Справа № 826/585/15
Суддя: Грищенко Т.М.
Дата ухвалення: 2015-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/585/15 Головуючий у 1-й інстанції: Санін Б.В.
Суддя-доповідач: Грищенко Т.М.
ПОСТАНОВА
Іменем України

19 травня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Грищенко Т.М.,

суддів Лічевецького І.О., Мацедонської В.Е.,

при секретарі Киш С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2015 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Служби зовнішньої розвідки України про визнання незаконними та скасування наказу та дисциплінарного стягнення, -

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Служби зовнішньої розвідки України, в якому, згідно з заявою про зміну позовних вимог від 2.02.2015 року, просив визнати незаконними та неправомірними дії відповідача щодо позбавлення його одноразової премії відповідно до наказу командира військової частини К-1410 «Про преміювання» від 24.12.2014 року №903-ос, зобов`язати відповідача прийняти належне у відповідності до чинного законодавства України рішення, а саме у відповідності з п. 5 Постанови КМУ від 7.11.2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та виплатити йому премію із розрахунку 10% щомісячної заробітної плати, що складає 870 грн., а також визнати незаконним і скасувати дисциплінарне стягнення ( усну догану) №8/2/1/9016 від 17.12.2014 року.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2015 року у задоволені позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну інстанцію скасувати як незаконну постанову суду першої інстанції та постановити нову про задоволення позовних вимог.

Апелянт посилається на незаконність, необ`єктивність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є на його переконання підставою для скасування судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно наказу Голови СЗР України №04 від 07.12.2004 р. у відповідності з ст. 6 Закону України «Про розвідувальні органи України Службі зовнішньої розвідки України присвоєне умовне найменування "Військова частина НОМЕР_1 ". Служба зовнішньої розвідки є юридичною особою і зареєстрована в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців у встановленому порядку.

Згідно з ст. 7 вказаного Закону загальне керівництво розвідувальними органами України відповідно Конституції України та цього Закону здійснює Президент України.

А безпосереднє керівництво ними здійснюють їх керівники. Голову Служби зовнішньої розвідки України призначає Президент України за поданням керівників відповідних центральних органів виконавчої влади.

Правову основу діяльності Служби зовнішньої розвідки України становить Конституція України, Закон України «Про розвідувальні органи України», Закон України «Про службу зовнішньої розвідки України» та інші закони України, видані на їх виконання укази Президента України, інші нормативно-правові акти, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ст. 16 ЗУ «Про розвідувальні органи України» від 22.03.2001 року № 2331, співробітниками розвідувальних органів України є військовослужбовці, службовці та працівники, які не належать до кадрового складу цих органів.

Цією ж статтею встановлено, що на військовослужбовців розвідувальних органів, у тому числі тих, які не належать до кадрового складу розвідувальних органів, поширюється дія законодавства України про проходження військової служби з урахуванням особливостей, що обумовлені специфікою завдань, які виконуються зазначеними військовослужбовцями. Особливості проходження військової служби в розвідувальних органах України визначаються Президентом України.

Тобто, є очевидним, що на позивача поширюється дія Закону України «Про дисциплінарний статут Збройних Сил України» від 24.03.1999 року № 551-Х!У, але з урахуванням особливостей, що обумовлені специфікою завдань, які виконуються зазначеними військовослужбовцями.

Відповідно до ч.1 ст.1 Дисциплінарного статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.

Статтею 4 Дисциплінарного статуту передбачено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів.

Статтею 68 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України встановлено, що на молодших та старших офіцерів можуть бути накладені дисциплінарні стягнення серед яких і такий вид стягнення як догана.

Згідно ст. 83 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України на військовослужбовців, які порушують військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Стаття 84 Статуту передбачає можливість проведення службового розслідування у зв`язку з вчиненням дисциплінарного проступку з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчинення правопорушення та встановлення ступеня вини.

