Справа № 804/4022/15
Суддя: Серьогіна Олена Василівна
Дата ухвалення: 2015-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 травня 2015 р. Справа № 804/4022/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Серьогіної О.В.
при секретарі судового засіданняБурцевій Я.Е.
представника позивача ОСОБА_3,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до Криворізької південної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання недійсною податкової консультації,-
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем при надані відповіді на звернення позивача, відповідачем не враховані норми п. 138.1 ст. 138, п.139.1.5 п. 139.1 ст. 139, п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України, у зв'язку з чим позивач вважає висновки відповідача у податковій консультацій такими, що не відповідають чинному податковому законодавству.
У судове засідання з'явився представник позивача, представник відповідача у судове засідання не з'явився, просив суд розглянути справу без його участі.
В письмових запереченнях на позов представник відповідача зазначив, що витрати понесені на придбання ліцензії виданої державними органами для провадження господарської діяльності не відносяться до витрат від операційної діяльності, у зв'язку з чим фізичні особи-підприємці на загальній системі оподаткування не мають право включати зазначені витрати до складу своїх витрат. Згідно п.п.138.10.5 п.138.10 ст.138 Податкового кодексу України витрати на нарахування процентів та витрати під час перебування у відряджені не відносяться до витрат які пов'язані з операційною діяльністю. Також фізичні особи-підприємці, які працюють на загальній системі оподаткування, не мають право включати до складу витрати, які пов'язані зі використанням транспортного засобу, на здійснення ремонту основного засобу та суму амортизації основних засобів.
Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Як вбачається з матеріалів справи, фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся 25.11.2014р. року до відповідача із зверненням №126 про надання індивідуальної податкової консультації з питання щодо включення статей витрат до складу витрат та визнання їх як витрати операційної діяльності, а саме:
- витрати на придбання ліцензій - які є основними витратами операційної діяльності, тому що жодна торгівельна точка не може здійснювати торгівельну діяльність тютюновими виробами без наявності ліцензії. Головним напрямком діяльності підприємця є імпорт тютюнових виробів та гуртово-роздрібна торгівля тютюновими виробами, яка також підлягає ліцензуванню. Витрати на придбання оптової ліцензії складають 500000 грн. на рік, а ліцензії на імпорт 780 грн. на рік. Данні витрати також мають включатися до складу валових витрат, тому що без них неможливе здійснення підприємницької діяльності вищезазначеного напрямку;
- фінансові витрати, до яких належать витрати по сплаті відсотків за користування кредитами та позиками;
- витрати на відрядження фізичних осіб, які перебувають у трудових відносинах з підприємцем та самого підприємця в межах фактичних витрат (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків, плату вартості проживання в готелях);
- витрати на ГММ, вартість запасних частин та техобслуговування автомобілів;
- амортизація основних засобів;
- витрати на ремонт та модернізацію приміщень, які використовуються в підприємницькій діяльності.
Згідно п.п. 191.1.28 п. 191.1. ст. 191 Податкового кодексу України контролюючі органи виконують такі функції, зокрема, надають консультації відповідно до цього Кодексу, законодавства з питань сплати єдиного внеску та інформаційно-довідкові послуги з питань оподаткування й іншого законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи.
Пунктом 14.1.172 ст. 172 Податкового кодексу України визначено, що податкова консультація - допомога контролюючого органу конкретному платнику податків стосовно практичного використання конкретної норми закону або нормативно-правового акта з питань адміністрування нарахування та сплати податків чи зборів, контроль за справлянням яких покладено на такий контролюючий орган.
Статтею 52 Податкового кодексу України передбачено, що за зверненням платників податків контролюючі органи надають безоплатно консультації з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства протягом 30 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом. Податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію. За вибором платника податків консультація надається в усній, письмовій або електронній формі. Консультації надаються контролюючими органами. Контролюючі органи мають право надавати консультації виключно з тих питань, що належать до їх повноважень.
У відповідності до ч.1 ст. 320 Цивільного кодексу України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.
Отже, фізична особа, якій на праві власності належать транспортні засоби, вправі використовувати їх у власній підприємницькій діяльності.
Згідно із п. 177.2. ст. 177 ПК України об'єктом оподаткування фізичних осіб-підприємців є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
Відповідно п. 177.4. ст. 177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.
Тобто, норма п. 177.4. ст. 177 ПК України є відправною нормою, яка вказує на те, що витрати суб'єкта господарювання, який не є платником податку на прибуток, але надає звітність про доходи від заняття підприємницької діяльністю, формуються у тому ж порядку як у платників податку на прибуток.
У відповідності до п.п. 14.1.138 п.14.1 ст. 14 ПК України основні засоби це матеріальні активи, у тому числі запаси корисних копалин наданих у користування ділянок надр (крім вартості землі, незавершених капітальних інвестицій, автомобільних доріг загального користування, бібліотечних і архівних фондів, матеріальних активів, вартість яких не перевищує 2500 гривень, невиробничих основних засобів і нематеріальних активів), що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку, вартість яких перевищує 2500 гривень і поступово зменшується у зв'язку з фізичним або моральним зносом та очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких з дати введення в експлуатацію становить понад один рік (або операційний цикл, якщо він довший за рік).
Таким чином, суд доходить до висновку, що транспортні засоби являються основними засобами.
Згідно із пп. 139.1.5. п. 139.1. ст. 139 розділу III ПК України, не включаються до складу витрат витрати на придбання, виготовлення, будівництво, реконструкцію, модернізацію та інше поліпшення основних засобів та витрати, пов'язані з видобутком корисних копалин, а також з придбанням (виготовленням) нематеріальних активів, які підлягають амортизації згідно зі статтями 144-148 цього Кодексу, з урахуванням пунктів 146.11 і 146.12 статті 146 та пункту 148.5 статті 148 цього Кодексу.
Згідно із п. 138.1. 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті.
Відповідно до абз. «в» п.п. 138.10.2. п. 138.10. ст. 138 ПК України, до складу інших витрат включаються адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством, зокрема, це витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів загальногосподарського використання (оперативна оренда (у тому числі оренда легкових автомобілів), придбання пально-мастильних матеріалів, стоянка, паркування легкових автомобілів, страхування майна, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення, охорона).
Абзацом «г» п.п. 138.8.5 п.138.8 ст. 138 ПК України встановлено, що до складу загальновиробничих витрат включаються витрати на утримання, експлуатацію та ремонт, страхування, оперативну оренду основних засобів, інших необоротних активів загальновиробничого призначення
У відповідності до п. 1.3 Положення про технічне обслуговування і ремонт дорожніх транспортних засобів автомобільного транспорту, затвердженого наказом Міністерства транспорту України від 30.03.1998 року № 102, ремонт - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності виробів та відновлення ресурсів виробів чи їх складових частин.
Пунктом 3.8 вказаного вище положення передбачено, що щоденне обслуговування, технічне обслуговування та сезонне технічне обслуговування дорожніх транспортних засобів не належать до реконструкції, модернізації, технічного переозброєння та інших видів поліпшення дорожніх транспортних засобів.
Таким чином, суд доходить до висновку, що витрати на утримання, експлуатацію та ремонт (в даному випадку це витрати придбання запасних частин, технічне обслуговування та ремонт транспортних засобів) основних засобів цілком і повністю відноситься до загальновиробничих або адміністративних витрат в залежності від того для чого використовується автомобіль.
Одночасно суд зазначає, що згідно п.138.2 ст. 138 ПК України всі витрати на технічне обслуговування та ремонт транспортних засобів повинні бути підтверджені первинними документами, які підтверджують здійснення платником податку на прибуток витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та іншими документами, встановленими розділом ІІ Податкового кодексу України.
Таким чином, судом приходить до висновку, що чином, фізична особа - підприємець на загальній системі оподаткування має право включати до складу валових витрат витрати, які пов'язані із використанням транспортного засобу (вартість придбання запасних частин, придбання шин, технічного обслуговування тощо).
Витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником) (п. 14.1.27 ст. 14 Податкового кодексу України).
Згідно п.138.1 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.
Згідно з пп. 14.1.138 п. 14.1 ст. 14 ПКУ основні засоби - матеріальні активи, у тому числі запаси корисних копалин наданих у користування ділянок надр (крім вартості землі, незавершених капітальних інвестицій, автомобільних доріг загального користування, бібліотечних і архівних фондів, матеріальних активів, вартість яких не перевищує 2500 гривень, невиробничих основних засобів і нематеріальних активів), що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку, вартість яких перевищує 2500 гривень і поступово зменшується у зв'язку з фізичним або моральним зносом та очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких з дати введення в експлуатацію становить понад один рік (або операційний цикл, якщо він довший за рік).
Відповідно до пп. 14.1.120 п. 14.1 ст. 14 ПКУ нематеріальні активи - право власності на результати інтелектуальної діяльності, у тому числі промислової власності, а також інші аналогічні права, визнані об'єктом права власності (інтелектуальної власності), право користування майном та майновими правами платника податку в установленому законодавством порядку, у тому числі набуті в установленому законодавством порядку права користування природними ресурсами, майном та майновими правами.
