Справа № 802/1115/15-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2015-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

04 червня 2015 р. Справа № 802/1115/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Слободонюка М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Франчук А.О.

позивача: ОСОБА_1

у відсутність представника відповідача

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Комісії державних нагород та геральдики при Президентові України

про: визнання неправомірною бездіяльності та зобов'язання до вчинення дій

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Комісії державних нагород та геральдики при Президентові України (далі - відповідач, Комісія) про визнання неправомірною бездіяльність та зобов'язання до вчинення дій.

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивувала тим, що вона є багатодітною матір'ю, яка народила та виховала п'ятеро дітей. В червні - липні 2013 року Комісія державних нагород та геральдики при Президентові України відхилила клопотання про присвоєння їй почесного звання «Мати-героїня», що зумовило її звернутися до суду з приводу оскарження таких рішень та дій відповідача. Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 27.05.2014 року, яка набула законної сили згідно ухвали Вінницького апеляційного адміністративного суду від 26.08.2014 року, визнано протиправним та скасовано протокольне рішення № 3/2013 від 04.07.2013 року в частині відхилення відповідачем клопотання про присвоєння їй почесного звання «Мати-героїня». Розуміючи, що представники Комісії державних нагород та геральдики при Президентові України після скасування їхнього рішення повинні повторно розглянути подання про присвоєння їй почесного звання, 08.09.2014 року нею подане офіційне письмове звернення з даного приводу, на яке жодної відповіді вона не отримала. Після неодноразових усних та письмових звернень до відповідача з'ясувалося, що нагородний лист разом з супровідною документацією Управлінням у справах сім'ї, молоді та спорту Вінницької обласної державної адміністрації 20.02.2015 року було повторно надіслано до Комісії, однак будь-якого рішення з приводу присвоєння їй почесного звання «Мати-героїня» на час звернення до суду не прийнято.

За таких обставин позивач звернулася до суду з даним позовом, за вимогами якого просить суд:

- визнати неправомірною бездіяльність Комісії державних нагород та геральдики при Президентові України щодо ухилення у задоволенні клопотання про нагородження ОСОБА_1 почесним званням «Мати - героїня» та передачі документів на розгляд Президентові України;

- зобов'язати Комісію державних нагород та геральдики при Президентові України задовольнити клопотання про нагородження ОСОБА_1 почесним званням «Мати - героїня» та передати документи на розгляд Президентові України.

У судовому засіданні позивач повідомила, що на даний час Указом Президента України від 08.05.2015 року № 260 їй присвоєно почесне звання «Мати-героїня». Разом із тим вважає, що відповідач, як і Вінницька міська рада та Вінницька обласна державна адміністрація безпідставно відмовляючи на протязі більше шести років у своєчасному оформленні документів та присвоєні їй почесного звання допустили протиправність у своїх діях, тим самим зменшили загальний розмір її пенсії відповідно до ст. 5 Закону України «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною». За таких обставин ОСОБА_1 від позову не відмовляється та вважає його таким, що підлягає до задоволення в повному обсязі.

Належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи представник відповідача у судове засідання вдруге не прибув, що з огляду на приписи частини 4 статті 128 КАС України не є перешкодою для розгляду справи у його відсутність на підставі тих доказів, які містяться в матеріалах справи.

Суд, заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що постановою Вінницького окружного адміністративного суду по справі № 802/3712/13-а від 27.05.2014 року, яка набрала законної сили згідно ухвали Вінницького апеляційного адміністративного суду від 26.08.2014 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Комісії державних нагород та геральдики при Президентові України задоволено частково та визнано протиправним та скасовано протокольне рішення Комісії № 3/2013 від 04.07.2013 року в частині відхилення клопотання про присвоєння ОСОБА_1 почесного звання «Мати-героїня».

Оперуючи правовими висновками згаданого судового рішення ОСОБА_1 08.09.2014 року та, повторно, 04.03.2015 року звернулася до відповідача із письмовими заявами про винесення позитивного протокольного рішення про присвоєння їй почесного звання «Мати-героїня».

У цей же період ОСОБА_1 неодноразово зверталася до управління у справах сім'ї, молоді та спорту Вінницької обласної державної адміністрації зі зверненнями щодо присвоєння їй почесного звання «Мати-героїня», на які отримувала письмові відповіді № 27-В-4-2 від 13.02.2015р., № 27-В-19-2 від 03.03.2015р., №27-В-22-2 від 11.03.2015 року про те, що обласна державна адміністрація листом від 20.02.2015 року за № 01.01.-24/969 надіслала на ім'я Президента України подання та нагородний лист про присвоєння позивачу почесного звання «Мати-героїня».

Посилаючись на те, що протягом тривалого часу Комісією не вчинено жодних дій щодо задоволення клопотання про нагородження її почесним званням та передачі документів на розгляд Президентові України, ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом.

При вирішенні питання щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог суд у першу чергу звертає увагу на положення ст. 11 КАС України, згідно яких суд розглядає адміністративні справи в межах заявлених позовних вимог.

Так, основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є Закон України від 16 березня 2000 року №1549-III «Про державні нагороди України» (далі по тексту - Закон №1549-III у редакції на момент виникнення спірних правовідносин), який відповідно до Конституції України встановлює державні нагороди України для відзначення громадян за особисті заслуги перед Україною; Положення про почесні звання України, затверджені указом Президента України «Про почесні звання України» від 29 червня 2001 року №476/2001 (надалі - Положення №476 у відповідній редакції), а також Положення про Комісію державних нагород та геральдики, затверджене Указом Президента України від 31 грудня 2011 року №1211/2011 (далі - Положення №1211).

Згідно із визначенням, наведеним у статті 1 Закону №1549-III державні нагороди України є вищою формою відзначення громадян за видатні заслуги у розвитку економіки, науки, культури, соціальної сфери, захисті Вітчизни, охороні конституційних прав і свобод людини, державному будівництві та громадській діяльності, за інші заслуги перед Україною. Державні нагороди встановлюються виключно законами України.

У відповідності до статті 2 Закону №1549-III законодавство про державні нагороди складається з Конституції України, цього Закону та указів Президента України, що видаються відповідно до нього.

Однією з державних нагород згідно статті 3 Закону №1549-III є почесне звання України, до яких статтею 10 цього ж Закону віднесено і звання «Мати-героїня».

Згідно із визначенням, наведеним в пункті 1 Положення №476, почесні звання України (далі - почесні звання) є державними нагородами України, що присвоюються за особисті заслуги перед Українською державою громадянам, які працюють у відповідній галузі економічної або соціально-культурної сфери, як правило, не менше десяти років, мають високі трудові досягнення і професійну майстерність.

Підстави для присвоєння почесних звань закріплені в пункті 9 Положення №476, відповідно до якого почесне звання «Мати-героїня» присвоюється жінкам, які народили та виховали до восьмирічного віку п'ятьох і більше дітей, у тому числі дітей, усиновлених у встановленому законодавством порядку, враховуючи вагомий особистий внесок у виховання дітей у сім'ї, створення сприятливих умов для здобуття дітьми освіти, розвитку їх творчих здібностей, формування високих духовних і моральних якостей (абз.38 п.9 Положення №476).

Статтею 13 Закону №1549-III передбачено, що для попереднього розгляду питань, пов'язаних з нагородженням державними нагородами, при Президентові України утворюється Комісія державних нагород та геральдики, яка є дорадчим органом і працює на громадських засадах.

Указом Президента України від 31 грудня 2011 року №1211 «Питання Комісії державних нагород та геральдики» затверджено Положення про Комісію державних нагород та геральдики (Положення №1211).

Комісія державних нагород та геральдики (далі - Комісія) є дорадчим органом, який утворюється при Президентові України для попереднього розгляду питань, пов'язаних із нагородженням державними нагородами України, та забезпечення єдиного підходу до розвитку нагородної та геральдичної справи (п.1 Положення №1211).