Стаття 85 Статуту забороняє проведення службового розслідування особам, які зацікавлені у наслідках розслідування і проводиться за участю безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив правопорушення.

Стаття 86 Статуту передбачає проведення попередньої бесіди з військовослужбовцем і за доведеністю вини військовослужбовця повністю прийняття рішення про накладення на нього дисциплінарного стягнення. При цьому, повинні бути врахованими характер та обставини вчиненого правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

У відповідності до ст. 88 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військовослужбовець, який вважає, що не вчинив правопорушення, має право протягом місяця з часу накладення дисциплінарного стягнення подати скаргу старшому командирові або звернутися до суду у визначений законом строк.

Стаття 96 та 97 Статуту передбачає порядок виконання дисциплінарного стягнення. Зокрема в ст. 97 Статуту зазначається, що про накладені дисциплінарні стягнення, офіцерському складу оголошуються особисто, у письмовому розпорядженні, на нараді чи перед строєм військовослужбовців, які мають військові звання (посади) не нижче за військове звання правопорушника.

З обставин, встановлених судом першої інстанції під час розгляду справи та з матеріалів та доказів у справі вбачається, що позивач, ОСОБА_1 , проходить військову службу у військовій частині К-1410 з серпня 1991 року, має військове звання полковника, є керівником відділу за посадою.

З останньої характеристики, представленої у справу за 2010 рік він характеризувався виключно позитивно.

28.08.2014 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 по особовому складу №602-ос позивача було зараховано на посаду начальника відділу у розпорядження керівника структурного підрозділу цієї військової частини полковника ОСОБА_2 . При цьому, як вказує позивач у своєму позові, відповідно з п. 4.6 Інструкції про застосування окремих норм Положення про проходження військової служби військовослужбовцями в/ч НОМЕР_1 , затвердженої командиром даної військової частини від 28.03.2012 року №75, на час його перебування у розпорядженні керівника підрозділу полковника ОСОБА_2 , організацією його службової діяльності та здійснення контролю за виконанням ним окремих обов`язків (завдань) відповідно до вимог військових статутів Збройних Сил України, Положення про проходження військової служби військовослужбовцями в/ч К-1410 та інших нормативно-правових актів, рішенням керівника структурного підрозділу ОСОБА_2 було покладено на колишнього безпосереднього керівника полковника ОСОБА_3 .

Ці обставини відповідачем не заперечувались. Тому, колегія суддів вважає, що обов`язки по контролю дотримання позивачем військової дисципліни, виконання службових завдань, а також організація роботи позивача відносились і до обов`язків полковника ОСОБА_3 .

З пояснень позивача, а також з матеріалів справи вбачається, що саме полковник ОСОБА_3 9 грудня 2014 року дозволив позивачу за умов відповідної реєстрації в системі обліку робочого часу вийти позивачу за межі адмінбудівлі в/ч НОМЕР_1 . При цьому час відсутності його не оговорювався.

Для цього позивач, що не заперечується і не спростовується відповідачем, використовуючи свою обідню перерву з 12-30 до 13-30 не перебував у адміністративній будівлі військової частини до 14-45. Тобто, вийшов за межі своєї обідньої перерви на одну годину п`ятнадцять хвилин.

Як наслідок, його керівник полковник ОСОБА_2 розцінив його дії як порушення військової дисципліни, відсутність на службі без поважних причин у службовий час, без фіксування допущеного позивачем порушення, без з`ясування його обставин, без передбаченої у Дисциплінарному статуті бесіди, без призначення службової перевірки. При цьому, підтвердження полковником ОСОБА_3 свого дозволу позивачу вийти з будівлі військової частини, полковником ОСОБА_2 взяті до уваги не були.

