Справа № 2а/425/50/13 (425/1638/13-а)
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" червня 2015 р. м. Київ К/800/64116/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головчук С.В., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області про стягнення грошової допомоги, за касаційною скаргою Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 4 грудня 2013 року, -

у с т а н о в и л а :

У травні 2013 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області (далі - УПСЗН) у якому просила визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови у перерахунку допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (далі - спірна допомога) відповідно до статті 15 Закону України від 21 листопада 1992 року № 2811-XII «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» (в редакції спірного періоду, далі - Закон № 2811-XII) у розмірі встановленого законом прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років та зобов'язати УПСЗН здійснити такий перерахунок.

В обґрунтування позову зазначала, що має право на виплату їй спірної допомоги у розмірі, встановленому Законом № 2811-XII, однак УПСЗН здійснювало виплату такої у меншому розмірі, згідно Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751 (далі - постанова № 1751).

Вважаючи це порушенням своїх прав, ОСОБА_4 просила про задоволення позову.

Постановою Рубіжанського міського суду Луганської області від 21 жовтня 2013 року у задоволенні позову відмовлено.

Оскаржуваною постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 4 грудня 2013 року рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нову постанову, якою позов задоволено частково, визнано неправомірними дії та зобов'язано відповідача здійснити позивачу перерахунок та виплату спірної допомоги у розмірі прожиткового мінімуму з урахуванням виплачених коштів, починаючи з 14 листопада 2012 року.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить ухвалене ним судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення скарги з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив з того, що позивач є особою, яка застрахована у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, а тому виплата спірної допомоги повинна здійснюватись у відповідності до норм спеціального законодавства, а саме у розмірі, встановленому статтею 43 Закону України від 18 січня 2001 року № 2240-ІІІ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» (в редакції спірного періоду, далі - Закон № 2240-ІІІ), при цьому дія положень Закону № 2811-XII і постанови № 1751 на спірні правовідносини не поширюються.

Проте, до такого висновку суди частково дійшли без з'ясування дійсних прав та обов'язків сторін, в порушення норм матеріального і процесуального права, з таких підстав.

У відповідності зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом цієї норми процесуального права у мотивувальній частині рішення суд зобов'язаний навести дані про встановлені обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах, а в разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду з прав людини які згідно із Законом України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права та підлягають застосуванню в даній справі.

Судами встановлено, що позивач у період з листопада 2012 року по травень 2013 року перебувала на обліку у відповідача та отримувала спірну допомогу у розмірі, встановленому постановою № 1751.

Не погодившись із розміром спірних виплат ОСОБА_4 звернулась до УПСЗН із заявою про перерахунок грошової допомоги, однак у її задоволенні відповідач відмовив.

Так, до 1 січня 2008 року - дати набрання чинності Закону України від 28 грудня 2007 року № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 107-VI) правовідносини щодо виплати допомоги регулювалися Законом № 2811-ХІІ, дія якого поширювалася на осіб, не застрахованих у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування (стаття 13), та Законом України від 18 січня 2001 року № 2240-III «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» (далі - Закон № 2240-III), який поширював свою дію на застрахованих у зазначеній системі осіб. Розмір допомоги також визначався цими законами. Зокрема, статтею 43 Закону № 2240-III було передбачено, що допомога по догляду за дитиною надається застрахованій особі у розмірі, що встановлюється правлінням Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, але не менше розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пунктами 23, 25 розділу ІІ Закону № 107-VI були внесені відповідні зміни до Закону № 2811-ХІІ та Закону № 2240-III. Зокрема, змінами до статті 13 Закону № 2811-ХІІ його дію поширено на застрахованих осіб, а із Закону № 2240-III було виключено статті 40-44.

Конституційний Суд України Рішенням від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 визнав неконституційними низку положень Закону № 107-VI, в тому числі й пункт 25 розділу II зазначеного Закону щодо виключення статей 40-44 Закону № 2240-III.

Пунктом 2 розділу ІІІ Закону № 107-VI було передбачено, що розділ II цього Закону діє до 31 грудня 2008 року.

Таким чином, з часу проголошення Конституційним Судом України Рішення № 10-рп/2008 відновили свою дію вищезазначені положення Закону № 2240-III.

Статтею 46 Закону України від 26 грудня 2008 року № 835-VI «Про Державний бюджет України на 2009 рік» та статтею 45 Закону України від 27 квітня 2010 року № 2154-VI «Про Державний бюджет України на 2010 рік» (далі - Закон № 2154-VI) передбачено, що у 2009, 2010 роках допомога по догляду за дитиною відповідно до Закону № 2240-ІІІ призначається і здійснюється в розмірах і порядку, визначених Кабінетом Міністрів України.

Порядок призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми був затверджений постановою № 1751 саме на виконання Закону № 2811-ХІІ (пункт 1). Новий акт уряду на виконання статті 45 Закону № 2154-VI не приймався.

Розміри і порядок виплати допомоги відповідно до Закону № 2240-III на виконання статті 45 Закону № 2154-VI Кабінетом Міністрів України не визначалися.

Отже, з 1 січня 2011 року існує дві законодавчі норми щодо виплати допомоги по догляду за дитиною у розмірах, передбачених Законом № 2811-ХІІ та Законом № 2240-ІІІ.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції поширив на спірні правовідносини дію статті 43 Закону № 2240-ІІІ, оскільки дійшов висновку про те, що позивач є особою, яка застрахована у системі соціального загальнообов'язкового державного соціального страхування, однак не врахував наступних обставин.

За змістом пунктів 1-4 частини 1 статті 2 Закону № 2240-ІІІ суб'єктами загальнообов'язкового державного соціального страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, є застрахована особа або інша особа у випадках, передбачених статтями 45, 47 цього Закону, страхувальник та страховик

Застрахована особа - найманий працівник, а у випадках, передбачених цим Законом, також інші особи (громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України), на користь яких здійснюється загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням.

Страхувальник відповідно до Закону № 2240-ІІІ - це: а) роботодавець - для осіб, зазначених у частині першій статті 6 цього Закону; б) особи, зазначені у частинах другій та третій статті 6 цього Закону.

Страховиком є Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

При цьому, найманим працівником, у розумінні пункту 6 частини 1 статті 2 Закону № 2240-ІІІ є фізична особа, яка працює за трудовим договором (контрактом) на підприємстві, в установі, організації незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання або у фізичної особи.

Водночас, апеляційний суд залишив поза своєю увагою те, що позивач, подаючи заяву про призначення їй спірної допомоги вказала, що у даний час не працює, а зі змісту наданих розрахунків УПСЗН про розмір виплаченої допомоги вбачається, що така призначена непрацюючій особі, при цьому свідоцтво про загальнообов'язкове державне соціальне страхування видано ОСОБА_4 лише 6 червня 2013 року, тобто вже після завершення спірних виплат.

Оскільки, суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки вищевказаним обставинам справи та не врахував приписів наведених правових норм, його рішення не відповідає вимогам щодо законності та обґрунтованості і підлягає скасуванню з направленням справи на новий апеляційний розгляд.

За приписами частин 2, 4 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області задовольнити частково.

Постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 4 грудня 2013 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі і оскарженню не підлягає.

Судді: С.В. Головчук

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало