Справа № 826/301/15
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2015-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 червня 2015 року № 826/301/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Мазур А.С., суддів: Літвінової А.В., Кротюка О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомгромадянина Сирії ОСОБА_1
доДержавної міграційної служби України
провизнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:

Громадянин Сирії ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) про визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України від 10.11.2014 № 619-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язати ДМС України визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що рішення відповідача про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є незаконним та необґрунтованим, прийнято з численними порушеннями процедури, передбаченої чинним законодавством України. Зазначив, що має цілком обґрунтовані побоювання бути переслідуваним і вбитим, через триваючий військовий стан, представниками сирійського уряду, у випадку залишення України та повернення до Сирії.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві та письмових поясненнях, та зазначив, що вважає не можливим повернення позивача до країни походження через збройні конфлікти і систематичне порушення прав людини на території Сирії.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про дату, час й місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, надав через канцелярію суду клопотання, в якому просив здійснювати подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.

У матеріалах справи наявні письмові заперечення на позов, в яких відповідач зазначив, що позивачем не доведено того, що в країні походження існує можливість загрози його життю, та що у разі повернення в Сирію, останній зазнає переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 є громадянином Сирії, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Хомс, сімейний стан - неодружений, за національністю - араб, за віросповіданням - мусульманин.

До України позивач прибув легально у січні 2011 року літаком з території Лівану. Документ, який посвідчує особу - паспорт громадянина Сирії НОМЕР_1.

Державний міграційний орган України повідомив, що позивач вже звертався за отриманням захисту на території України у 2012 році, про йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

15.04.2014 позивач удруге звернувся до міграційного органу з заявою - анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій зазначив, що за час перебування в Україні істотно погіршились умови в країні його походження, збройний конфлікт не було вирішено мирним шляхом, а, навпаки, для таких груп населення, які є сунітами та осіб, які стоять в запасі озброєних сил (резервісти), і які ухиляються від повторного призову, з'явилися ще більші ризики зазнати переслідувань через релігійні та політичні причини, зокрема, через теперішню ситуацію в Сирії туди неможливо повернутися через небезпеку та війну, що продовжується.

Відповідно до наказу від 29.04.2014 № 206 ГУ ДМС України в м. Києві прийняті в оформлення документи громадянина Сирії ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

28.04.2014 під час співбесіди позивач розповів, що приїхав в Україну в січні 2011 року, коли в Сирії був спокій, для працевлаштування в арабській фірмі, що спеціалізується на ресторанному бізнесі. Через шість місяців вирішив повернутись до країни походження, однак, дізнавшись з засобів масової інформації та від друзів про те, що в Сирії громадянська війна, вирішив залишитися в Україні.

Крім того, ОСОБА_1 вказав причиною виїзду з країни походження те, що зараз Сирійський уряд призиває до служби в армії колишніх солдат, які стоять в резерві, оскільки за законодавством Сирії, чоловіків до 45 років можуть повторно призвати до служби в армії, та пояснив, що не бажає брати участь у бойових діях і служити в армії, оскільки це суперечить його політичним та моральним переконанням.

Під час співбесіди позивач розповів, що два з половиною роки служив у армії, отже з огляду на військові події, які наразі тривають у Сирії, є військовозобов'язаним.

Також повідомив, що не є членом політичних партій, не виступав проти або за правлячий уряд Сирії, не зазнавав фізичного насилля через політичні переконання, віросповідання, національність.

За результатами розгляду особової справи громадянина Сирії ОСОБА_1 та поданої заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ГУ ДМС України в м. Києві 11.08.2014 оформлено висновок із рекомендацією відмовити громадянину Сирії ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який підтримано рішенням ДМС України від 10.11.2014 № 619-14, згідно якого позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ГУ ДМС України в м. Києві на адресу позивача відправлено повідомлення від 10.11.2014 № 148 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 1 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Також, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору (відповідно до ст. 9 КАС України).

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженцем є особа, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З'ясовуючи, чи має позивач суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими, суд зазначає слідуюче.