Основними напрямками діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 є роздрібна та оптова торгівля тютюновими виробами, що передбачають здійснення імпорту тютюнових виробів.
Відповідно до п.3 ст.14 Господарського кодексу України ліцензія - документ державного зразка, який засвідчує право суб'єкта господарювання - ліцензіата на провадження зазначеного в ньому виду господарської діяльності протягом визначеного строку за умови виконання ліцензійних умов. Відносини, пов'язані з ліцензуванням певних видів господарської діяльності, регулюються законом.
Тобто, ліцензія засвідчує право суб'єкта господарювання - ліцензіата на провадження певного виду господарської діяльності протягом визначеного строку за умови виконання ліцензійних умов.
Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» № 481/95-ВР від 19.12.1995р. (надалі - Закон №481/95-ВР) імпорт, експорт і оптова торгівля алкогольними напоями та тютюновими виробами можуть здійснюватися суб'єктами господарювання всіх форм власності за наявності ліцензій.
Плата за ліцензії на право імпорту, експорту алкогольних напоїв та тютюнових виробів встановлюється в розмірі 780 гривень за рік, а річна плата за ліцензії на право оптової торгівлі тютюновими виробами становить 500000 гривень (ч.5 ст. 15 Закону №481/95-ВР).
Ліцензії на право оптової торгівлі видаються терміном на п'ять років уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (ч.7 ст. 15 Закону №481/95-ВР).
Відповідно до абз. «ж» п.п.138.10.6 п.38.10 ст.138 Податкового кодексу України до складу інших витрат включаються, зокрема, витрати на придбання ліцензій та інших спеціальних дозволів (крім тих, вартість та строк використання яких відповідають ознакам, встановленим для основних засобів розділом I цього Кодексу, та підлягають амортизації у складі нематеріальних активів), виданих державними органами для провадження господарської діяльності, в тому числі витрати на плату за реєстрацію підприємства в органах державної реєстрації, витрати на придбання ліцензій та інших спеціальних дозволів на право здійснення за межами України вилову риби та морепродуктів, а також надання транспортних послуг.
Отже, ліцензії, видані державними органами для провадження господарської діяльності, вартістю більше 2500 грн. зі строком дії понад рік, належать до 6 групи нематеріальних активів (право на ведення діяльності, використання економічних та інших привілеїв тощо) відповідно до пп. 145.1.1 п. 145.1 ст. 145 Кодексу.
З урахуванням викладеного, суд приходить висновку про можливість фізичної особи - підприємця на загальній системі оподаткування включати зазначені витрати до складу валових витрат.
Відповідно до пп. 138.10.5 п.138.10 ст. 138 Податкового кодексу України до складу інших витрат включаються: фінансові витрати, до яких належать витрати на нарахування процентів (за користування кредитами та позиками, за випущеними облігаціями та фінансовою орендою) та інші витрати підприємства в межах норм, встановлених цим Кодексом, пов'язані із запозиченнями (крім фінансових витрат, які включені до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку).
Аналіз правових норм вказує на те, що до складу валових витрат включаються витрати, пов'язані з виплатою або нарахуванням процентів за борговими зобов'язаннями (у тому числі за будь-якими кредитами, депозитами або у вигляді орендної плати) протягом звітного періоду, якщо такі виплати або нарахування здійснюються у зв'язку з веденням господарської діяльності платника податку.
Таким чином, фізична особа - підприємець на загальній системі оподаткування має право віднесення фінансових витрат, до яких належать витрати по сплаті відсотків за користування кредитами та позиками, до складу валових витрат за умови, що такі виплати або нарахування здійснюються у зв'язку з веденням господарської діяльності платника податку.
До складу інших витрат включаються:
адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством:
б) витрати на службові відрядження й утримання апарату управління підприємством (у тому числі витрати на оплату праці адміністративного апарату) та іншого загальногосподарського персоналу (п. «б» п. 138.10.2. ст. 138 Податкового кодексу України).
Згідно п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що фізична особа - підприємець будучи платником податків на загальній системі оподаткування має право включати до складу витрат витрати на відрядження (добові), які документально підтверджені та прямо пов'язані із здійсненням її господарської діяльності.
Частиною 1 статті 134 ГК України встановлено, що суб'єкт господарювання, який здійснює господарську діяльність на основі права власності, на свій розсуд, одноосібно або спільно з іншими суб'єктами володіє, користується і розпоряджається належним йому (їм) майном, у тому числі має право надати майно іншим суб'єктам для використання його на праві власності, праві господарського відання чи праві оперативного управління, або на основі інших форм правового режиму майна, передбачених цим кодексом.
Відповідно до статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.
Пунктом 4 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 7 «Основні засоби», затвердженого наказом Міністерства фінансів України N 92 від 27.04.2000р. визначено, що основні засоби - матеріальні активи, які підприємство/установа утримує з метою використання їх у процесі виробництва/діяльності або постачання товарів, надання послуг, здавання в оренду іншим особам або для здійснення адміністративних і соціально-культурних функцій, очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких більше одного року (або операційного циклу, якщо він довший за рік).
Разом з тим, ці витрати підлягають амортизації у порядку, визначному статтями 144 - 146 ПКУ та включаються до валових витрат у вигляді амортизаційних відрахувань.
Згідно з пп. 17.1.3 п. 17.1 ст. 17 ПКУ платник податків має право обирати самостійно метод ведення обліку доходів і витрат.
Частиною 3 ст. 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що суб'єкти підприємницької діяльності, яким відповідно до законодавства надано дозвіл на ведення спрощеного обліку доходів і витрат, ведуть бухгалтерський облік і подають фінансову звітність у порядку, встановленому законодавством про спрощену систему обліку і звітності.
Норми статей 8, 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» визначають те, що платник податку повинен самостійно вести бухгалтерський облік.
Таким чином, Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» надає фізичній особі - підприємцю право вести спрощений облік доходів і витрат, при цьому не позбавляє його права вести бухгалтерський облік валових витрат основних фондів, що підлягають амортизації.
Крім того, п. 44.1 ст. 44 ПКУ визначає, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Частиною 6 ст. 128 ГК України передбачено, що громадянин - підприємець зобов'язаний, зокрема: вести облік результатів своєї підприємницької діяльності відповідно до вимог законодавства; своєчасно надавати податковим органам декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію), інші необхідні відомості для нарахування податків та інших обов'язкових платежів, сплачувати податки та інші обов'язкові платежі в порядку і в розмірах, встановлених законом.
Таким чином, ні Податковий кодекс України, ні Закон України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» не позбавляє права фізичної особи - підприємця на загальній системі оподаткування вести бухгалтерський облік валових витрат основних фондів, що лягають амортизації, а враховуючи норми пункту 44.1 статті 44 ПКУ - зобов'язує платника податків вести облік основних засобів, які в силу пп. 139.1.5 п. 139.1 ст. 139 розділу III ПКУ тягають амортизації.
Згідно із п. 177.2 ст. 177 ПКУ об'єктом оподаткування фізичних осіб - підприємців є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
Відповідно п. 177.4 ст. 177 ПКУ до переліку витрат фізичних осіб - підприємців, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, по включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.
Згідно із пп. 139.1.5 п. 139.1 ст. 139 розділу III ПКУ не включаються до складу витрат затрати на придбання, виготовлення, будівництво, реконструкцію, модернізацію та інше поліпшення основних засобів та витрати, пов'язані з видобутком корисних копалин, а також з придбанням (виготовленням) нематеріальних активів, які підлягають амортизації згідно зі статтями 144 - 148 цього Кодексу, з урахуванням пунктів 146.11 і 146.12 статті 146 та пункту 148.5 статті 148 цього Кодексу.
Згідно із п. 138.1 ст. 138 ПКУ витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами .38.4, 138.6- 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті.
Відповідно до абзацу "в" пп. 138.10.2 п. 138.10 ст. 138 ПКУ, до складу інших витрат включаються адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством, зокрема, це витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів загальногосподарського використання (оперативна оренда (у тому числі оренда легкових автомобілів), придбання пально-мастильних матеріалів, стоянка, паркування легкових автомобілів, страхування майна, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення, охорона).
Таким чином, Закон України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" надає фізичній особі - підприємцю право вести спрощений облік доходів і витрат, при цьому не позбавляє його права вести бухгалтерський облік валових витрат основних фондів, що підлягають амортизації та витрат на ремонт (поліпшення) основних засобів.
З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позивач має право здійснювати облік основних засобів та включати до валових витрат вартість ремонту (поліпшення) основних фондів (з урахуванням норми п.146.12 ст. 146 Податкового кодексу України) та суми амортизації основних засобів.
За таких обставин позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Керуючись ст. 158-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов задовольнити.
Стягнути з Державного бюджету України на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір в сумі 73,08 грн.
Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено 18 травня 2015 року

Суддя О.В. Серьогіна