Справа № 2а-41752/09/2070
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2015-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" травня 2015 р. м. Київ К/9991/52659/11

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів Бившевої Л.І.

Цвіркуна Ю.І.

за участю секретаря Ковтун О.С.

представника позивача Білика Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Дочірнього підприємства «Асканія Дістрібюшн Схід»

на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 16.02.2011

та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 06.07.2011

у справі № 2а-41752/09/2070

за позовом Дочірнього підприємства «Асканія Дістрібюшн Схід»

до Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м.Харкова

про визнання неправомірними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 16.02.2011, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 06.07.2011, в задоволенні адміністративного позову ДП «Асканія Дістрібюшн Схід» відмовлено в повному обсязі.

ДП «Асканія Дістрібюшн Схід» подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та прийняти нову, якою визнати неправомірними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 05.03.2009 № /0 та від 05.03.2009 № 000252303/0, від 26.05.2009 № /1 та від 26.05.2009 № 000252303/1. ДП «Асканія Дістрібюшн Схід» подано уточнення вимог касаційної скарги, згідно з якими позивач просить скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Вважає, що суди порушили норми матеріального права: п.п. 15.1.1 п. 15.1 ст. 15 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21.12.2000 № 2181-ІІІ, п.п. 8.7.1 п. 8.7, п.п. 8.8.2 п. 8.8 ст. 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР, а також норму процесуального права: ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено такі обставини.

ДПІ у Жовтневому районі м.Харкова проведено планову виїзну перевірку Дістрібюшн Схід» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 04.10.2005 по 30.09.2008, за результатами якої складено акт від 20.02.2009 № 309/23-304/33676947.

На підставі акту перевірки складено податкове повідомлення-рішення від 05.03.2009 № 000252303/0 про визначення позивачу податкового зобов'язання з податку на прибуток в загальній сумі 68848 грн., в т.ч. 51457 грн. основного платежу та 17391 грн. штрафних (фінансових) санкцій, та податкове повідомлення-рішення від 05.03.2009 № /0 про визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість в загальній сумі 79947 грн., в т.ч. 53298 грн. основного платежу та 26649 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Рішенням ДПІ у Жовтневому районі м.Харкова від 08.05.2009, прийнятим за результатами адміністративного оскарження вказаних податкових повідомлень-рішень, податкове повідомлення-рішення від 05.03.2009 № /0 про визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість залишено без змін. Податкове повідомлення-рішення від 05.03.2009 № /0 про визначення податкового зобов'язання з податку на прибуток скасовано в частині визначення податку в сумі 175,00 грн. (в т.ч. 76 грн. основного платежу та в сумі 99 грн. штрафних санкцій) через визначення податкового зобов'язання з порушенням строку давності, передбаченого п.п. 15.1.1 п. 15.1 ст. 15 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21.12.2000 № 2181-ІІІ (далі - Закон № 2181-ІІІ). У решті це податкове повідомлення-рішення залишено без змін.

Відповідачем надіслано позивачу нове податкове повідомлення-рішення від 26.05.2009 № 000252303/1 про визначення податкового зобов'язання з податку на прибуток в загальній сумі 68673 грн., в т.ч. 51381 грн. основного платежу та 17292 грн. штрафних (фінансових) санкцій. Це податкове повідомлення-рішення складено відповідно до вимог п.п. «а» п. 5.3 Порядку направлення органами державної податкової служби України податкових повідомлень платникам податків та рішень про застосування штрафних (фінансових) санкцій, затвердженого Наказом ДПА України від 21.06.2001 № 253 (в редакції наказу Державної від 27.05.2003 № 247), та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.07.2001 за № 567/5758 (далі - Порядок № 253).

Податкове повідомлення-рішення від 05.03.2009 № 000252303/0 про визначення позивачу податкового зобов'язання з податку на прибуток в загальній сумі 68848 грн., в т.ч. 51457 грн. основного платежу та 17391 грн. штрафних (фінансових) санкцій, яке було частково скасовано за результатами розгляду скарги платника податку, відповідно до п.п. «б» п.п. 6.4.1 п. 6.4 ст. 6 Закону № 2181-ІІІ та п.п. «а» п. 5.3 Порядку № 253 вважається відкликаним.

