Справа № 20154/10
Суддя: Католікян М.О.
Дата ухвалення: 2010-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" серпня 2010 р.

справа № 2а-1236/10/0870

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Католікяна М.О.

суддів: Мірошниченка М.В. Юхименка О.В.

при секретарі судового засідання: Карамяні С.М. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпропетровськ апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Налагоджувально-монтажне підприємство «Електропівденмонтаж»на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2010 року, ухвалену в адміністративній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Налагоджувально-монтажне підприємство «Електропівденмонтаж»до Управління Пенсійного фонду України у місті Енергодарі Запорізької області, третя особа –Енергодарська філія Відкритого акціонерного товариства Банку «БІГ Енергія», про скасування рішення,

у с т а н о в и л а:

18 лютого 2010 року позивач звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до УПФ України у м. Енергодарі Запорізької області про скасування рішення. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що рішенням відповідача від 18.09.2009 р. до нього було застосовано фінансові санкції за несвоєчасне перерахування страхових внесків. Насправді платіжне доручення про сплату страхових внесків було подано до банківської установи своєчасно, але банк перерахував кошти із затримкою, що потягло за собою порушення терміну надходження внесків. Вказані обставини явилися причиною звернення позивача до суду з позовом про скасування рішення відповідача № 241 від 18.09.2009 р. (а.с.а.с. 4 –7).

22 березня 2010 року суд своєю ухвалою залучив до участі у справі в якості третьої особи ЕФ ВАТ Банку «БІГ Енергія»(а.с. 46).

13 квітня 2010 року судом було ухвалено постанову, якою суд відмовив у задоволенні позову. Постанова суду вмотивована тим, що виключно Законом України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування»регулюються відносини, що виникають між суб’єктами системи загальнообов’язкового державного пенсійного страхування, а дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що передбачена частиною 9 статті 106 Закону України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування»відповідальність за несвоєчасне перерахування страхових внесків покладається на страхувальника, який має право на відшкодування шкоди, заподіяної йому внаслідок порушення банком строків завершення переказу коштів, встановлених пунктом 30.2 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»(а.с.а.с. 65 –67).

07 травня 2010 року позивач, не погодившись з ухваленою постановою, звернувся до суду з апеляційною скаргою. У скарзі позивач зазначив, що рішення судом першої інстанції було ухвалене на підставі неповно з’ясованих обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а сама постанова ухвалена з порушенням норм матеріального права. Позивач у скарзі послався на те, що фінансові санкції за несвоєчасну сплату страхових внесків на підставі частини 10 статті 106 Закону України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування», а також відповідних положень Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платниками податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»мають бути застосовані відповідачем до банку, з вини якого вчасно сплачені заявником грошові кошти не були перераховані на рахунок відповідача. Вказані обставини явилися причиною звернення позивача до суду з апеляційною скаргою, якою він просив постанову Запорізького окружного адміністративного суду скасувати та задовольнити позові (а.с.а.с. 72 –75).

Представники позивача у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу повністю.

Представники відповідача, третьої особи у судове засідання не з’явилися, були повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про поштове відправлення; до початку судового засідання не надали документи, які підтверджують поважність причин неявки, та не заявили клопотання про відкладення розгляду справи. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності зі вказаною вище обставиною дає судові підстави для застосування положень частини 4 статті 196 КАС України.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду у межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів доходить висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції було встановлено та знайшло своє підтвердження у суді апеляційної інстанції, що 13.01.2009 р. позивач подав до банківської установи (третя особа) платіжні доручення № 12 від 13.01.2009 р. на суму 15 000,00 грн. та № 13 від 13.01.2009 р. на суму 235 000,00 грн. про сплату страхових внесків за грудень 2008 року (а.с. 9).

13 січня 2009 року листами №№ 964, 965 третя особа повідомила позивача про невиконання вказаних доручень через відсутність коштів на кореспондентському рахунку (а.с.а.с. 49, 50).

Згідно з даними облікового рахунку позивача, які не оспорюють сторони, недоїмка була погашена тільки 25.03.2009 р. (а.с. 11).

18 вересня 2009 року відповідач прийняв рішення № 242 про застосування фінансових санкцій (штрафу) у сумі 20 303,67 грн. та нарахування пені в сумі 7 018,52 грн. (а.с. 12).

Вказані вище спірні правовідносини регулюються Законом України від 09.07.2003 р. № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Законом України від 21.12.2000 р. № 2181-ІІІ «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», Законом України від 05.04.2001 р. № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні».

Колегія суддів вважає, що позивач помилково посилається на положення Закону

№ 2181-ІІІ, зокрема на підпункт 16.5.1 пункту 16.5 статті 16, оскільки відповідно до преамбули цього Закону, він не регулює питання погашення зобов’язань зі сплати страхових внесків на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування.

Щодо положень статті 106 Закону № 1058-IV, то право органів Пенсійного фонду України застосовувати одночасно фінансові санкції як до страхувальника, так і до банка, з вини якого несвоєчасно перераховано або зараховано на рахунки Пенсійного фонду або Накопичувального фонду суми страхових внесків, визначено законодавчо.

Крім того, з аналізу приведеної норми (пункт 2 частини 9 статті 106) вбачається, що відповідальність страхувальника наступає не тільки у випадку несвоєчасної сплати, але і у випадку несвоєчасного перерахування страхових внесків.

Що стосується проведення самого переказу грошей, то це є обов’язковою функцією, яку має виконувати платіжна система (пункт 1.29 статті 1 Закону № 2346-ІІІ). Відповідальність банків при здійсненні переказу визначається положеннями статті 32 вказаного Закону.

Колегія суддів вважає, що посилання позивача на норми пункту 22.4 статті 22 Закону № 2346-ІІІ не можна брати до уваги, оскільки поняття ініціювання переказу, яке вважається завершеним з моменту прийняття банком платника розрахункового документа на виконання, не є тотожним поняттю, визначеному пунктом 9 статті 20 Закону № 1058-ІV, за яким днем сплати страхових внесків вважається день списання установою банку суми платежу з банківського рахунку страхувальника.

Таким чином, само по собі ініціювання платником грошового переказу не можна вважати належним чином виконаним зобов’язання щодо сплати страхових внесків.

За таких обставин колегія суддів погоджується з правовою оцінкою правовідносин, що склалися між сторонами, наданою судом першої інстанції.

З’ясувавши у достатньо повному обсязі права та обов’язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи сторін і давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив постанову, яка відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними у матеріалах справи письмовими доказами.

Приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки.

В силу частини 1 статті 86 КАС України виключне право оцінки доказів належить суду, який здійснює таку оцінку за своїм внутрішнім переконанням, безпосередньо, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши їх.

Таким чином, перевіривши справу у повному обсязі, колегія суддів доходить висновку про обґрунтованість висновків суду першої інстанції та безпідставність приведених в апеляційній скарзі доводів.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Налагоджувально-монтажне підприємство «Електропівденмонтаж»залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2010 року, ухвалену в адміністративній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Налагоджувально-монтажне підприємство «Електропівденмонтаж»до Управління Пенсійного фонду України у місті Енергодарі Запорізької області, третя особа –Енергодарська філія Відкритого акціонерного товариства Банку «БІГ Енергія», про скасування рішення, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня її виготовлення у повному обсязі.

Повний текст ухвали виготовлено 22 вересня 2010 року.

Головуючий суддя М.О. Католікян

Суддя: М.В. Мірошниченко

Суддя: О.В. Юхименко