Справа № 817/3876/14
Суддя: Кравчук Т.О.
Дата ухвалення: 2015-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/3876/14

05 червня 2015 року м. Рівне
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Кравчук Т.О. при секретарі судового засідання Таргоній А.М.,

за участю:

представника позивача - не з'явився,

представника відповідача - Старійчука А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2
до Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області
про скасування податкового повідомлення-рішення
в с т а н о в и в:

В основу визначення податкового зобов'язання згідно із зазначеним податковим повідомленням-рішенням податковим органом покладено дані акта перевірки позивача про результати планової документальної виїзної перевірки дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2010 по 31.12.2010, відповідно з яким податковим органом було встановлено заниження позивачем податку на додану вартість в результаті порушень податкового законодавства за 2010 рік в розмірі 54515,00 грн.

Такі висновки податкового органу побудовані на твердженні про неправомірне включення позивачем до загального обсягу виручки не всього отриманого доходу при наданні транспортно-експедиційних послуг, а лише суми винагороди за реалізацію послуг.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що висновок податкового органу про заниження податку на додану вартість за 2010 рік в розмірі 54515,00 грн. є не тільки надуманим та суперечливим, а й безпідставним, оскільки у позивача не виникало обов'язку реєструватися як платник податку на додану вартість починаючи з 20.10.2008 року, тому що, в силу вимог підпункту 2.3.1 пункту 2.3 ст.2 Закону України «Про податок на додану вартість» (який діяв на час виникнення спірних правовідносин), особа підпадає обов'язковій реєстрації як платник податку у разі коли загальна сума від здійснення операцій з поставки товарів (послуг), у тому числі з використанням локальної або глобальної комп'ютерної мережі, що підлягають оподаткуванню згідно з цим Законом, нарахована (сплачена, надана) такій особі або в рахунок зобов'язань третім особам, протягом останніх дванадцяти календарних місяців сукупно перевищує 300 000 гривень (без урахування податку на додану вартість). При цьому, обов'язковій реєстрації платником ПДВ при загальній системі оподаткування вимагається тільки в тому разі, коли обсяг оподатковуваних операцій за останні 12 календарних місяців перевищив 300 тис. грн. протягом послідовних дванадцяти календарних місяців з часу порушення умов перебування на спрощеній системі оподаткування (зокрема, після перевищення суми отриманої позивачем виручки 500 000 грн.). Оскільки, оподатковувані операції з надання експедиторських послуг, здійснені позивачем за період з 01.10.2008 року по 01.10.2009 року, не перевищували граничну межу в 300 000 гривень, тому у позивача не виникло обов'язку реєструватися платником ПДВ чи автоматично бути платником ПДВ без відповідної реєстрації. З таких підстав позивач просив суд скасувати оспорюване податкове повідомлення-рішення.

В судове засіданні представник позивача не з'явився, надіслав суду клопотання про розглдя справи за його відсутності на підставі наданих доказів, позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив суд позов задовольнити.

Відповідач подав суду письмові заперечення проти адміністративного позову, відповідно до яких позовні вимоги не визнає, та зазначає, що в ході проведеної перевірки встановлено порушення позивачем п.4.1. ст.4, пп.7.3.1., п.7.3. ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» в результаті чого донараховано суму ПДВ у розмірі 54515,00 грн., у тому числі по періодах: січень 2010р. - 141,0 грн.; лютий 2010р. - 1261,0 грн.; березень 2010р. - 2415 грн.; квітень 2010р. - 3688,00 грн.; травень 2010р. - 4491,00 грн.; червень 2010 - 6223 грн.; липень 2010р. - 8163,0 грн.; серпень 2010р. - 7449 грн.; вересень 2010р. - 7902,00 грн.; жовтень 2010р. - 3506,00 грн.; листопад 2010р. - 4923,0 грн.; грудень 2010р. - 4353,00 грн. Вказує, що ревізорами ДПІ у м. Рівному було використано матеріали планової перевірки ФОП ОСОБА_2 згідно акта від 12.03.2010 №42/17-119/НОМЕР_1 з яким починаючи з 21.10.2008 всі суми, отримані від реалізації послуг, відповідно до п.п.3.1.1 п.3.1 ст.3, п.4.1 ст.4 Закону України «Про податок на додану вартість» оподатковувано податком на додану вартість. Тому просив суд відмовити у задоволені позову.

