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 2.4 статті 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88 - первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа ( форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Так, між ДП «Бі Ті Україна» (Продавець) та ФОП ОСОБА_3 (Покупець) був укладений договір купівлі-продажу №13/09-1301 від 10 вересня 2013 року, згідно із яким Продавець зобов'язується продати та передати у власність Покупцю товар (електричний штабелер, модель SWE140), а Покупець зобов'язується прийняти та сплатити вказаний товар на умовах, передбачених даним Договором, у відповідності до Додатків №1 та №2. Загальна вартість вказаного товару складає 72 000,00 грн. (в т.ч. ПДВ - 12 000,00 грн.).

Колегія суддів зазначає, що позивачем належними доказами доведено фактичне виконання зазначеного договору. Так, дані обставини підтверджуються наявною в матеріалах справи первинною документацією, зокрема, платіжним дорученням, видатковою накладною, податковою накладною.

Всі первинні бухгалтерські документи належним чином оформлені, містять всі необхідні реквізити та відповідають вимогам чинного податкового законодавства України.

Крім того, на підтвердження взяття на облік придбаного у ДП «Бі Ті Україна» за Договором №13/09-1301 електричного штабелера та використання його у своїй господарській діяльності позивачем надано суду розпорядження ФОП ОСОБА_3 №1 від 13 вересня 2013 року та акт №1 від 13 вересня 2013 року введення в експлуатацію основних засобів, що свідчить про зарахування на баланс відповідних основних засобів та правомірність віднесення до податкового кредиту суму ПДВ у розмірі 12 000,00 грн., сплачену позивачем у зв'язку із придбанням вказаного електричного штабелера.

Таким чином, з урахуванням наведених законодавчих норм протиправним вбачається висновок податкового органу про відсутність законодавчих підстав для включення до податкового кредиту суми ПДВ фізичною особою-підприємцем у разі придбання ним основних фондів.

З огляду на викладене, оскільки судом встановлено своєчасне подання позивачем податкової декларації з ПДВ за грудень 2012 року та правомірність віднесення до податкового кредиту за вересень 2013 року суму ПДВ, сплачену у зв'язку із придбанням основних засобів, та, відповідно, підтверджено правомірність задекларованих сум ПДВ, як наслідок, відсутні підстави для донарахування податковим органом грошового зобов'язання з податку та прийняття податкового повідомлення-рішення №1582/17-01 від 26 вересня 2013 року.

Таким чином, оскільки судом було встановлено, що висновок податкового органу про заниження сум податку на доходи фізичних осіб та ПДВ, а також нездійснення нарахування та сплати до бюджету єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування є не обґрунтованим та документально не підтвердженим, колегія суддів приходить до висновку про відсутність у відповідача підстав для винесення Вимоги №Ф-1354/17-01, Рішення №1581/26-59-17-01 та податкових повідомлень-рішень №1583/17-01 та №1582/17-01.

А як наслідок, колегія суддів приходить до висновку про неправомірність таких рішень відповідача.

Таким чином обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.

Отже суд першої інстанції при винесенні постанови було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

Відповідно до статті 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому статтею 254 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтею 212 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Файдюк В.В.

Судді: Чаку Є.В.

Мєзєнцев Є.І.