Справа № 344/4951/15-а
Суддя: Бородовський С. О.
Дата ухвалення: 2015-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 344/4951/15-а
Провадження № 2-а/344/266/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.,

за участі секретаря Вовчанська І.М.,

позивача ОСОБА_1,

відповідача Лаврів Я.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора ДПС ВДАІ з обслуговування м. Івано-Франківськ Лаврів Ярослава Ігоровича,-

ВСТАНОВИВ:

До Івано-Франківського міського суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до інспектора ДПС ВДАІ з обслуговування м. Івано-Франківськ Лаврів Ярослава Ігоровича про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення. В позові казано, що 21/03/2015 р. відповідач склав на позивача протокол про вчинення ним адміністративного правопорушення за тих обставин, що ним не було надано перевагу в русі пішоходу на пішохідному переході. У зв`язку з цим відповідачем ухвалено постанову про накладення на позивача стягнення. Позивач просив суд скасувати вказану постанову, оскільки її винесено без його участі, не залучено до справи особу, якій він не визнає, що не надав перевагу в русі, не встановлено показань очевидців, вважає, що відповідач своїм автомобілем закрив йому можливість огляду пішохідного переходу, а перешкод у русі пішоходу не було створено.

В судовому засіданні позивач підтримав позов, з підстав, що зазначені в ньому та просив скасувати оскаржувану постанову.

Відповідач надав суду письмові заперечення, в яких заперечив позов з тих підстав, що не порушував законодавства, як про це вказує позивач, просив розглянути спір без його участі.

Судом встановлено наступні обставини.

21/03/2015 р. відповідач склав на позивача протокол про вчинення ним адміністративного правопорушення за тих обставин, що ним не було надано перевагу в русі пішоходу на пішохідному переході. В протоколі позивач вказав на заперечення протоколу з тих підстав, що ним було надано перевагу в русі пішоходам, які на той час перебували на пішохідному переході, або заходили на нього, а пішоходи з права, які виходили зі сторони автомобіля ДАІ вступили на проїжджу частину після того як він проїхав вказаний перехід.

21/03/2015 р. відповідач ухвалив постанову, якою наклав на позивача стягнення за вчинення ним адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 122 КУпАП за тих обставин, що ним не було надано перевагу в русі пішоходу на пішохідному переході.

Відповідно до ст. 122 КУпАП встановлено адміністративну відповідальність за ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах.

Відповідно до ч.1 ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

В п. 1 ст. 69 КАС України вказано, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до п. 2 ст. 69 КАС України докази суду надають особи, які беруть участь у справі.

В п. 1 ст. 71 КАС України вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ст. 76 КАС України пояснення сторін, третіх осіб, їхніх представників про відомі їм обставини, що мають значення для справи, оцінюються поряд з іншими доказами у справі.

Відповідно до національного законодавства та практики ЄСПЛ в справах "Танрікулу проти Туреччини" і "Ґюль проти Туреччини" та інших відповідач повинен був вжити усі необхідні засоби дії для фіксування події правопорушення.

Однак протокол не було складено безпосередньо на місці події, оскільки не було зупинено автомобіль позивача, однак така можливість у відповідача була, у зв`язку з цим не отримано пояснень або показань осіб, яким позивач міг би не надати переваги в русі, не отримано показань осіб, які були б очевидцями спірної події. Проте вказана можливість у відповідача була, а позивач заперечував спірні обставини, відповідно необхідно було вжити дій до встановлення спірних обставин.

При цьому в протоколі наявний підпис і заперечення позивача, а в постанові про накладення стягнення вказано, що позивач відмовився від підписання постанови. Вказані обставини заперечують одна одну, оскільки перед судом не спростовано пояснень позивача про те, що оскаржувану постанову ухвалено без його участі, без роз`яснення йому прав, надання можливості надати обґрунтовані заперечення та клопотання.

