Справа № 806/3879/13-а
Суддя: Гончар Л.Я.
Дата ухвалення: 2015-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2015 року м. Київ К/800/60173/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головуючої: Гончар Л.Я.,

Суддів: Конюшка К.В.,

Шведа Е.Ю.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу за касаційною скаргою заступника прокурора Житомирської області на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2013 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2013 року у справі за позовом Житомирського міжрайонного природоохоронного прокурора в інтересах держави в особі Житомирської обласної державної адміністрації, Державної інспекції сільського господарства в Житомирській області до Коростишівської районної державної адміністрації Житомирської області, треті особи - державне підприємство "Сільськогосподарське підприємство "Більковецьке", ОСОБА_2, про визнання протиправним та скасування розпорядження,

в с т а н о в и л а:

Житомирський міжрайонний природоохоронний прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі Житомирської обласної державної адміністрації, Головного управління Держкомзему у Житомирській області з позовом до Коростишівської районної державної адміністрації Житомирської області, треті особи - державне підприємство "Сільськогосподарське підприємство "Більковецьке", ОСОБА_2, про визнання протиправним та скасування розпорядження голови Коростишівської районної державної адміністрації Житомирської області від 25.02.2011 №111; визнання недійсною державної реєстрації державного акту на право власності на землі серія НОМЕР_1 на площу 2 га, що на території Більковецької сільської ради Коростишівського району Житомирської області і зареєстрований за №00098 від 02.03.2011 та скасування його державної реєстрації.

Позовні вимоги мотивовано протиправністю розпорядження Коростишівської районної державної адміністрації Житомирської області від 25.02.2011 №111, яким затверджено проект землеустрою та передано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 2 га за межами населеного пункту для ведення особистого селянського господарства, як такого, що прийнято без урахування факту перебування вказаної земельної ділянки у користуванні державного підприємства "Сільськогосподарське підприємство "Більковецьке".

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2013 року, у задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі заступник прокурора Житомирської області із посиланням на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та постановити нове, про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді Вищого адміністративного суду України стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом касаційної інстанції, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, правильність правової оцінки обставин справи та застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що розпорядженням Коростишівської районної державної адміністрації Житомирської області від 25.02.2011 №111 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянці ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту с. Більковці на території Більковецької сільської ради, передано безоплатно у власність та надано дозвіл на виготовлення державного акта на право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення (рілля) загальною площею 2,0000 га за рахунок земель запасу Більковецької сільської ради Коростишівського району Житомирської області.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з позицією якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з правомірності розпорядження Коростишівської районної державної адміністрації Житомирської області від 25.02.2011 №111 як такого, що прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України. Зазначена позиція судів попередніх інстанцій ґрунтується на недоведеності з боку позивача належними та допустимими доказами наявності у третьої особи - державного підприємства "Сільськогосподарське підприємство "Більковецьке" будь-яких правовстановлюючих документів на земельну ділянку, що передана безоплатно у власність фізичній особі на підставі оскаржуваного розпорядження.

Колегія суддів, виходячи з меж касаційного перегляду, встановлених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України, погоджується із вказаними висновками судів попередніх інстанцій, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного розпорядження, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно з частиною третьою статті 126 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.

Судами попередніх інстанцій в обґрунтування судового рішення вказано на відсутність у державного підприємства "Сільськогосподарське підприємство "Більковецьке" документів, що посвідчують право власності, право постійного користування чи право оренди на земельну ділянку, яка передана ОСОБА_2 у власність на підставі оскаржуваного розпорядження.

Колегія суддів, вказує на необґрунтованість доводів касаційної скарги на те, що право користування третьої особи - державного підприємства "Сільськогосподарське підприємство "Більковецьке", підтверджується актом обстеження земельної ділянки, складеним 23.09.2011 старшим державним інспектором з контролю за використанням та охоронною земель Коростишівського району, довідкою Коростишівського районного відділу зе6мельних ресурсів від 22.01.2007 №165 та довідкою управління Держкомзему у Коростишівському районі Житомирської області від 26.01.2010 №01-12/100, оскільки перелік документів, що посвідчують право на земельну ділянку, наведений у статті 126 Земельного кодексу України та є вичерпним.

Так само, колегія суддів не погоджується із доводами касаційної скарги щодо наявності у третьої особи - державного підприємства "Сільськогосподарське підприємство "Більковецьке", права користування земельною ділянкою як у правонаступника радгоспу "Більковецький".

Відповідно до пункту "в" статті 141 Земельного кодексу України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, підставою припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій.

За змістом статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов'язків іншим юридичним особам - правонаступникам (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або в результаті ліквідації.