Як роз'яснив Пленум Вищого адміністративного суду України у п. 10 Постанови від 16 березня 2012 року № 3 "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3" суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Станом на час прийняття міграційною службою рішення щодо відмови у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, офіційною позицією УВКБ ООН від грудня 2012 року в зв'язку з проведенням постійних бойових дій у Сирії з березня 2011 року, які продовжуються і по теперішній час, закликає держави-члени ООН приймати громадян Сирії та інших осіб, що залишають країну в пошуках безпеки та захисту. Міжнародний Комітет Червоного Хреста вважає конфлікт у Сирії збройним конфліктом не міжнародного характеру. В результаті напруженої ситуації, яка склалася в Сирії, УВКБ ООН вважає, що більшість її громадян, які звертаються за міжнародним захистом, відповідають критеріям поняття "біженець" за Конвенцією про статус біженців 1951р., інші мають право на додатковий захист (http://unhcr.org.ua/).

Отже, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість побоювань позивача щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення до Сирії, ситуація в якій в корні змінилась під час перебування позивача в Україні.

Таким чином, проаналізувавши матеріали справи та надані позивачем пояснення, суд зазначає про недостатність підстав вважати, що ОСОБА_1 переслідувався в Сирії, як конвенційний біженець, оскільки позивач не був причетний до подій, через які б мав обґрунтований страх утисків, переслідувань, погроз, нелюдського поводження, чи дискримінації.

Проте, суд вважає, що у зазначеному висновку відсутні і доводи, які б спростували можливість позивача стати жертвою переслідувань в разі його повернення до Сирії, у зв'язку з чим порушена ст.3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

Тому, ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

Крім того, суд зазначає, що під час надання висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідачем було взято до уваги те, що обставини ведення бойових дій в країні походження позивача не відносяться до конвенційних ознак та не є підставою для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з огляду на що колегія суддів наголошує наступне.

Статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка ратифікована Україною Законом від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, передбачено, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Рішенням Європейського Суду з прав людини у справі Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства (8319/07 та 11449/07, рішення від 28.06.2011р.) суд зазначив, що повернення особи у ситуацію громадської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Рішенням Європейського Суду з прав людини у справі Аль-Хусін проти Боснії та Герцоговини (3727/08 рішення від 07.02.2012р.) суд визнає, що повернення особи в Сирію, враховуючи ситуацію з правами людини і те, що ситуація в країні погіршується з початку політичного протесту і громадських заворушень в березні 2011р., призведе до порушення ст. 3 Конвенції.

Таким чином, норми міжнародного права передбачають надання особі міжнародного захисту, а саме надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту, враховуючи ситуацію в Сирії.

Як убачається з висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 11.08.2014 № 2014KYIV0060, ймовірність того, що у разі повернення заявника на батьківщину, його життю та здоров'ю загрожуватиме небезпека, не виключена.

Аналіз наведених обставин дає підстави для висновку, що ДМС України, прийняла рішення на підставі формального застосування норм Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", без врахування положень міжнародних конвенцій.

До того ж, суд звертає увагу відповідача на те, що при прийнятті рішення слід керуватися не лише законодавством України, а й чинними міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, які є частиною національного законодавства України (ст. 9 Конституції України).

Враховуючи наведене, колегія суддів зазначає про необгрунтованість оскаржуваного рішення в частині вирішення питання про наявність/відсутність підстав для надання додаткового захисту громадянину Сирії ОСОБА_1.

Пунктом 25 Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року N 3 «Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року N 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року N 3» передбачено, що відповідно до принципу розподілу влади суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи зазначені обставини, керуючись приписами ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України, з метою повного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 від 15.04.2014, на предмет наявності або відсутності підстав, передбачених пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, які мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінюючи надані у справі докази, виходить із принципів адміністративного судочинства - змагальність, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин справи, згідно із яким розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На підставі встановлених судом обставин, з урахуванням наведених норм законодавства, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість прийнятого рішення щодо позивача та не доведено обгрунтованість оскаржуваного рішення в частині вирішення питання про відсутність підстав для надання додаткового захисту позивачу, а відтак позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 8, 9, 69-71, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов громадянина Сирії ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 10.11.2014 № 619-14 в частині відмови визнання громадянина Сирії ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 від 15.04.2014, на предмет наявності або відсутності підстав, передбачених пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

В іншій частині позову відмовити.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.С. Мазур

Судді О.В. Кротюк

А.В. Літвінова