За результатами адміністративного оскарження, з метою доведення нових строків сплати податкового зобов'язання, відповідачем також надіслано позивачу податкові повідомлення-рішення від 24.06.2009 № 000252303/2 та від 14.09.2009 № /3 про визначення податкового зобов'язання з податку на прибуток в загальній сумі 68673 грн., в т.ч. 51381 грн. основного платежу та 17292 грн. штрафних (фінансових) санкцій, а також податкові повідомлення-рішення від 26.05.2009 № /1, від 24.06.209 № /2 та від 14.09.2009 № /3 про визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість в загальній сумі 79947 грн., в т.ч. 53298 грн. основного платежу та 26649 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Таким чином, при вирішенні справи слід надавати оцінку правомірності складання податкових повідомлень-рішень від 26.05.2009 № 000252303/1, від 24.06.2009 № 000252303/2 та від 14.09.2009 № /3 про визначення податкового зобов'язання з податку на прибуток в загальній сумі 68673 грн., в т.ч. 51381 грн. основного платежу та 17292 грн. штрафних (фінансових) санкцій, а також - правомірності складання податкових повідомлень-рішень від 05.03.2009 № /0, від 26.05.2009 № /1, від 24.06.2009 № /2 та від 14.09.2009 № /3 про визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість в загальній сумі 79947 грн., в т.ч. 53298 грн. основного платежу та 26649 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

З акту перевірки та рішень відповідача, прийнятих за результатами розгляду скарг позивача на податкові повідомлення-рішення, вбачається, що підставою для визначення за податковим повідомленням-рішенням від 26.05.2009 № 000252303/1 та складеними за результатами адміністративного оскарження податковими повідомленнями-рішеннями від 24.06.2009 № 000252303/2, від 14.09.2009 № /3 податкового зобов'язання з податку на прибуток в загальній сумі 68673 грн., в т.ч. 51381 грн. основного платежу та 17292 грн. штрафних (фінансових) санкцій, слугували висновки перевірки про порушення позивачем вимог Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР, а саме:

- п.п. 5.2.1 п. 5.2, п.п. 5.3.9 ст. 5, що полягало у неправомірному віднесенні до складу валових витрат витрати в сумі 58224,24 грн., сплачені СП «Фрегат» за прибирання території, що не пов'язані з господарською діяльністю;

- п.п. 5.2.1 п. 5.2, п.п. 5.3.9 ст. 5, що полягало у неправомірному віднесенні до складу валових витрат витрати в сумі 2457,74 грн., що не пов'язані з господарською діяльністю, в т.ч. в сумі 495,35 грн., сплачені СП «Фрегат» як компенсація за послуги зв'язку, в сумі 604,86 грн., сплачені за послуги газопостачання, та в сумі 1357,53 грн., сплачені за оренду нежитлового приміщення;

- п.п. 5.3.2 п. 5.3 ст. 5, що полягало у неправомірному віднесенні до складу валових витрат витрати в сумі 145145 грн. з капітального ремонту орендованих основних фондів 1 групи та на придбання будівельних матеріалів для перекриття даху.

Підставою для визначення позивачу за податковим повідомленням-рішенням від 05.03.2009 № /0 та складеними за результатами адміністративного оскарження податковими повідомленнями-рішеннями від 26.05.2009 № /1, від 24.06.2009 № /2 та від 14.09.2009 № /3 податкового зобов'язання з податку на додану вартість в загальній сумі 79947 грн., в т.ч. 53298 грн. основного платежу та 26649 грн. штрафних (фінансових) санкцій, слугували висновки перевірки про порушення позивачем вимог Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР, а саме:

- п. 4.2, п. 4.9 ст. 4, що полягало в тому, що позивач здійснив операції з безоплатної передачі товарів (робіт, послуг), однак базу оподаткування, що визначається виходячи з фактичної ціни операції, але не нижчої за звичайні ціни, не визначив, що призвело до заниження податкового зобов'язання з податку на додану вартість за червень 2008 року в сумі 29029,00 грн. Це порушення пов'язується податковим органом із зафіксованим в акті перевірки вказаним вище порушенням, що полягало у неправомірному віднесенні до складу валових витрат витрати в сумі 145145 грн. з капітального ремонту орендованих основних фондів 1 групи та на придбання будівельних матеріалів для перекриття даху;

- п.п. 7.4.1, п.п. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7, що полягало в тому, що позивач неправомірно відніс до складу податкового кредиту податок на додану вартість в загальній сумі 24270 грн. за операціями з придбання послуг з ремонту орендованого приміщення, послуг з прибирання прилеглої території та послуг зв'язку. Це порушення пов'язується податковим органом із зафіксованим в акті перевірки вказаним вище порушенням, що полягало у неправомірному віднесенні до складу валових витрат витрати, що не пов'язані з господарською діяльністю.

1. Судом касаційної інстанції з'ясовано, що обставини, що стосуються зафіксованих податковим органом порушень щодо віднесення до складу валових витрат сплачених витрат в сумі 495,35 грн. як компенсація за послуги зв'язку, в сумі 604,86 грн. - за послуги газопостачання та в сумі 1357,53 грн. - за оренду нежитлового приміщення, судами попередніх інстанцій залишились не дослідженими. У зв'язку з цим не можна визнати обґрунтованими висновки судів про правомірне визначення позивачу податкового зобов'язання з податку на прибуток та податку на додану вартість в частині, що стосується цих епізодів.

2. Позивач в обґрунтування своєї позиції щодо протиправності визначення відповідачем податкового зобов'язання з податку на прибуток за наслідками зафіксованого порушення щодо віднесення до складу валових витрат сплачених витрат як компенсації за послуги з прибирання території в позовній заяві та апеляційній скарзі наголошував на тому, що висновки податкового органу про віднесення позивачем до складу валових витрат за цим епізодом в сумі 58224,26 грн. є помилковими, оскільки фактично позивачем за цим епізодом віднесено до складу валових витрат за спірні періоди лише витрати в сумі 13540,38 грн. У підтвердження своїх доводів позивач посилався на бухгалтерську довідку та на висновок судово-економічної експертизи, наявний в матеріалах справи.

Судами попередніх інстанцій такі доводи позивача залишились поза увагою, а докази, якими позивач обґрунтовував свою позицію, - без дослідження та оцінки.

Судами встановлено, що сторони в пункті 3.8. вказаних договорів передбачили, що до укладення орендарем (ДП «Асканія Дістрібюшн Схід») самостійних договорів з підприємствами, які надають комунальні послуги, останній здійснює орендодавцю (СП «Фрегат») відшкодування комунальних послуг на підставі рахунків, наданих орендодавцем, за фактично надані комунальні послуги за існуючими тарифами та фактичними показниками лічильників.

Позивачем в період з 30.12.2005 по 02.06.2008 здійснювалася оплата СП «Фрегат» вартості послуг з прибирання території.

Акти здачі-приймання робіт (наданих послуг) про надання СП «Фрегат» ТОВ позивачу послуг з прибирання території містять посилання на договори від 31.10.2005 оренди № 31/10, від 30.10.2006 № 30/10 та від 29.10.2007 № 29/10.

Однак при цьому ці акти здачі-приймання робіт оцінені судами як неналежні докази тим обставинам, що вони складені за наслідками операцій з виплати позивачем (орендарем) орендодавцю (СП «Фрегат) вартості комунальних послуг, що мають компенсуватися орендарем (позивачем) орендодавцю (СП «Фрегат) на виконання умов договорів оренди. Також суди виходять з того, що зі змісту вказаних договорів не вбачається досягнення сторонами угоди про надання СП «Фрегат» ТОВ позивачу послуг з прибирання території, а вбачається лише домовленість сторін про компенсацію вартості комунальних послуг, спожитих орендарем, до укладення останнім самостійних договорів з відповідними спеціалізованими організаціями. Крім того, суди вказують на те, що акти виконаних робіт не дають можливості встановити які саме фактично послуги були надані, оскільки вартість вказаних послуг в кожному акті не є постійною, а калькуляції вартості таких послуг позивачем ні на час проведення перевірки, ні під час судового розгляду надано не було.

Суд касаційної інстанції зазначає, що стан виконання податкових обов'язків визначається виключно дотриманням норм податкового законодавства. В основі оподаткування лежить не волевиявлення осіб у вигляді цивільно-правового правочину, а фактичний рух активів з урахуванням ділової мети такого руху та його зв'язку з господарською діяльністю платника податків. Такий висновок випливає з того, що норми податкового законодавства пов'язують формування валових витрат та податкового кредиту з фактом придбання товарів чи послуг з метою використання в господарській діяльності.

Таким чином, вирішальним значенням при вирішенні питання щодо формування платником податку валових витрат має значення не те, як сторони обумовили договором зобов'язання, а те, яку господарську операцію вчинив платник податку. З позицій оподаткування не має значення чи має в господарській операції дефект волевиявлення сторін правочину, а має значення господарська операція, що вчинена платником, яка і має бути предметом аналізу в податковому спорі.

Отже, визначальною обставиною при вирішенні справи є обставина щодо понесення платником податку витрат, сплачених як компенсація послуг прибирання території, з метою використання в господарській діяльності. Тому суди мають дослідити дійсну суть проведених операцій у межах господарської діяльності платника податку.

3. Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем до складу валових витрат за 3 квартал 2008 року віднесено витрати в сумі 145145,0 грн. з проведення ремонту орендованих у СП «Фрегат» приміщень та з придбання будівельних робіт. Ремонті роботи підтверджено договорами та актами виконаних підрядних робіт, отриманими від ТОВ «Капстройсервіс» за листопад 2005 року в загальній сумі 68900,00 грн. (в т.ч. ПДВ 11483,00 грн.) і за жовтень 2006 року в загальній сумі 47664,00 грн. (в т.ч. числі ПДВ 7944,00 грн.), та отриманими від ПП «Стандартстрой» за листопад 2005 року в загальній сумі 20000,00 грн. (в т.ч. ПДВ 3333,00 грн.). Будівельні матеріали в сумі 31508,50 грн. придбані у вересні 2006 року у ФОП ОСОБА_5 для перекриття даху.

В результаті дослідження такого доказу як висновок судової будівельно-технічної експертизи від 08.12.2010 № 1578 судами попередніх інстанцій встановлено, що витрати позивача в загальній сумі 113803,67 грн. пов'язані з проведенням капітального ремонту орендованих приміщень (з них 113637 грн. віднесено до складу валових витрат), а витрати в сумі 31508,50 грн. - з проведенням поточного ремонту даху.

Позивач вказував на те, що керуючись п.п. 8.7.1 п. 8.7 та п.п. 8.8.1 п. 8.8 ст. 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» ним була створена група основних фондів - об'єкт «Ремонт орендованого приміщення» на суму ремонтних робіт з нарахуванням подальшої амортизації:

- в четвертому кварталі 2005 року - 74083,33 грн.;

- в четвертому кварталі 2006 року - 71228,50 грн.

Амортизація нараховувалась згідно з нормами п.п. 8.1.2 п. 8.1 ст. 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» з 1 кварталу 2006 року по 2 квартал 2008 року. Сума амортизації склала 18711,21 грн.

За ініціативою орендаря договір з 08.06.2008 було розірвано, орендовані приміщення повернуті орендодавцю без компенсування вартості поліпшень.

Позивачем у 2 кварталі 2008 року сформовано оспорювані відповідачем валові витрати в сумі 126600 грн., що становить остаточну вартість (недоамартизовані витрати) групи 1 основних фондів - об'єкт «Ремонт орендованого приміщення». При цьому позивач керувався положеннями п.п. 8.8.2 п. 8.8, п.п. 8.4.8 п. 8.4 ст. 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», з яких випливає, що орендар за правилом п.п. 8.4.8 п. 8.4 ст. 8 цього закону збільшує валові витрати на суму балансової вартості окремого об'єкта основних фондів групи 1 у зв'язку з поверненням орендарем об'єкту оренди внаслідок закінчення дії орендного договору.

Позивач наголошував на тому, що податковий орган не заперечує правильності створення позивачем групи основних фондів - об'єкту «Ремонт орендованого приміщення» на суму ремонтних робіт з нарахуванням подальшої амортизації, однак всупереч цьому заперечує право збільшити валові витрати на проведення ремонтних робіт.

З акту перевірки (пункт 3.1.2 акту) вбачається, що податковий орган вважає, що позивач порушив вимоги п.п. 5.2.1 п. 5.2, п.п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств». Податковий орган виходив з того, що позивач не мав права відносити до складу валових витрат сплачені витрати у зв'язку з придбанням підрядних робіт, оскільки комплекс таких робіт є капітальним ремонтом, згоди на проведення якого орендодавцем не надано, тоді як згідно зі ст. 788 Цивільного кодексу України орендар може поліпшити приміщення тільки за згодою орендодавця, а така згода надана тільки на проведення поточного ремонту. Податковий орган вважає, що після закінчення дії договору оренди позивач мав право на відшкодування вартості понесених витрат і не мав права відносити такі витрати до складу валових витрат.

Таким чином, податковий орган фактично не заперечує правильності створення позивачем 1 група основних фондів - об'єкт «Ремонт орендованого приміщення» на суму ремонтних робіт з нарахуванням подальшої амортизації. Позиція податкового органу фактично полягає у тому, що позивач не мав права відносити до складу валових витрат витрати з проведених ремонтних робіт, оскільки останні не пов'язані з господарською діяльністю. Ця позиція також підтверджена і в касаційній скарзі.

Висновки про неправомірне формування позивачем валових витрат в сумі 31508,50 грн., що є витратами, пов'язаними з проведенням позивачем ремонту даху, обґрунтовані податковим органом також тим, що до перевірки не надано актів виконаних робіт через виїмку копій документів, що підтверджено описом такої виїмки.

Як раніше було зазначено судом касаційної інстанції, стан виконання податкових обов'язків визначається виключно дотриманням норм податкового законодавства. В основі оподаткування лежить не волевиявлення осіб у вигляді цивільно-правового правочину, а фактичний рух активів з урахуванням ділової мети такого руху та його зв'язку з господарською діяльністю платника податків. Це випливає з того, що норми податкового законодавства пов'язують формування валових витрат та податкового кредиту з фактом придбання товарів чи послуг з метою використання в господарській діяльності.

Отже, вирішальним значенням при вирішенні питання щодо формування платником податку валових витрат має значення не те, які зобов'язання сторони обумовили договором, а те, що вчинив платник податку. З позицій оподаткування не має значення чи має в господарській операції дефект волевиявлення сторін правочину, а має значення господарська операція, що вчинена платником, яка і має бути предметом аналізу в податковому спорі.

Визначальною обставиною при вирішенні справи є обставина щодо понесення платником податку витрат з придбання ремонтних робіт у зв'язку з його господарською діяльністю, а не вид проведеного ремонту.

Також при вирішенні справи слід з'ясувати, які первинні документи складені щодо господарської операції з придбання послуг - поточного ремонту даху, дослідити ці документи.

Суд касаційної інстанції вважає, що суди допустили неповне з'ясування обставин, що могло призвести до неправильного вирішення справи.

Порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, згідно із ч. 2 ст. 227 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування судового рішення і направлення справи на новий розгляд.

При новому розгляді справи судам слід врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Керуючись ст. ст. 220, 221, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Дочірнього підприємства «Асканія Дістрібюшн Схід» задовольнити.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 16.02.2011 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 06.07.2011 скасувати, а справу направити на новий розгляд до Харківського окружного адміністративного суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Н.Г. Пилипчук

Судді Л.І. Бившева

Ю.І. Цвіркун