Пояснення позивача вказують на обвинувальний ухил при притягненні його до адміністративної відповідальності, хоча презумпція невинуватості у вчиненні правопорушення передбачає обов`язок для відповідача спростувати сумніви щодо вини позивача, які підлягають тлумаченню на його користь, відповідно до положення ст. 62 Конституції України та рішення Конституційного суду у справі №1-34/2010 від 22 грудня 2010 року з цього приводу та практики Європейського суду з прав людини.

Орган (посадова особа) при розгляді справи, зокрема, зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність; повинен своєчасно, всебічно, повно і об'єктивно з'ясувати обставини справи, вирішити її в точній відповідності до закону тощо (статті 245, 280 Кодексу). Згідно з Кодексом провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю через відсутність події і складу адміністративного правопорушення (пункт 1 статті 247) ; справа про адміністративне правопорушення розглядається відкрито, крім випадків, коли це суперечить інтересам охорони державної таємниці (частина перша статті 249) ; оцінка доказів ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності (стаття 252) тощо. Положення зазначених статей визначають систему процесуальних механізмів, які в сукупності з конституційними нормами унеможливлюють притягнення до адміністративної відповідальності особи, яка не вчиняла правопорушення.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини відповідачем з урахуванням принципу "раціонального сумніву" повинно бути доведено правові підстави для реалізації наданих йому повноважень щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності. Оскільки відповідно до п. 2 ст. 86 КАС України ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. При цьому усі докази підлягають дослідженню судом безпосередньо в судовому засіданні. Однак відповідач не подав суду клопотання про виклик і допит потерпілих від адміністративного правопорушення, свідків та очевидців спірних подій, не надав для огляду фіксування правопорушення технічними засобами. Суду не надано доказів того, що при ухваленні постанови було спростовано заперечення позивача про те, що пішоходи не перебували на пішоході і не входили на нього, їм позивачем створювалась перешкода, а на відповідний момент позивач ще проїхав пішохідний перехід.

Відповідно до положень КУпАП та КАС України обов`язок доказування вказаних обставин та спростування зазначених позивачем сумнівів покладено на відповідача. Проте суду не надано доказів, що відповідачем було вичерпано можливі засоби доказування. Показань свідків чи потерпілих перед судом не заслухано.

За вказаних обставин перед судом однозначно не доведено вину позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, вказані ним сумніви не спростовано, не надано доказу того, що було вичерпано можливі засоби доказування і вчинено усі можливі дії, передбачені законодавством для відповідача щодо встановлення фактичних обставин спору.

Разом з цим позивачем заявлено самостійне прохання про визнання дій відповідача неправомірними. Однак не вжиття відповідачем усіх можливих заходів щодо встановлення обставин вини позивача не може бути визнано неправомірною діяльністю, оскільки здійснення обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення належить до компетенції відповідача і здійснюється ним на його розсуд, з урахуванням обов`язку щодо доведення обставин правопорушення. Тому позивач неправомірно просив суд визнати відповідні дії відповідача неправомірними, а ухвалену ним постанову незаконною, що також є проханнями позивача одного і того самого порядку, які на основі казуїстики розподілено на два самостійні прохання.

Так само судом не встановлено пропуску позивачем строку для оскарження спірної постанови, оскільки її ухвалено без його участі, про що він відповідно не міг знати. Тому за тих умов, що позивачем не пропущено строк оскарження постанови, очевидно, що відповідний строк і не підлягає поновленню.

Відповідно до зазначеного суд,-

У Х В А Л И В:

позов задовольнити частково;

скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення ПС2№193626 від 21/03/2015 р. про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1, ухвалену інспектором ДПС ВДАІ з обслуговування м. Івано-Франківськ Лаврів Ярославом Ігоровичем за ч. 1 ст. 122 КУпАП.

в іншій частині позову відмовити;

Постанова може бути оскаржена протягом 10 днів через місцевий суд до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий суддя Бородовський С.О.