Позивачем наголошується, а представником відповідача вказується у поясненнях, що 11.12.2014 року під час бесіди у присутності безпосереднього керівника позивача полковника ОСОБА_3 , дисциплінарне стягнення у вигляді догани було оголошене позивачу усно директором 2 департаменту 55 центру Служби зовнішньої розвідки України полковником ОСОБА_2 . Витяг з службової картки позивача свідчить про те, що усна догана було занесена у службову картку.

У справ відсутні будь-які докази, які б підтверджували чи спростовували обставини вищенаведених подій.

Проте, сторони фактично не заперечують наведених обставин.

Колегія звертає увагу на те, що наведеним подіям передували цілий ряд обставин, які свідчать про нездорові і неприязні стосунки, які склались у позивача з керівництвом військової частини і, зокрема, з полковником ОСОБА_2 .

Як наслідок, йшлося про позбавлення позивача займаного ним житла, зміну його місця служби з м. Києва на м. Львів без гарантій надання житла, винесення йому стягнення у вигляді зауваження за схожих обставин, коли йому була надана можливість вийти за межі приміщення для вирішення питань грошового забезпечення, а після повернення було оголошене стягнення. До матеріалів справи не долучені будь-які докази, які б свідчили, що саме дії позивача: недобросовісне відношення до виконання своїх службових обов`язків або систематичне порушення вимог Дисциплінарного статуту, стали причиною таких відносин. Скарги позивача до керівництва військової частини не були перевірені і оцінка їм не надавалась, не дивлячись на численні звернення позивача.

Причину таких відносин позивач вбачає в незгоді його з діями керівництва департаменту, пов`язаних з порушенням законодавства України, що межують з корупційними діяннями, які він оскаржував до голови Служби зовнішньої розвідки України та правоохоронних органів.

Як вбачається з тих же матеріалів справи, конфлікт, що виник у департаменті де проходив службу позивач, не набув уваги з боку керівництва Служби зовнішньої розвідки України, скарги позивача списувались тому ж таки керівнику департаменту, а позивачу направлялись формальні відписки.

Надалі, при винесенні наказу командиром військової частини НОМЕР_1 «Про преміювання» від 24.12.2014 року №903-ос, позивач не був внесений у список премійованих, з підстав накладеного на нього дисциплінарного стягнення, без складення відповідного рапорту про позбавлення премії керівником підрозділу як того вимагає Інструкція про виплату грошового забезпечення військовослужбовцям в/ч НОМЕР_1 , зареєстрована в Міністерстві юстиції 25 березня 2008 року №246/14937 та п. 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 7.11.2007 року №1294 Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».

У зв`язку з наведеним позивач у своєму позові та заяві про зміну позовних вимог просив визнати незаконним стягнення у вигляді усної догани, оголошеної йому 11.12.2014 року, а також визнати дії відповідача щодо позбавлення його премії відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 «Про преміювання» від 24.12.2014 року №903-ос та зобов`язати відповідача прийняти належне рішення з дотриманням п. 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 року №1294 із розрахунку 10% щомісячної заробітної плати в сумі 870 грн.

Переглядаючи постанову Окружного адміністративного суду м. Києва, колегія суддів звертає увагу на те, що судом неповно з`ясовані обставини справи, що вцілому призвело до невірних висновків, а також суд послався на ті обставини, які не були доведені належними доказами.

При цьому, колегія виходить з тих підстав, що у відповідності з ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на це, колегія суддів вважає доцільним з`ясувати, чи було допущене порушення вимог Дисциплінарного статуту Збройних Сил України з боку позивача 9.12.2014 року, чи були дотримані вимоги цього ж Статуту з боку керівництва в/ч НОМЕР_1 при винесенні позивачу дисциплінарного стягнення у вигляді догани за допущене правопорушення і чи є співрозмірним вказане стягнення з ним самим і його наслідками.

З наданих в суд письмових пояснень відповідача та пояснень, даних у судовому засіданні, представником відповідача нічого, крім наполягання на відсутності позивача на службовому місці без поважних причин 9.12.2014 року, не вбачається.

Це при тому, що обставини відсутності позивача на робочому місці в цей день ніким не перевірялась. Сам по собі цей факт не був зафіксованим доповідною чи рапортом, обставини відсутності на службі позивача не з`ясовувались, пояснень, в т. ч. письмових у нього не відбиралось. В пропускній системі відповідача дані про відсутність позивача на службі 9.12.2014 року не збереглись. Встановлений цей факт був однією людиною, полковником ОСОБА_2 і ним же було дане визначення як відсутність позивача на службі без поважних причин. З матеріалів справи вбачається, що останній не приховував свого неприязного відношення до позивача і за його діями проглядається його упередженість.

Цього можна було б уникнути, при умові дотримання керівництвом військової частини, яка у зв`язку з письмовими зверненнями позивача знало про стан справ у департаменті, який очолював полковник ОСОБА_2 , вимог ст.85 Статуту , якою забороняється розслідування особам, зацікавленим у наслідках розслідування, і проведенням такого службового розслідування незалежною стороною.

Ті обставини, що позивач посилався на дозвіл свого безпосереднього начальника полковника ОСОБА_3 , який в суді цього не заперечував, відлучитись із служби, і який у відповідності з наказом полковника ОСОБА_2 мав повноваження щодо організації роботи позивача, контролю за виконанням окремих обов`язків, не були розглянуті керівництвом військової частини при тому, що позивач звертався з таким проханням. Ця обставина не була предметом вивчення судом при розгляді справи, який обмежився у своєму рішенні не обґрунтованим висновком щодо виключності повноважень ОСОБА_2 у наданні можливості залишити службу на якийсь час.

Суд при розгляді справи, не взяв до уваги те, що полковник ОСОБА_3 підтверджував свій дозвіл позивачу відлучитись із служби, а розцінив це як те, що у ОСОБА_3 таких повноважень не було. Суд не звернув увагу на те, що між посадовими обов`язками ОСОБА_3 та ОСОБА_2 чіткого розмежування не було і ті обставини, що хтось із них міг вийти за межі своїх повноважень у своїх діях, не могло тягти наслідків для їх підлеглого, позивача у справі, що цілком узгоджується з нормами Дисциплінарного статуту, які передбачають відповідальність начальника за недоліки в організації служби.

Звертає увагу на себе те, що всі троє, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебувають у одному військовому званні полковника Збройних Сил України, всі працюють керівниками підрозділів і відділів, мають тривалі строки служби.

Відповідачем не представлено доказів того, що відлучення відповідача з місця служби тривалістю в 1 годину 15 хвилин службового часу потягло негативні наслідки для служби, тому і віднести його до суттєвих порушень дисципліни віднести неможна.

Сам Дисциплінарний статут не містить норми, яка б забороняла військовослужбовцям відлучатись із служби для вирішення особистих і службових питань. Причини поважності відсутності позивача по місцю служби 9.12.2014 року відповідачем не з`ясовувалась і в суді не досліджувались, тому, відповідно і твердження про відсутність його саме без поважних причин взяте до уваги бути не може.

Таким чином, у зв`язку з викладеним, колегія приходить до висновку, що відповідачем не доведено правомірність і законність своїх дій щодо визначення відсутності позивача по місцю служби 9.12.2014 року з 12-30 до 14-45 таким, що відбулось без поважних причин, а тому не можна його розцінювати як порушення норм Дисциплінарного статуту Збройних Сил України вцілому, з огляду на те, що відповідачем і не вказувались конкретні норми, які були порушені позивачем.

За відсутності самої події вчинення дисциплінарного правопорушення, всі дії відповідача, направлені на кваліфікацію їх як дисциплінарного та притягнення до відповідальності і накладення стягнення не можуть бути визнані судом такими, що відповідають вимогам Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та законів, що регулюють діяльність Служби зовнішньої розвідки України.

З огляду на те, що всі троє фігурантів даних подій займали керівні посади у Службі зовнішньої розвідки України і виконували відповідні своїм посадам завдання, Закон України «Про розвідувальні органи України» №2331-Ш у розділі Правовий статус співробітників розвідувальних органів України в ст. 16 щодо поширення на військовослужбовців розвідувальних органів дії законодавства України про проходження військової служби має посилання, про урахування особливостей, що обумовлені специфікою завдань, які виконуються зазначеними військовослужбовцями.

Тому, навіть за наявності випадку самовільного відлучення особи у званні і за посадою, які має позивач, на такий незначний час як 1 година 15 хвилин із служби, без з`ясування всіх обставин такої відсутності на службі, не можна розцінювати таким як суттєве порушення службової дисципліни, з огляду на можливість і ефективність виконання тих завдань, які виконувались відділом, очолюваним позивачем.

Тому, є очевидним, що викладені вище обставини щодо встановлення дисциплінарного правопорушення, той порядок, в якому це порушення перевірялось і обстановка, в якій доводилось до відома позивача дисциплінарне стягнення, була для останнього принизливою і ніяк не відповідала статусу позивача і статусу Служби зовнішньої розвідки України та її завданням, а також не узгоджувалась з вимогами Дисциплінарного Статуту Збройних сил України, нормами якого застерігаються прояви неповаги до військовослужбовця та приниження його гідності.

Тому, колегія суддів вважає, що вимога позивача про визнання дисциплінарного стягнення у вигляді усної догани, винесеної 11 грудня 2015 року директором 2 департаменту 55 Центру Служби зовнішньої розвідки України незаконним та скасування його є обґрунтованою.

Щодо фактичного позбавлення позивача премії, яке виявилось у тому, що він не був внесений у наказ Голови Служби зовнішньої розвідки України від 24 грудня 2014 року № 903-ос, то колегія суддів встановила наступне.

Вказаний вище факт підтверджений лише довідкою відповідача від 5 лютого 2015 року №210. Самого наказу до справи не долучено.

У справі відсутні докази, які б свідчили про причину не внесення позивача в означений наказ на преміювання.

Представник відповідача у своїх поясне6ннях вказує, що права позивача щодо не внесення його в наказ на преміювання не порушені з огляду на те, що його не позбавлено цим наказом премії, а не внесено в наказ, з огляду на те, що керівництво внесло в наказ тільки тих осіб, які на його думку слід було преміювати, а позивач до таких не відносився, тому що мав два дисциплінарних стягнення.

З матеріалів справи вбачається, що вимоги щодо перегляду питання преміювання позивача одноразовою премією, реалізованою на підставі наказу командира військової частини К-1410 «Про преміювання» від 24.12.2014 року № 903-ос, яким за фактом позивача позбавлено 100% премії із розрахунку 10% щомісячної заробітної плати, виходять з змісту п.1.5. Наказу командира в/ч НОМЕР_1 28.02.2008 № 45 «Про затвердження Інструкції про виплату грошового забезпечення військовослужбовцям в/ч К-1410» (далі - Інструкції) (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 березня 2008 р. за № 246/14937), за яким грошове забезпечення згідно з цією Інструкцією виплачується військовослужбовцям, які зараховані у розпорядження відповідних начальників до державних і професійних свят, ювілейних дат та в інших випадках, визначених командиром в/ч К-1410, преміювання військовослужбовців здійснюється з урахуванням вимог, визначених у підпункті 4.16.1 вищезазначеної Інструкції.

Зокрема, відповідно до підпункту 4.16.1 Преміювання військовослужбовців здійснюється у межах фонду преміювання, утвореного у розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду грошового забезпечення.

Згідно з пунктом 5 Постанови Кабінету міністрів України від 7 листопада 2007 р. № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» надається право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання: здійснювати преміювання військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу відповідно до їх особистого вкладу в загальний результат служби у межах фонду преміювання, утвореного у розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду грошового забезпечення.