До основних завдань Комісії, серед іншого, віднесено підготовку висновків щодо порушених перед Президентом України клопотань про нагородження державними нагородами України, позбавлення державних нагород України, поновлення у правах на державні нагороди України, видачу дублікатів нагород або документів про нагородження (абзац третій пункту 3 Положення №1211).

Згідно з пунктом 6 Положення №1211 рішення Комісії приймаються більшістю голосів присутніх на засіданні членів Комісії. Рішення Комісії оформлюється протоколом, який підписується головуючим на засіданні Комісії і відповідальним секретарем Комісії.

При цьому, як вбачається зі змісту пункту 8 Положення №1211, останнє наділяє Комісію правом відхиляти клопотання про нагородження державною нагородою. Тобто, Комісія при вирішенні у колегіальному порядку питання щодо нагородження конкретної особи державною нагородою в межах своєї компетенції наділена певною свободою визначати наявність або відсутність підстав для внесення пропозицій Главі держави щодо відповідного нагородження, оскільки визначені в пункті 9 Положення №476 підстави для присвоєння почесних звань допускають оціночний підхід у визначенні критеріїв, які мають бути враховані при вирішенні даного питання у кожному конкретному випадку.

Суд вважає за необхідне звернути увагу позивача на відсутність законодавчого закріплення обов'язку Комісії беззаперечно внести пропозицію Президенту України щодо відповідного нагородження лише з огляду на те, що до відповідного клопотання додані належно оформлені документи або претендент на відзначення державною нагородою формально відповідає встановленим законодавством обов'язковим вимогам.

Кандидат на нагородження державною нагородою повинен відповідати певним умовам, однак навіть у разі їх виконання компетентний орган має право на власний розсуд вирішувати питання щодо ступеня заслуг конкретної особи та, відповідно, наявності підстав для відзначення громадянина за такі видатні заслуги. При цьому, законодавчо не визначено і тривалості строку, протягом якого Комісія зобов'язана прийняти рішення чи внести на розгляд Президенту України відповідну пропозицію про нагородження почесним званням.

З огляду на вищевикладене, неповідомлення позивача про причини та підстави розгляду Комісією відповідних документів про нагородження жодним чином не впливає і не може впливати на законність (або невідповідність законодавству) таких дій відповідача.

Оцінюючи правомірність дій та рішень відповідача, суд керується критеріями, закріпленими у ч.3 ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, які повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень владного суб'єкта.

У своїх позовних вимогах позивач просить визнати неправомірною бездіяльність Комісії саме щодо ухилення у задоволенні клопотання (а не в розгляді документів) про нагородження ОСОБА_1 почесним званням «Мати - героїня» та передачі документів на розгляд Президентові України, а також зобов'язати відповідача задовольнити таке клопотання.

За своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, повноваження відповідача по підготовці висновків щодо порушених перед Президентом України клопотань про нагородження державними нагородами України (задоволення клопотання або його відхилення за наявності відповідних підстав) є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Як випливає зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.3 ст.2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Таким чином, вищевказані позовні вимоги є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходять за межі завдань адміністративного судочинства, а тому задоволеними лише із цих підстав бути не можуть.

Разом із тим в процесі розгляду даної справи з'ясувалося, що Указом Президента України від 8 травня 2015 року № 260 ОСОБА_1 присвоєно почесне звання «Мати - героїня», що підтверджується оглянутим у судовому засіданні нагрудним знаком та посвідченням до почесних звань, у зв'язку з чим заявлені позовні вимоги у своїй сутності втратили будь-яку актуальність, про що і сама позивачка в судовому засіданні не заперечувала. Тобто відсутнє порушене право, яке б підлягало судовому захисту.

Відповідно до п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України та ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, а суд відповідно до ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів позивача, оцінивши досліджені у ході судового розгляду справи докази в їх сукупності, суд не вбачає підстав для задоволення адміністративного позову.

З урахуванням вимог ст. 94 КАС України сплачений при зверненні до суду судовий збір позивачу не присуджується.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Слободонюк Михайло Васильович