Таким чином, припинення юридичної особи, у тому числі, шляхом перетворення, має наслідком припинення права користування земельною ділянкою.

Факту державної реєстрації речових прав на земельну ділянку, та отримання документів, які посвідчували б ці права, державним підприємством "Сільськогосподарське підприємство "Більковецьке" судами попередніх інстанцій не встановлено та матеріалами справи не підтверджено.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що розпорядження Коростишівської районної державної адміністрації Житомирської області від 25.02.2011 №111 видано у зв'язку з реалізацією права громадянина на отримання безоплатно у власність земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації та на виконання повноважень, наданих пунктом 12 Перехідних положень Земельного кодексу України.

Враховуючи викладене, зважаючи на обставини, встановлені судами попередніх інстанцій на підставі доказів, досліджених під час судового розгляду справи, колегія суддів погоджується із позицією судів попередніх інстанцій щодо правомірності оскаржуваного розпорядження та, відповідно, відсутності підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Правова оцінка встановлених обставин справи судами першої та апеляційної інстанцій дана вірно, порушень норм матеріального чи процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення не допущено.

Одночасно з викладеним, погоджуючись із позицією судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для розгляду зазначеного спору у порядку адміністративного судочинства України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини другої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

За змістом пункту 1 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з пунктом 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій.

Відповідно до пункту "а" статті 17 Земельного кодексу України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 116 Земельного кодексу України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що при прийнятті рішень про надання земельних ділянок у власність місцева державна адміністрація діє як суб'єкт владних повноважень.

Реалізація у спірних правовідносинах суб'єктивних прав фізичних і юридичних осіб, що передбачені нормами приватного права, не переводить такий спір у категорію приватноправового.

Так, відповідно до частини четвертої статті 11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади АРК або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 10 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Порушені права землекористувачів підлягають захисту в порядку, передбаченому статтею 152 Земельного Кодексу з урахуванням обов'язкового дотримання норм чинного законодавства. Згідно із цими нормами захист прав громадян і юридичних осіб на земельні ділянки здійснюються, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, що кореспондується з вимогами частини другої статті 55 Конституцій України і частини десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що оскарження рішень, дій та бездіяльності органів місцевого самоврядування та органів державної влади є окремим способом захисту права, пов'язаним з їх діяльністю як суб'єктів владних повноважень що здійснюють владні функції. В іншому ж випадку (наприклад, оспорювання формування волі власника) виокремлення цього способу захисту було б позбавлено сенсу. Особа, яка реалізує своє суб'єктивне право через прийняття суб'єктом владних управлінських функцій відповідного рішення, чи вчинення ним дій, вступає з ним в публічно-правові відносини і має право на захист свого права в адміністративному суді.

Так, визнання протиправними та скасування (визнання незаконними - в редакції статті 16 Цивільного кодексу України) рішень органів місцевого самоврядування та органів державної влади є окремим способом захисту цивільних прав та інтересів, порушених зазначеними органами під час реалізації ними своїх повноважень. Наведення цього способу захисту в Цивільному кодексі України свідчить про те, що рішення суб'єкта владних повноважень можуть не лише призводити до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, але й порушувати цивільні права особи, що виникли з інших підстав. Водночас, це не впливає на визначення судової юрисдикції спору, оскільки вона визначається виключно процесуальним законодавством, в даному випадку - статтею 17 Кодексу адміністративного судочинства України. Кодекс адміністративного судочинства України відносить спір до публічно-правового та, відповідно, підсудного адміністративним судам, виходячи з природи дій суб'єкта владних повноважень, який повинен здійснювати у спірних правовідносинах владні управлінські функції.

Положеннями статей 118, 123, 124 Земельного кодексу України, якими врегульовано порядок передачі у власність, в користування та в оренду земельних ділянок державної та комунальної власності, встановлено виключні підстави для відмови у наданні земельних ділянок. Така відмова може бути оскаржена до суду. На відміну від зазначеного, частиною першою статті 12 Цивільного кодексу України передбачено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

На противагу викладеному, у відносинах розпорядження землями державної та комунальної власності органи влади та місцевого самоврядування діють відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, а саме: на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням зазначеного, виходячи з предмету спірних правовідносин, зважаючи на наявність у відповідача у спірних правовідносинах визначальних ознак суб'єктів владних повноважень у розумінні пункту 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про наявність у переданому на вирішення суду спорі визначальних ознак справи адміністративної юрисдикції.

Відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до частини третьої статті 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 220-1, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів ,-

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу заступника прокурора Житомирської області відхилити, а постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2013 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення копії особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута в порядку ст.ст.235-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: