Справа № 826/3428/15
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2015-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

08 червня 2015 року № 826/3428/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Кармазіна О.А., суддів Добрівської Н.А. та Скочок Т.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Державної міграційної служби України
третя особаГоловне управління ДМС України у м. Києві
про скасування рішення від 04.02.2015 року № 55-15 та зобов'язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом, в якому просить:

1) скасувати рішення Державної міграційної служби України від 04.02.15 року № 55-15;

2) зобов'язати Державну міграційну службу України визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та надати позивачу відповідні.

Зазначив, що ДМС України прийнято рішення про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак, посилаючись на те, що відповідачем факт зайняття ним опозиційною режиму ОСОБА_2 (ОСОБА_2) діяльністю з відповідним переслідуванням співробітниками Федеральної служби безпеки Російської Федерації (ФСБ РФ) при прийнятті оскаржуваного рішення - проігноровано, у захисті країни, яка знаходиться у стані війни з РФ - фактично відмовлено та не враховано, що за критику у соціальних мережах анексії Республіки Крим в РФ передбачена кримінальна відповідальність строком до шести років, - просив рішення скасувати й зобов'язати суб'єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Ухвалою судді від 10 квітня 2015 року провадження в адміністративній справі до ДМС України відкрито, залучено до участі у справі третю особу - ГУДМС України в м. Києві, витребувано в учасників процесу документи й призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні 12 травня 2015 року ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та надані у справу докази.

Представник відповідача й одночасно третьої особи провідний спеціаліст сектору юридичного забезпечення ГУДМС України в м. Києві Молодницька Ірина Павлівна (довіреність від 30.12.2014 №9-7858/1-14 а.с. 180, довіреність від 12.01.2015 №1-13/71 а.с. 181) проти задоволення позову заперечила, надавши письмове обґрунтування й відповідні докази (а.с. 30-33). Усно зазначила, що позивачем не надано конкретних відомостей про його утиски у країні походження та жодних документів, які б підтверджували наявність умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року №3671-VI. Відповідно, під час розгляду особової справи ОСОБА_1, аналізу матеріалів, індивідуальних обставин та з урахуванням інформації по країні походження не встановлено реальності побоювань стати жертвою переслідувань, а тому у визнанні його біженцем відмовлено правомірно.

Виходячи з положень частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року №2747-ІV (КАС України) та за згодою сторін у засіданні судом ухвалено продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження.

Так, суд розглянув позицію позивача, заперечення представника відповідача й третьої особи, дослідив матеріали справи на підтвердження й спростування заявлених вимог в їх сукупності, надав їм юридичну оцінку та встановив наступне.

Громадянин РФ ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Павловський Посад, Московської області, за національністю росіянин, за віросповіданням християнин, має вищу освіту, розлучений. Територію РФ у 2011 році залишив легально, вирушивши автомобільним транспортом до Республіки Білорусь. Там перебував приблизно добу та в подальшому переїхав до України. За його словами, звернувся до юридичної компанії за оформленням громадянства.

З серпня 2012 року по жовтень 2013 року утримувався в Київському слідчому ізоляторі у зв'язку із звинуваченням за частиною першою статті 263 Кримінального кодексу України від 05 квітня 2001 року №2341-ІІІ (КК України) - носіння, зберігання, придбання, передача чи збут вогнепальної зброї (крім гладко ствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу.

Вироком Дарницького районного суду міста Києва від 18 жовтня 2013 року, оскарженим в апеляційному порядку, визнаний винним у скоєнні злочинів, передбачених частиною першою статі 263, частиною другою статті 342, частиною першою статі 345 та частинами третьою, четвертою статті 358 КК України (лист ГУДМС України в м. Києві від 24.03.2014 №47/Т-357).

Як зазначено у вироку від 18.10.2013 р. (справа № 2602/2654/12; провадження № 1/753/256/13), який набрав законної сили 19.06.2014 р. (згідно даних ЄДРСР):

« 09.08.2012 года, примерно в 10 часов 30 минут на территории Межрегионального центра оформления паспортных документов государственного Департамента гражданства, иммиграции и регистрации физических лиц МВД Украины по ул. Ленина,64 в г. Киеве ОСОБА_1 был задержан сотрудниками Дарницкого РУ ГУМВД Украины в г. Киеве с пистолетом системы «ТТ» серии НОМЕР_1 и боевыми припасами к нему, которые он незаконно носил при себе без предусмотренного законом разрешения.

Во время задержания ОСОБА_1 произвел один выстрел из данного пистолета.

Кроме того, ОСОБА_1, будучи гражданином Российской Федерации, находясь на подписке о невыезде в связи с обвинением в совершении преступления на территории Российской Федерации по ст.ст.159 ч. 4, 30 ч.3 УК РФ, в марте 2011 года прибыл на территорию Украины и проживал в г. Киеве».

16.05.2011 года ГУВД по г. Москве РФ года объявлен межгосударственный розыск ОСОБА_1

Зная об этом, чтобы избежать задержания и дальнейшего наказания за совершенное преступление, ОСОБА_1 в первых числах августа 2012 года по АДРЕСА_1 вступил в преступный сговор с неустановленным досудебным следствием лицом с целью приобретения общегражданского паспорта гражданина Украины с другими анкетными данными путем вклеивания в него своей фотографии.

В один из этих дней и в том же месте ОСОБА_1, участвуя в подделке документа, передал неустановленному досудебным следствием лицу свою фотографию и деньги в сумме 3000 долларов США в качестве оплаты за общегражданский паспорт гражданина Украины, в котором должна быть вклеена его фотография.

Неустановленное досудебным следствием лицо, имея общегражданский паспорт гражданина Украины на имя ОСОБА_6 серии НОМЕР_2, выданный Днепровским РУ ГУМВД Украины в г. Киеве 16.10.2004 года, который был утерян его собственником примерно в мае 2012 года, переклеил в него фотографию ОСОБА_1

06.08.2012 року примерно в 10 час. неустановленное досудебным следствием лицо по АДРЕСА_1 передало ОСОБА_1 паспорт гражданина Украины на имя ОСОБА_6 серии НОМЕР_2, выданный Днепровским РУ ГУМВД Украины в г. Киеве 16.10.2004 года, который стал поддельным в связи с вклеиванием в него фотографии ОСОБА_1

Полученный поддельный паспорт гражданина Украины на имя ОСОБА_6 со своей фотографией ОСОБА_1 подделал в сговоре с неустановленным досудебным следствием лицом с целью использования в дальнейшем в получении загранпаспорта гражданина Украины на имя ОСОБА_6, в котором бы нивелировалась подделка в виде переклеивания фотографии.

Реализуя свой преступный умысел, ОСОБА_1 06.08.2012 года, в период времени с 14 до 15 часов, прибыл к зданию Межрегионального центра оформления паспортных документов государственного Департамента гражданства, иммиграции и регистрации физических лиц МВД Украины по ул.Ленина,64 в г. Киеве.

Там, ОСОБА_1 использовал указанный паспорт гражданина Украины серии НОМЕР_2, предъявил его работнику данного учреждения, как документ, удостоверяющий его личность и подтверждающий гражданство Украины и как обязательное условие для оформления загранпаспорта гражданина Украины на имя ОСОБА_6, но уже с его фотографией.

09.08.2012 года примерно в 09 часов 30 минут ОСОБА_1 прибыл к Межрегиональному центру оформления паспортных документов государственного Департамента гражданства, иммиграции и регистрации физических лиц МВД Украины по ул.Ленина,64 в г. Киеве, чтобы получить загранпаспорт гражданина Украины на имя ОСОБА_6 со своей фотографией в нем. При этом ОСОБА_1 имел при себе пистолет системы «ТТ» серии НОМЕР_3 и 6 патронов к нему, которые он носил при себе без предусмотренного законом разрешения.

Работники Межрегионального центра оформления паспортных документов государственного Департамента гражданства, иммиграции и регистрации физических лиц МВД Украины по ул.Ленина,64 в г. Киеве выявили признаки переклеивания фотографии в паспорте гражданина Украины на имя ОСОБА_6 и сообщили об этом в Дарницкое РУ ГУМВД Украины в г. Киеве.

Для проверки полученной информации 09.08.2012 года, примерно в 10 час. 30 мин., к зданию Межрегионального центра оформления паспортных документов государственного Департамента гражданства, иммиграции и регистрации физических лиц МВД Украины по ул.Ленина,64 в г.Киеве прибыли оперуполномоченный уголовного розыска Дарницкого РУ ГУМВД Украины в г.Киеве старший лейтенант милиции ОСОБА_7, оперуполномоченный уголовного розыска Дарницкого РУ ГУМВД Украины в г.Киеве лейтенант милиции ОСОБА_8 и милиционер-водитель сектора ресурсного обеспечения Дарницкого РУ ГУМВД Украины в г.Киеве старший сержант милиции ОСОБА_9

ОСОБА_7, ОСОБА_8 и ОСОБА_9 подошли к ОСОБА_1, который находился во внутреннем дворе Межрегионального центра оформления паспортных документов государственного Департамента гражданства, иммиграции и регистрации физических лиц МВД Украины по ул. Ленина, 64 в г. Киеве, предъявили свои служебные удостоверения работников милиции и предложили ОСОБА_1 предъявить им документы, подтверждающие его личность.

В ответ на это, ОСОБА_1, пытаясь избежать задержания, достал из своей барсетки пистолет системы «ТТ» серии НОМЕР_3, снаряженный боеприпасами к нему, и, держа в правой руке, направил срез его ствола в сторону ОСОБА_7, который стоял рядом с ним на близком расстоянии.

Такие действия ОСОБА_1 были восприняты работником милиции ОСОБА_7, выполнявшим в данном случае свои служебные обязанности, как угрозу убийством.

Поэтому, ОСОБА_7 схватил ОСОБА_1 за руку, в которой тот держал пистолет, отвел ее в сторону и вместе с ОСОБА_8 и ОСОБА_9 приняли меры к задержанию ОСОБА_1

Однако, ОСОБА_1, достоверно зная о том, что ОСОБА_7, ОСОБА_8 и ОСОБА_9 являются работниками милиции, которые принимают законные меры к задержанию и изъятию у него оружия, стал проводить активные действия, которые выразились в попытках вырваться при задержании, препятствовал законному применению силы со стороны работников милиции, произвел один выстрел из пистолета системы «ТТ» серии НОМЕР_3, т.е совершил сопротивление работникам правоохранительного органа во время выполнения ими служебных обязанностей.

В судебном заседании подсудимый ОСОБА_1 вину свою признал полностью, и пояснил, что он в марте 2011 года приехал на территорию Украины и проживал в съемных квартирах в г. Киеве. В г. Киеве он работал консультантом в различных фирмах, занимался бизнесом.

В связи с тем, что в России он находился в розыске, то хотел поменять свою фамилию и получить гражданство Украины. С этой целью он через глобальную сеть интернет в начале августа 2012 года познакомился с мужчиной по имени Богдан, который пообещал ему оказать помощь в получении общегражданского паспорта гражданина Украины и загранпаспорта гражданина Украины с другими анкетными данными, но с его фотографией».

Між тим, 20 грудня 2012 року ОСОБА_1 звернувся до ГУДМС України в м. Києві із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 39-40).

За супровідним листом Київського слідчого ізолятора №Т-15377 заява третьою особою прийнята до розгляду та в передбаченому статтею 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» порядку проведено її попередній розгляд.

Так, отримано дозвіл Дарницького районного суду міста Києва на відвідання громадянина РФ ОСОБА_1 (а.с. 50), складено анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 51-54), 11 квітня 2013 року проведено співбесіду (а.с. 55-58) та 13 квітня 2013 року складено висновок щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №2013KYIV0008 (а.с. 59-62).

Цього ж дня прийнято наказ про відмову в оформленні відповідних документів №160 (а.с. 63) та 16 квітня 2013 року начальнику Київського слідчого ізолятора направлено повідомлення №84 (а.с. 64, 65).

Не погодившись з таким рішенням ГУДМС України в м. Києві, позивач звернувся до ДМС України із скаргою. За дорученням ДМС України від 17 травня 2013 року йому строк довідки про звернення за захистом в Україні продовжено (а.с. 68), а листом від 01 червня 2013 року №8/1-2436 особову справу ОСОБА_1 з метою додаткового дослідження та оцінки з урахуванням наведених зауважень, всіх документів та матеріалів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, направлено на доопрацювання (а.с. 70-71).

Відповідно, ГУДМС України в м. Києві 11 липня 2013 року знову отримано дозвіл Дарницького районного суду міста Києва на відвідання ОСОБА_1 (а.с. 72), 17 липня 2013 року проведено з ним співбесіду (а.с. 73-77), досліджено постанову дільничного уповноваженого міліції органів внутрішніх справ по Павлово-Посадському муніципальному району Московської області РФ від 08 вересня 2010 року про відмову в порушенні кримінальної справи за заявою позивача про пошкодження його автомобіля (а.с. 78), постанову дізнавача відділу державного пожежного нагляду по Павлопо-Посадському району Московської області від 10 грудня 2010 року про відмову в порушенні кримінальної справи за фактом пожежі в гаражі ОСОБА_1 (НОМЕР_4-НОМЕР_5), роздруківки з камери спостереження (а.с. 81, 82), мікроблог у соціальній мережі facebook «ІНФОРМАЦІЯ_2» (83-84), інше та 22 липня 2013 року складено висновок щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 85-88) й прийнято наказ №332.

Про прийняте рішення ГУДМС України в м. Києві 23 липня 2013 року повідомило позивачу листом №136. Не погодившись також і з цією позицією суб'єкта владних повноважень, ОСОБА_1 звернувся до ДМС України із скаргою. На підставі висновку ДМС України за результатами розгляду скарги на рішення органу міграційної служби від 09 вересня 2013 року ОС№2013KYIV0008 (а.с. 91-93), рішенням від 11 вересня 2013 року №31-13 скаргу відхилено (а.с. 90).

Про прийняте ДМС України рішення від 11 вересня 2013 року, ГУДМС України в м. Києві повідомило ОСОБА_1 листом від 25 вересня 2013 року №193 (а.с. 94, 95).

В подальшому, 01 жовтня 2013 року на підставі листа Департаменту у справах біженців та іноземців ДМС України від 19 вересня 2013 року №8/1-4725 про усунення обставин, які створюють певні юридичні колізії, начальником ГУДМС України в м. Києві Т.В.Біляк прийнято наказ №418 про відміну наказу ГУДМС України в м. Києві від 22 липня 2013 року №332 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 96).

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовною заявою про скасування рішень ГУДМС України в м. Києві від 16 квітня 2013 року (повідомлення №84) та ДМС України від 25 вересня 2013 року (повідомлення №193). Постановою суду від 26 березня 2014 року (а.с. 111-119), залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2014 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Наказ ГУДМС України в м. Києві від 13 квітня 2013 року №160 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину РФ ОСОБА_1, визнано протиправним та скасовано. Зобов'язано ГУДМС України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20 грудня 2012 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 121-124).

На підставі звернень позивача до Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України від 05, 12 серпня 2014 року, ними для здійснення процедурних заходів, передбачених чинним законодавством ГУДМС України в м. Києві направлено відповідні судові матеріали, а також матеріали, які на думку шукача захисту підсилюють ступінь обґрунтованості його тверджень (а.с. 110). Так, витяги із сторінки facebook «ОСОБА_4» (а.с. 125-129), довідка Павлово-Пасадської центральної районної лікарні Московської області від 31 січня 2009 року №203 (а.с. 130), талони-повідомлення про звернення позивача до органів внутрішніх справ від 03 вересня 2010 року №36 (а.с. 130) й від 07 жовтня 2010 року №17 (а.с. 131) додатково проаналізовані головним управлінням у сукупності з іншими обставинами справи під час виконання рішення суду.

За результатами розгляду матеріалів, 11 вересня 2014 року складено висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 132) та цього ж дня ГУДМС України в м. Києві прийнято наказ №518 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 133). У межах цієї процедури, третьою особою здійснені запити до Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області від 11 вересня 2014 року №12/786 (а.с. 134), до відділу Укрбюро Інтерполу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві від 11 вересня 2014 року №12/787 (а.с. 135), досліджені сторінка facebook «ОСОБА_4», «ІНФОРМАЦІЯ_2» (а.с. 139-163), досліджені результати медичних обстежень позивача від 21 жовтня 2014 року (а.с. 157), від 28 травня 2014 року (а.с. 158-159), від 20 травня 2014 року (а.с. 160), 30 жовтня 2014 року проведено третю співбесіду (протокол а.с. 162-163), 03 листопада 2014 року відібрано відтиски пальців рук (а.с. 164) та на підставі внесеного, особою, яка вела справу №2013KYIV0008 подання наказом від 11 листопада 2014 року №673 продовжено строк розгляду його заяви (а.с. 165, 166).

05 грудня 2014 року ГУДМС України в м. Києві складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якому встановлено загальну інформацію про особу, яка звернулася за захистом в Україну, проаналізовано достовірність повідомлення заявника про загрозу в країні громадянської належності, відповідність заяви ОСОБА_1 вимогам пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про статус біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або тимчасового захисту», ситуацію в країні походження та зроблено відповідний висновок (а.с. 170-174).

04 лютого 2015 року ДМС України прийнято рішення про відмову у визнані біженцем або особою, яка додаткового захисту №55-15 (а.с. 176), а ГУДМС України в м. Києві 17 лютого 2015 року за №32 про прийняте рішення повідомлено позивача (а.с. 177). Примірник повідомлення ОСОБА_1 отримав нарочно 24 лютого 2015 року. Категорично не погоджуючись з таким результатом громадянин РФ в межах передбаченого частиною п'ятнадцятою статті 10 Закону України «Про статус біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» п'ятиденного строку звернувся до суду.

Суд, визначаючись щодо заявлених вимог по суті виходить з того, що ОСОБА_1 вказує на достатність для прийняття відповідачем позитивного рішення наданих доказів про загрозу його життю на території РФ та неврахування суб'єктом владних повноважень його активної критики у соціальних мережах анексії Республіки Крим. Тобто, мова йде про повноту оцінки ДМС України при прийнятті оскаржуваного рішення повідомлених позивачем обставин та їх врахування.

Так, відповідно до частин першої, п'ятої статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту після отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби всебічно вивчає і оцінює всі документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, відповідно до пункту 6.2 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 05 жовтня 2011 року за №1146/19884, - ДМС України повноважна вимагати подання додаткової інформації від органу міграційної служби, який здійснював розгляд заяви; з метою уточнення відомостей, що містяться у заяві отримувати додаткову інформацію, яка може мати суттєве значення для прийняття обґрунтованого рішення; звертатись з відповідними запитами до інших органів.

Як вбачається із матеріалів даної справи та встановлено судом, ОСОБА_1 із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся 20 грудня 2012 року. В заяві зазначив, що через політичні переконання представники владних структур йому погрожують розправою, переслідують, порушують кримінальні справи, намагаються вбити. З 2010 року він активно приймав участь в роботі опозиції, а саме, був членом різних опозиційних організацій, намагався опублікувати книгу про політичну ситуацію і боротьбу опозиції в РФ. За цей час на нього неодноразово здійснювались замахи і напади, робились спроби зірвати і спалити будинок, двічі робились спроби викрасти його. Співробітники ФСБ та Міністерства внутрішніх справ (МВС) РФ двічі незаконно вривалися у будинок, руйнували бізнес. За його зверненнями в правоохоронні органи кримінальні справи з різних підстав закривались.

Наведені обставини та надані позивачем докази досліджені ГУДМС України в м. Києві і відображені у висновку від 13 квітня 2013 року. В подальшому на підставі зауважень Департаменту у справах біженців та іноземців ДМС України третьою особою проведено додаткове дослідження й оцінку документів і матеріалів, що відображено уже у висновку від 22 липня 2013 року. Проте і цього разу до роботи органу, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту були зауваження. Так, у постанові Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 березня 2014 року вказано, що в ході проведення співбесіди заявник повідомляв про членство в організації «ІНФОРМАЦІЯ_2». Однак, спеціалістом ГУДМС України в м. Києві не з'ясовано у нього детальну інформацію про вказану організацію: склад, структуру, ідейні напрямки, місцезнаходження (електронна адреса) тощо. Під час прийняття органом міграційної служби рішення не досліджено політичний аспект обґрунтованості побоювань та інформацію щодо порушення відносно ОСОБА_1 у РФ кримінальної справи.

На виконання рішення суду ГУДМС України в м. Києві повторно розглянуто заяву позивача та складено висновок від 05 грудня 2014 року. Вказані у висновку питання в передбаченому статтями 9, 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» порядку досліджені і ДМС України. При цьому, ними враховано, що відповідно до пункту 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебування іноземця та особи без громадянства в Україні» від 25 червня 2009 року №1 під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися передбачені Конвенцією про статус біженців 1951 року, Україна до якої приєдналася відповідно до Закону України від 10 січня 2002 року №2942-III та Протоколом про статус біженців 1967 року всі чотири підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. А саме: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців (расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів); 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара Організації Об'єднаних Націй (УВКБ ООН) у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Відповідно ж пункту 66 вказаного Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженців, для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» від 16 грудня 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно з пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Оцінюючи виконання ОСОБА_1 наведених правових положень, суд вказує, що позивач легально та вільно прибув в Україну у 2011 році автомобільним транспортом. Жодних перешкод з боку влади РФ на виїзд з країни не мав. Враховуючи, що відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про статус біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - ОСОБА_1 до ГУДМС України в м. Києві звернувся лише 20 грудня 2012 року, тобто через півтора роки свого перебування в Україні (за передбачених угодою між Україною і РФ лише 90 днів). Така обставина поставила під сумнів переслідування позивача в РФ, оскільки особа, повинна була б негайно звернутися за захистом України, задля уникнення примусового видворення за її межі.

Як зазначав власне позивач, до його затримання працівниками органів внутрішніх справ та утримання в Київському слідчому ізоляторі у зв'язку із звинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 263 КК України, він звернувся до юридичної компанії для оформлення громадянства України, проживав із цивільною дружиною, громадянкою України ОСОБА_11

Таким чином, надані заявником пояснення та встановлені у вищезгаданому вироку суду обставини вказують на те, що він не потребував захисту від держави, а лише хотів легалізуватись на її території.

Крім того, причинами, що змусили позивача звернутись за захистом України, він називає переслідування за ознаками політичних переконань. Однак, під час співбесіди 11 квітня 2013 року ОСОБА_1 зазначив, що при виборі країни керувався принципами зручності перебування та налагодження бізнесу. Неодноразово посилався на те, що у країні походження займався бізнесом, консультував різні компанії як на території РФ, так і інших країн. Тобто, мова йде про економічні міркування, а не можливість отримання міжнародного захисту.

Пункт 62 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН у справах біженців, дає визначення відмінності економічного мігранта від біженця, а саме, якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими економічними міркуваннями. За наведених обставин, суд вважає, що ОСОБА_1, обираючи для себе кращу економічну ситуацію, може бути визнаним саме економічним мігрантом.

Відповідно до частини третьої статті 5 Директиви Європарламенту та Ради Європейського Союзу №95 2011 року без шкоди для Женевської конвенції країни-члени Європейського Союзу можуть встановити, що зазвичай не надається статус біженця такому заявнику, який подає подальше прохання в випадку якщо ризик переслідування ґрунтується на обставинах, що виникли у зв'язку з рішенням, яке було прийнято самим заявником після його/її виїзду з країни походження.

В даному випадку, за висновком суду, має місце саме така ситуація, яка, виходячи із сукупності оцінки доводів позивача, по суті зумовлена бажанням та зводиться до бажання позивача легалізуватися в Україні, що однак, само по собі не є підставою для висновку про наявність обставин, які б зумовлювали визнання позивача особою із відповідним статусом за конвенційними ознаками.

Слід також зазначити, що зі слів заявника, будучи уже на території України він дізнався, що обвинувачується правоохоронними органами РФ за вчинення злочину, передбаченого статтею 159 КК РФ (шахрайство в особливо великих розмірах). Проте, і КК України передбачено наближені до зазначеної норми положення, а саме, частина четверта статті 190 КК України, санкція якої передбачає позбавлення волі на строк від 5 до 12 років. Відповідно до частин четвертої, п'ятої статті 12 КК України, злочини, за які передбачено покарання строком від 5 до 10 років, довічного ув'язнення вважаються тяжкими або особливо тяжкими. Таким чином, як в Україні, так і в РФ вказані діяння є злочинами загально-кримінального характеру та не носять політичного характеру. Отже, звернення ОСОБА_1 із вищезгаданою заявою про надання статусу біженця розцінюється як таке, що спрямовано на уникнення можливого притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого статтею 159 КК РФ. Можливе притягнення позивача у майбутньому до кримінальної відповідальності за вчинення злочину загально-кримінального характеру та після прибуття в Україну, само по собі не свідчить про наявність на даний час обставин, які б свідчили про переслідування або загрозу переслідувань позивача за політичними мотивами та про наявність у позивача конвенційних ознак для надання відповідного статусу.

Оцінюючи у зв'язку з наведеним дотримання РФ міжнародних стандартів з кримінального правосуддя, слід зазначити, що в РФ гарантуються права та свободи людини і громадянина відповідно до загальновизнаних принципів та норм міжнародного права (ст. 17 Конституції РФ), зокрема право на юридичну допомогу та справедливий суд. Крім того, РФ ратифіковано Конвенцію проти тортур та інших жорстоких, нелюдяних або принижуючих гідність видів поводження чи покарання, що відповідно, покладає на цю країну обов'язок дотримання її положень.

Отже, навіть у випадку притягнення позивача до кримінальної відповідальності у країні походження за злочин загально-кримінального характеру, Конституцією РФ йому гарантовано право на справедливий суд. Відтак, суд не вбачає підстав для висновку про обґрунтованість побоювань позивача стати жертвою переслідувань у країні його походження за конвенційними ознаками, зокрема, за політичними мотивами.

Під час розгляду справи не встановлено наявності кримінальних проваджень відносно позивача як в Україні, так і в РФ за положеннями кримінальних законів, які б були пов'язані з політичною діяльністю, як і відсутні обставини переслідувань або загрози переслідувань позивача за політичними мотивами.

Так, у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 зазначив, що почав займатися опозиційною діяльністю з 2010 року, проте у ході проведення співбесіди 11 квітня 2013 року зазначив іншу дату, а саме, 2009 рік. Крім того, зіслався на створення у цей період організації «ІНФОРМАЦІЯ_2». Проте, як вбачається з офіційної сторінки в соціальній мережі facebook вказаної організації, сторінка створена лише у вересні 2010 року.

Такі розбіжності у твердженнях позивача не відповідали принципу, згідно якого він повинен довести точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Разом з тим, параграф 1 статті 4 Директиви Європейського Союзу 2004/83/ЄС визначає, що спільно із заявником держава учасник зобов'язана дослідити відповідні факти, викладені у заяві. Так, у процесі перевірки факту створення в соціальній мережі facebook конкретної групи «ІНФОРМАЦІЯ_2» ГУДМС України в м. Києві встановлено, що група за такою адресою дійсно існує, але пов'язати її безпосередньо із позивачем неможливо, оскільки відповідні твердження політичного характеру не мають посилання на автора.

З метою отримання повної інформації відносно участі заявника в організації «ІНФОРМАЦІЯ_2», уповноваженою ГУДМС України в м. Києві особою під час додаткової співбесіди 30 жовтня 2014 року також задано питання з приводу інших організаторів. Однак, відповідати на питання ОСОБА_1 відмовився, мотивуючи тим, що інші члени організації по даний час проживають на території РФ. Суд у такому випадку, звертає увагу на те, що відмова заявника від надання інформації не створює достатні підстави вважати його доводи обґрунтованими.

Також, заявник стверджував, що був одним з організаторів «ІНФОРМАЦІЯ_2» та співпрацював з такими політичними діячами як ОСОБА_12 та ОСОБА_13 Свою роль у вказаній організації ОСОБА_1 визначав як члена виконавчого комітету в обов'язки якого входило налагодження зв'язків з різними партіями та ведення мікроблогів в Інтернеті, в тому числі конкретно до його затримання працівниками органів внутрішніх справ України.

Окремо слід зазначити, що перебуваючи на території України, позивач на власній сторінці продовжував займатися опозиційною критикою не лише діючого Уряду РФ, а ще й розмістив фотокартку із застосуванням комп'ютерної програми Photo Shop на якій зобразив діючого на той час Президента України ОСОБА_14 в якості собаки Президента РФ ОСОБА_2

В ході проведення співбесіди 17 липня 2013 року ГУДМС України в м. Києві встановлено, що за словами заявника за наведену вище його опозиційну діяльність до нього тричі застосовано фізичне насильство. По-перше, на паркані будинку було розміщено вибуховий пристрій. ОСОБА_1 викликав працівників міліції, які склали протокол огляду місця події злочину та порушили кримінальну справу за статтею хуліганство. Проте, у підтвердження таких посилань, позивач копій або оригіналів вказаних документів не надав. Долучені ним до особової справи роздруківки з камери спостереження низької якості, а відтак, розпізнати пакет з вибуховим приладом третій особі є неможливим.