Пунктом 1.4. Інструкції визначено, що розміри посадових окладів за основними (типовими) посадами затверджені схемою посадових окладів осіб офіцерського складу Служби зовнішньої розвідки та інших розвідувальних органів у додатку 5 постанови Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 р. № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».

Відповідно до підпункту 4.16.7 Інструкції одноразове преміювання військовослужбовців розраховується фінансовими підрозділами для кожного підрозділу окремо і доводиться у формі списків на підставі затверджених командиром в/ч -К-1410 фондів преміювання. Керівники підрозділів розподіляють суми премії, доведені до них списками, між військовослужбовцями підрозділу, погоджують списки із командиром в/ч НОМЕР_1 , його заступниками згідно із розподілом функціональних обов`язків чи керівниками, яким командиром в/ч К-1410 надано відповідні права, та направляють їх до кадрових підрозділів.

Згідно з підпунктом 4.16.4 Інструкції військовослужбовець за мотивованим рапортом керівника відповідного підрозділу може бути позбавлений премії.

Разом з тим, позивач вказує, що фактичне позбавлення його премії, на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 «Про преміювання» від 24.12.2014 року № 903-ос відбулося без мотивованого рапорту керівника відповідного підрозділу, але на підставі оголошеної 9 грудня 2014 року догани. Представник відповідача підтверджує останнє.

Зокрема, відповідно до норм Інструкції мотивовані рапорти на позбавлення премії, а також на розподіл суми, що утворилася в результаті зменшення або позбавлення премії військовослужбовцям підрозділу, з резолюціями командира в/ч НОМЕР_1 , його заступників або керівників, яким командиром в/ч К-1410 надано відповідні права, повинні передаватися до кадрового підрозділу.

Причинами, що сприяли виникненню спору пов`язаного з позбавленням премії стало порушення прав Позивача на отримання одноразової премії у розмірі не менш як 10 відсотків посадового окладу, що визначено підпунктом 4.16.1 Інструкції та нормою закріпленою пунктом 5 Постанови Кабінету міністрів України від 7 листопада 2007 р. № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», оскільки діяльність Відповідача у питаннях виплати грошового забезпечення військовослужбовців спрямовується і координується вказаними нормативно-правовими актами.

Таким чином, визнаючи протиправність дій відповідача щодо застосування дисциплінарного стягнення у вигляді усної догани, відповідно слід визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо незастосування до позивача підпункту 4.16.3 Інструкції, у зв`язку з чим колегія суддів приходить до висновку щодо зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 розглянути питання преміювання ОСОБА_1 за результати роботи за 2014 рік у відповідності з вимогами п. 5 Постанови КМУ «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» у розмірі не менше 10 % посадового окладу.

При цьому колегія суддів вважає що не може вирішувати питання, покладені законодавством на інші державні органи, тим самим підміняти їх собою, тому, відмовляє позивачу у вимогах зобов`язати винести певне рішення і виплати відповідні кошти.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції прийнята за неповним з`ясуванням обставин справи, з помилковим застосуванням норм чинного законодавства України, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому підлягає скасуванню рішення суду першої інстанції з ухваленням нової постанови про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст. 198, 202 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2015 р. - скасувати та ухвалити нову.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Директора 2 департаменту 55 Центру ЗСР України по оголошенню ОСОБА_1 усного дисциплінарного стягнення від 11.12.2014 р. у вигляді догани.

Зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 розглянути питання преміювання ОСОБА_1 за результати роботи за 2014 рік у відповідності з вимогами п. 5 Постанови КМУ «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» у розмірі не менше 10 % посадового окладу.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Т.М.Грищенко

Судді І.О.Лічевецький

В.Е.Мацедонська

Повний текст рішення виготовлено 25.05.2015р.

Головуючий суддя Грищенко Т.М.

Судді: Лічевецький І.О.

Мацедонська В.Е.