У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти позову з підстав викладених у письмових запереченнях та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши представлені документи та інші зібрані по справі матеріали, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 є приватним підприємцем, що зареєстрована виконавчим комітетом Рівненської міської ради 14.09.2006, взята на податковий облік в ДПІ у м. Рівному з 14.09.2006. Основним видом діяльності є надання транспортно-експедиційних послуг. З 2010 року перебуває на загальній системі оподаткування.

У листопаді 2011 року на підставі направлень від 14.11.2011 №386/1547/17-100, №387/1548/17-100 та наказу від 25.10.2011 №1461 посадовою особою податкової інспекції проведено планову виїзну документальну перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_2 за період з 01.01.2010 по 31.12.2010 (акт перевірки від 05.12.2011 №188/17-117/НОМЕР_1).

За результатами перевірки посадові особи податкового органу дійшли висновку про порушення позивачем:

п.п.4.1.4 п.4.1 ст.4 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» №2181-ІІІ від 21.12.2000, п.п.49.18.1 п.49.18 ст.49 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI, а саме не подання податкових декларацій по ПДВ за січень 2010 - по грудень 2010 до ДПІ у м. Рівному;

п.4.1. ст.4, пп.7.3.1., п.7.3. ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» №168/97-ВР від 03.04.1997 в результаті чого донараховано суму ПДВ у розмірі 54515,00 грн.

Як вже йшлося, висновки податкового органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства ґрунтуються на припущенні, про заниження позивачем податку на додану вартість за 2010 рік в розмірі 54515,00 грн. внаслідок неправомірного включення позивачем до загального обсягу виручки не всього отриманого доходу при наданні транспортно-експедиційних послуг, а лише суму винагороди за реалізацію послуг.

Державною податковою інспекцією у м. Рівне Державної податкової служби було прийнято податкове повідомлення-рішення від 19.12.2011 року №, згідно з яким позивачу визначено податкове зобов'язання за платежем "Податок на прибуток" у сумі 70183,75 грн., з яких: 54515,00 грн. - за основним платежем; 15668,75грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Позивач скористався правом адміністративного оскарження даного податкового повідомлення-рішення, проте подані ним скарги залишені без задоволення.

Не погоджуючись з оспорюваним податковим повідомленням-рішенням позивач оскаржив його до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Транспортно-експедиторська діяльність в Україні здійснюється у порядку та за правилами, визначеними Законом України від 01.07.2004 р. № 1955-IV "Про транспортно-експедиторську діяльність", ст. 929 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 р. № 435-IV та ст. 316 Господарського кодексу України від 16.01.2003 р. № 436-IV.

Відповідно до Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" від 01.07.2004 р. № 1955-IV, транспортно-експедиторська послуга - це робота, що безпосередньо пов'язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування.

Експедитор (транспортний експедитор) - суб'єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування.

За договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

У разі залучення експедитором до виконання його зобов'язань за договором транспортного експедирування іншої особи у відносинах з нею експедитор може виступати від свого імені або від імені клієнта.

Експедитори для виконання доручень клієнтів можуть укладати договори з перевізниками, портами, авіапідприємствами, судноплавними компаніями тощо, які є резидентами або нерезидентами України.

Платою експедитору вважаються кошти, сплачені клієнтом експедитору за належне виконання договору транспортного експедирування.

У плату експедитору не включаються витрати експедитора на оплату послуг (робіт) інших осіб, залучених до виконання договору транспортного експедирування, на оплату зборів (обов'язкових платежів), що сплачуються при виконанні договору транспортного експедирування.

Підтвердженням витрат експедитора є документи (рахунки, накладні тощо), видані суб'єктами господарювання, що залучалися до виконання договору транспортного експедирування, або органами влади.

Відповідно до п. 1 ст. 929 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 р. № 435-IV, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням.