По-друге, ОСОБА_1 вказував на те, що його автомобіль був побитий невідомими. У підтвердження надав постанову дільничного уповноваженого міліції органів внутрішніх справ по Павлово-Посадському муніципальному району Московської області РФ від 08 вересня 2010 року про відмову в порушенні кримінальної справи за його заявою. Однак, як правильно, на думку суду, зазначило ГУДМС України в м. Києві, побиття машини не відноситься до застосування фізичної сили до самого заявника.

По-третє, ОСОБА_1 вказував, що невідомі особи здійснили спробу підпалити його будинок, шляхом влучення у вікно гаража три літрової банки із запальною сумішшю. На підтвердження своїх доводів надав постанову дізнавача відділу державного пожежного нагляду по Павлопо-Посадському району Московської області від 10 грудня 2010 року про відмову в порушенні кримінальної справи за фактом пожежі в гаражі. Однак, при оцінці такої обставини, ГУДМС України в м. Києві звернуто увагу на те, що під час проведення співбесіди заявник стверджував, що за даним фактом саме порушено кримінальну справу за статтею підпал та передано її до слідчих Міністерства надзвичайних ситуацій РФ. Суперечливість тверджень із наданими документами свідчить про те, що ОСОБА_1 надавав повністю або ж частково неправдиву інформацію та, відповідно, виключає доведеність застосування до заявника фізичного насилля чи дискримінації.

Таким чином, наведені вище обставини свідчать про вчинення позивачем на території РФ шахрайських дій , тобто передбаченого КК РФ злочину з особистих (корисливих) причин, який прямого причинного зв'язку з політичною метою немає. Докази, які б свідчили про зв'язок ОСОБА_1 з групою «ІНФОРМАЦІЯ_2» відсутні. Відсутні також будь-які інші відомості щодо участі позивача у політичних акціях у РФ до від'їзду з країни, зокрема, щодо дат, місць, тем заходів, їх наслідків. Саме по собі ведення особистої сторінки у соціальній мережі facebook й критика анексії Республіки Крим і режиму ОСОБА_2 не свідчать про наслідковий зв'язок між можливою політичною діяльністю заявника та вказаними ним інцидентами щодо житла, автомобіля.

Що ж стосується обставин неможливості його повернення до країни громадянської належності, посилання на притягнення у такому випадку до кримінальної відповідальності, можливі переслідування спецслужбами РФ, то вони по суті ґрунтуються на гіпотетичних припущеннях, адже жодних перешкод у залишенні країни у позивача не було, як і в подальшому представниками влади жодних дій до ізоляції чи знищення заявника не вчинялося.

В ході прийняття ДМС України оскаржуваного рішення проаналізовано ситуацію в РФ та з відкритих джерел встановлено, що катування працівниками правоохоронних органів хоч і доволі рідко, але в житті мають місце. Однак, підстави стверджувати про загрозу його життю чи здоров'ю відсутні. ДМС України відповідно до вимог статей 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статті 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижуючи гідність, видів поводження і покарання, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради від 26 січня 1987 року №3484-ХІ, статті 28 Конституції України від 26 червня 1996 року №254к/96-ВР та частини другої статті 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року №1906-ІV відсутні та не встановлено фактів щодо можливості застосування до заявника смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання у разі повернення його на батьківщину. За час перебування ОСОБА_1 в Україні подій для обґрунтованого побоювання щодо умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не виникло.

Таким чином, оцінюючи та враховуючи у сукупності встановлені судом обставини та наведені вище положення правових актів, які регулюють спірні відносини, суд приходить до висновку про відсутність з боку позивача аргументованих пояснень та недоведеність обставин, наявність яких би зумовлювали висновок суду про наявність підстав для надання позивачу відповідного статусу за конвенційними ознаками. Не встановлено таких і в межах здійснюваних заходів відповідачем.

По суті звернення позивача до міграційної служби пов'язано із бажанням легалізуватися на території України за відсутності конвенційних ознак після невдалої спроби через отримання підробленого внутрішнього паспорту громадянина України отримати закордонний паспорт громадянина України, обставини щодо чого не мають нічого спільного з конвенційними ознаками, наявність яких дає можливість отримати відповідний статус.

Відповідно до статей 11, 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Таким чином, за обставин, коли вимоги ОСОБА_1 обґрунтовано спростовані ДМС України, не відповідають дійсним обставинам та не знайшли підтвердження матеріалами справи, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись вимогами статей 11, 69-71, 94, 128, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О.А.Кармазін

Судді: Н.А. Добрівська

Т.О. Скочок