Відповідно до абзацу третього п. 4.7 ст. 4 Закону України «Про податок на додану вартість» №168/97-ВР від 03.04.1997 (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі коли платник податку (далі - повірений) здійснює діяльність з придбання товарів (робіт, послуг) за дорученням та за рахунок іншої особи (далі - довіритель), датою збільшення податкового кредиту такого повіреного є дата перерахування коштів (поставка в управління цінних паперів, інших документів, що засвідчують відносини боргу) на користь продавця таких товарів (робіт, послуг) або поставка інших видів компенсацій вартості таких товарів (робіт, послуг), а датою збільшення податкових зобов'язань є дата передання таких товарів (результатів робіт, послуг) довірителю. При цьому довіритель не збільшує податковий кредит на суму коштів (вартість цінних паперів, інших документів, що засвідчують відносини боргу), перерахованих (переданих) повіреному, але має право на збільшення податкового кредиту у податковий період отримання товарів (робіт, послуг), придбаних повіреним за його дорученням.

Норми цього пункту застосовуються в тому разі, коли до складу вартості товарів (послуг), що надаються виконавцем повіреному, включено податок на додану вартість, в такому випадку до суми компенсації (відшкодування), яке надходить повіреному від довірителя (замовника), податок на додану вартість включається за тією ж ставкою, за якою оподатковувалася поставка товарів (послуг) повіреному.

Таким чином, частина послуг, які придбавались експедитором з податком на додану вартість, передаються клієнту теж з податком на додану вартість. Компенсація вартості послуг, які придбані експедитором без податку на додану вартість, при переданні їх клієнту податком на додану вартість не обкладається.

Відповідно до п. 1.4 ст. 1 Закону України "Про податок на додану вартість "№168/97-ВР від 03.04.1997, не належать до поставки операції з передачі товарів в межах договорів схову (відповідального зберігання), довірчого управління, оперативної оренди (лізингу), інших цивільно-правових договорів, які не передбачають передачу права власності (користування або розпорядження) на такі товари іншій особі.

Тобто, грошові кошти, які експедитори (комісіонери та повірені) одержують від замовників для розрахунків з іншими особами, не є доходом експедиторів. Зазначене кореспондується з нормою пп.7.9.1 ст. 7 Закону "Про оподаткування прибутку підприємств" згідно з якою не включаються до валового доходу і не підлягають оподаткуванню кошти, залучені платником податку у зв'язку з укладеними ним договорами комісії, а також згідно з іншими цивільно-правовими договорами, що не передбачають передачі права власності.

Таким чином, суд дійшов висновку, що контролюючим органом було неправомірно включено до податкових зобов'язань вартість послуг з перевезень на митній території України та вартість послуг інших осіб, задіяних для виконання договору транспортного експедирування, без врахування п.1.4 ст. 1 Закону України "Про податок на додану вартість", що призвело до неправомірного визначення позивачу податкового зобов'язання з податку на додану вартість, оскільки за договором транспортного експедирування у зовнішньоекономічних операціях, об'єкт оподаткування податком на додану вартість експедитором визначається виходячи із обсягу наданих ним послуг, за які він отримує плату (винагорода експедитора).

Як вже зазначалось судом, податкове зобов'язання по податку на додану вартість визначено позивачу у зв'язку з віднесенням до складу загального обсягу виручки не всього отриманого доходу при наданні транспортно-експедиційних послуг, а лише суми винагороди за реалізацію послуг.

Таким чином, вирішення даної справи залежить від доведеності тверджень податкового органу про порушення п.4.1. ст.4, пп.7.3.1., п.7.3. ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» №168/97-ВР від 03.04.1997, що покладено в прийнятого податкового повідомлення-рішення, яке оспорюється в даній справі.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З приводу визначення позивачу податкового зобов'язання по податку на додану вартість, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" №996-XIV від 16.07.1999 року (надалі - Закон України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"), господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складенні під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - після її закінчення.

Згідно абзацу 2 п.2.1. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Визначення обсягу виручки від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), виділено окремою групою класифікації доходу в «Положенні (стандарту) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 29.11.1999р. за №290.

Пунктом 5 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 «Дохід» (далі - П(С)БО 15), абз. 4 п. 4 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 3 «Звіт про фінансові результати» (далі - П(С)БО 3) та абз. 7 п. 3 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності» (далі - П(С)БО 1) визначено, що дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов'язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінку доходу може бути достовірно визначено. Сума коштів, отримана експедитором для оплати послуг третіх осіб, залучених для виконання договору транспортного експедирування, не відображається у складі доходів, оскільки відсутнє збільшення власного капіталу.

В даному Положенні зазначено, що доходами не визнаються суми надходжень від інших осіб за договором комісії, агентським та іншим аналогічним договором на користь комітента, принципала тощо (п. 6.2) та суми надходжень, що належать іншим особам (п. 6.6.)." Вимоги зазначеного Закону та Положення при перевірці Відповідачем не взяті до уваги.

Норми аналогічного змісту містить Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Мінфіну України від 24.05.1995р. №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за №168/704.

Відповідно до п. 2.16 Положення №168/704 забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать нормативно-правовим актам, встановленому порядку приймання, зберігання і витрачання грошових коштів, товарно-матеріальних цінностей та іншого майна, порушують договірну і фінансову дисципліну, завдають шкоди державі, власникам, іншим юридичним і фізичним особам.

Судом також встановлено, що наявні в матеріалах справи договори, звіти, акти здачі - прийняття виконаних робіт/послуг в силу Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» №996-ХІУ від 16.07.1999р. та Положення №168/704, є первинними документами, та мають всі необхідні встановлені законом обов'язкові реквізити. Докази того, що вказані договори, звіти, акти здачі прийняття виконаних робіт/послуг не мають юридичної сили або визнані в установленому порядку недійсними відповідачем суду не надано.

Судом встановлено та не спростовано відповідачем те, що в порушення приписів Цивільного кодексу України, Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність», ГК України, контролюючий орган проігнорував та не застосував при визначенні податкових зобов'язань специфіки підприємницької діяльності, якою займається ФОП ОСОБА_2, та яка має свої особливості оподаткування.

При цьому, для визначення податкових зобов'язань для такого виду діяльності як надання транспортно-експедиційних послуг, податковим органом надавалась значна кількість роз'яснень та консультацій, в тому числі і індивідуальних для позивача в яких зазначається інший спосіб визначення об'єкту та бази оподаткування підприємницької діяльності, яку здійснює позивач, ніж спосіб, який був застосований відповідачем в ході проведення перевірки.

Згідно ст.9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність", за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу (ч.1). У разі залучення експедитором до виконання його зобов'язань за договором транспортного експедирування іншої особи у відносинах з нею експедитор може виступати від свого імені або від імені клієнта (ч.6).

Аналогічні приписи містяться в ст. 929 Цивільного кодексу України та ст. 316 Господарського кодексу України.

Експедитори для виконання доручень клієнтів можуть укладати договори з перевізниками, портами, авіапідприємствами, судноплавними компаніями тощо, які є резидентами або нерезидентами України.

Платою експедитору вважаються кошти, сплачені клієнтом експедитору за належне виконання договору транспортного експедирування. У плату експедитору не включаються витрати експедитора на оплату послуг (робіт) інших осіб, залучених до виконання договору транспортного експедирування, на оплату зборів (обов'язкових платежів), що сплачуються при виконанні договору транспортного експедирування.

Підтвердженням витрат експедитора є документи (рахунки, накладні тощо), видані суб'єктами господарювання, що залучалися до виконання договору транспортного експедирування, або органами влади (ч.8, 9, 10 ст.9 Закону «Про транспортно-експедиторську діяльність").

Положення наведених вище правових норм розрізняють плату, яку отримує експедитор від клієнта за виконання договору транспортного експедирування, та плату, яка йде на оплату послуг (робіт) інших осіб, задіяних експедитором для виконання договору транспортного експедирування.

Судом встановлено, що відповідачем в акті перевірки (стр.8 акту перевірки) зазначено, що в зв'язку з перевищенням у 3 кв. 2008 року граничного обсягу виручки - 500 000 грн. від реалізації транспортно-експедиційних послуг, наданих позивачем, то останній необхідно здійснювати діяльність починаючи з 01.10.2008 року на загальній системі оподаткування та з 20.10.2008 року зареєструватися платником ПДВ. При цьому, відповідачем правомірно зауважено, що в даному випадку річний обсяг виручки (500тис.грн.) підприємця є лише критерієм визначення можливості фізичної особи-підприємця перебувати на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності.

Разом з тим, в силу вимог підпункту 2.3.1 пункту 2.3 ст.2 Закону України «Про податок на додану вартість» (який діяв на час виникнення спірних правовідносин), особа підпадає обов'язковій реєстрації як платник податку у разі коли загальна сума від здійснення операцій з поставки товарів (послуг), у тому числі з використанням локальної або глобальної комп'ютерної мережі, що підлягають оподаткуванню згідно з цим Законом, нарахована (сплачена, надана) такій особі або в рахунок зобов'язань третім особам, протягом останніх дванадцяти календарних місяців сукупно перевищує 300 000 гривень (без урахування податку на додану вартість).

При цьому, обов'язковій реєстрації платником ПДВ при загальній системі оподаткування вимагається тільки в тому разі, коли обсяг оподатковуваних операцій за останні 12 календарних місяців перевищив 300 тис.грн. протягом послідовних дванадцяти календарних місяців з часу порушення умов перебування на спрощеній системі оподаткування (зокрема, після перевищення суми отриманої позивачем виручки 500 000 грн.).

Однак, оподатковувані операції з надання експедиторських послуг, здійснені позивачем за період з 01.10.2008 року по 01.10.2009 року, не перевищували граничну межу в 300 000 гривень, а відтак у позивача не виникло обов'язку реєструватися платником ПДВ чи автоматично бути платником ПДВ без відповідної реєстрації.

Відповідно до роз'яснень ДПА України, викладених в листі ДПА України від 22.08.2008 р. № 17042/7/16-1517, у плату експедитора не включаються витрати експедитора на оплату послуг (робіт) інших осіб, залучених до виконання договору транспортного експедирування, на оплату зборів (обов'язкових платежів), що сплачуються при виконанні договору транспортного експедирування. Об'єктом оподаткування податком на додану вартість експедитора є обсяг наданих ним послуг. При цьому базою оподаткування таких послуг є винагорода експедитора. Інші податкові роз'яснення можуть застосовуватись в частині, що не суперечить цьому податковому роз'ясненню.

Згідно листа ДПА України вiд 13.07.2006 р. N 7696/6/12-0116, у разi якщо експедитор - резидент України з метою виконання договору, укладеного з клiєнтом, залучає до виконання третiх осiб, у тому числi нерезидентiв (як вiд свого iменi, так i вiд iменi клiєнта), виплати таким третiм особам (резидентам i нерезидентам) не будуть вважатися платою експедитору''.

Судом в ході розгляду справи було встановлено, що відповідачем за період, що перевірявся (з 01.01.2010 р. по 31.12.2010 р.) невірно визначено базу оподаткування. Вказане випливає з наступного.

Як вже було встановлено вище, об'єктом оподаткування ПДВ є транспортно-експедиторські послуги, що надаються експедитором в межах договору транспортного експедирування, а базою оподаткування є винагорода експедитора. Вказане також підтверджено індивідуальною консультацією (роз'ясненням), наданою контролюючим органом на запит позивача.

За перевіряємий період, винагорода позивача від надання транспортно-експедиторських послуг становить усього 55 800.23грн (без ПДВ) в т.ч. винагорода, отримана від організації транзитних перевезень по території України ( 5003,15грн.). Підтвердженням цієї суми є договори, договори-заявки, акти наданих послуг та ін. з замовниками та нанятими особами, документи оформленні відповідно до вимог нормативних документів, всі документи по веденню господарської діяльності надані для перевірки, зауважень щодо неточності чи неправильного їх оформлення не було. Витрати враховані в Акті перевірки як витрати, що безпосередньо пов'язані з отриманням доходу п.2.2., але разом з тим включені в податкові зобов'язання з ПДВ.

Разом з тим, як вбачається з акту перевірки, для визначення суми ПДВ, яка підлягала б до сплати позивачем, відповідач для розрахунку брав всі надходження на рахунок позивача за період, що перевірявся (272 573,57 грн. по операціям на митній території України), а не винагороду позивача (55800,23 грн., з урахуванням неоподатковуваних операцій транзиту 50 797,04) як цього вимагає закон.

Отже, з урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що відповідачем було неправомірно визначено позивачу суму податкового зобов'язання в розмірі 44356,00 грн. основного платежу та застосування до нього у відповідній частині штрафних санкцій.

При цьому суд зазначає, що всупереч Порядку оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, платниками податків - фізичними особами затвердженого наказом Міністерством фінансів України від 14.03.2013 №395, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12.04.2013р. за № 607/23139 відповідачем у акті перевірки №188/17-117/НОМЕР_1 від 05 грудня 2011 року не викладено чітко зміст правопорушень, не вказані первинні документи, на підставі яких вчинено записи у податковому та бухгалтерському обліку, які в свою чергу підтверджують наявність порушень. Пояснень з посиланням на первинні документи позивача з приводу вищевказаних обставин представником відповідача в судовому засіданні теж надано не було.

Крім того, відповідачем не взято до уваги зміст індивідуальних податкових консультацій, наданих ФОП ОСОБА_2 Державною податковою інспекцією у м. Рівному.

Як наслідок, відповідачем не враховано вимоги п.53.1. ст.53 Податкового кодексу України, яким не може бути притягнуто до відповідальності платника податків, який діяв відповідно до податкової консультації, наданої у письмовій формі, зокрема на підставі того, що у майбутньому така податкова консультація була змінена або скасована.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням наведеного, висновки податкового органу про порушення позивачем п.4.1. ст.4, пп.7.3.1., п.7.3. ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» в результаті чого занижено податок на додану вартість у розмірі 54515,00 грн. частково знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, тому суд приходить до висновку про протиправність податкового повідомлення-рішення від 19.12.2011 року № в частині збільшення грошового зобов'язання за платежем «Податок на додану вартість» в розмірі 44356,00 грн. основного платежу та 15668,75 грн. штрафних санкцій. В іншій частині податкове повідомлення-рішення є правомірним.

За наведених обставин позов підлягає задоволенню частково.

Поряд з обумовленим, Постановою КМ України №229 від 20.03.2013 року утворено, як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства доходів і зборів згідно з додатком № 1 та реорганізовано шляхом приєднання до відповідних територіальних органів Міністерства доходів і зборів територіальні органи Державної податкової та Державної митної служби згідно з додатком №2. З названих додатків вбачається, що Державна податкова інспекція у м.Рівне реорганізована в Державну податкову інспекцію у м.Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області. Однак, Постановою КМ України №311 від 06.08.2014 року утворено, як юридичнi особи публiчного права територiальнi органи Державної фiскальної служби за перелiком згiдно з додатком 1 та реорганiзовано територiальнi органи Мiнiстерства доходiв i зборiв шляхом їх приєднання до вiдповiдних територiальних органiв Державної фiскальної служби за перелiком згiдно з додатком 2.

Відповідно до ст. 55 Кодексу адміністративного судочинства України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії адміністративного процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов'язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов'язкові для особи, яку він замінив.

Тому, суд допустив процесуальну заміну відповідача - Державну податкову інспекцію у м. Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області на Державну податкову інспекцію у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області.

Згідно з частиною третьою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно із ст. 4 Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011 № 3674 за подання до адміністративного суду майнового характеру справляється судовий збір в розмірі 2% розміру майнових вимог, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати (1827 грн.) та не більше 4 розмірів мінімальних заробітних плат (4872 грн.).

За вказаний позов позивачу необхідно було сплатити судовий збір в розмірі 1827 грн.

Під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10% розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги.

Позивачем під час подання адміністративного позову сплачено судовий збір в розмірі 182,70 грн., що підтверджується квитанцією від 02.12.2014 № 322254670.1.

Тому згідно із ст. 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір в розмірі 264,46 грн. присуджується на користь Державного бюджету України за рахунок позивача.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159 - 163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 19 грудня 2011 року № Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області в частині збільшення суми грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість в сумі 60024,75 грн в тому числі 44356,00 грн. за основним зобов'язанням, 15668,75 грн. за штрафними санкціями.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до Державного бюджету України судовий збір у розмірі 264 (двісті шістдесят чотири) гривні 46 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі проголошення лише вступної та резолютивної частини постанови або прийняття постанови у письмовому провадженні, - протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Кравчук Т.О.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови - 09 червня 2015 року.