Справа № 668/722/15-а
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2015-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2015 р.м.ОдесаСправа № 668/722/15-а

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Корецький Д.Б.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі: судді доповідача - головуючого - Шляхтицького О.І.,

суддів: Джабурія О.В., Крусяна А.В.,

при секретарі - Ханділян Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Суворовського районного суду м. Херсона від 25 березня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Херсонського міського голови Миколаєнка Володимира Васильовича, виконавчого комітету Херсонської міської ради про визнання протиправним та скасування акту ненормативного характеру, поновлення на публічній службі та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом про визнання протиправним та скасування розпорядження Херсонського міського голови Миколаєнка Володимира Васильовича №1017-к від 22.12.2014 року «Про звільнення ОСОБА_1», зобов'язання Херсонського міського голову винести розпорядження про прийняття ОСОБА_1 з 01 січня 2015 року на посаду начальника юридичного відділу Херсонської міської ради, утвореного відповідно до рішення Херсонської міської, ради №1478 від 12.09.2014 року «Про внесення змін до структури і чисельності, виконавчих органів Херсонської міської ради» після реорганізації юридичного управління Херсонської міської ради, стягнення з Виконавчого комітету Херсонської міської ради заподіяну ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 10 000грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що 31.12.2014 р. його було звільнено із займаної посади начальника юридичного управління Херсонської міської ради, на підставі розпорядження Херсонського міського голови № 1017-к від 22.12.2014 р., у зв'язку із реорганізацією та скороченням штатів, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вважав що міський голова не виконав обов'язок роботодавця, встановлений ч. 2 ст. 40, ч. 1 ст. 42, ч.1 ст. 43, ч.ч. 2,3 ст. 49-2 КЗпП України щодо вивільнення працівника у зв'язку із реорганізацією шляхом перетворення юридичного управління в юридичний відділ Херсонської міської ради, а саме: не запропонував позивачу жодної з вакантних посад в юридичному відділі, а в першу чергу, вакантну посаду начальника цього відділу, яка була запропонована іншій особі, не отримав попередню згоду виборного органу первинної профспілкової організації.

Постановою Суворовського районного суду м. Херсона від 25 березня 2015 року у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись з даною постановою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з'ясування всіх обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи,недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв'язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що розпорядженням т.в.о. Херсонського міського голови від 27.06.2013 № 604-к ОСОБА_1 призначено на посаду начальника юридичного управління Херсонської міської ради порядком переведення з посади спеціаліста 1 категорії - юрисконсульта Комишанської селищної ради з 01.07.2013 р.

Рішенням Херсонської міської ради № 1478 від 12.09.2014 р. "Про внесення змін до структури і чисельності виконавчих органів Херсонської міської ради" вирішено реорганізувати юридичне управління Херсонської міської ради, визначивши його загальну штатну чисельність у кількості 12 одиниць, у складі:

- Сектор претензійно-судової роботи.

- Сектор аналітично-консультаційної роботи.

На виконання рішення сесії Херсонської міської ради від 12.09.2014 р. К1 1478, розпорядженням міського голови від 02.10.2014 р. № 744-к. попереджено працівників органів Херсонської міської ради про можливе вивільнення 31 грудня 2014 р., у зв'язку із реорганізацією, змінами штатної чисельності та організації роботи, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач під підпис був ознайомлений 03.10.2014 р.

Листами від 17.11.2014 р. № 9-828-5/12 Херсонським міським головою Миколаєнко В.В. було запропоновано позивачу ОСОБА_1 зайняту вакантні посади головного спеціаліста сектора з правових питань департаменту житлово-комунального господарства Херсонської міської ради або адміністратора відділу адміністративних послуг Херсонської міської ради. Та проінформовано, що у разі відмови від запропонованих посаді трудові відносини з позивачем будуть припинені за п. 1 ст. 40 КЗпП України із виплатою згідно України вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку, отримані позивачем 19.11.2014 р., про що свідчить відповідні листах та акт від 19.11.2014 р.

24.11.2014 р. до виконавчого органу Херсонської міської ради надійшла заява ОСОБА_1, в якій останній просив звільнити його із займаної посади начальника юридичного управління Херсонської міської ради згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з додержанням гарантій та компенсацій, передбачених законодавством.

01.12.2014 р. за вих. № 9-888-5/12 Херсонський міський голова звернувся до Профспілкового комітету апарату Херсонської міської ради та її виконавчих органів із поданням в якому просить дати згоду на звільнення ОСОБА_1 із займаної посади 31.12.2014 р. у зв'язку із реорганізацією та скороченням штатів, згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно витягу з протоколу № 20 засідання профспілкового комітету апарату Херсонської міської ради та її виконавчих органів від 02.12.2014 р. в п. 1 графи "ВИРІШИЛИ" вказано, що ОСОБА_1 повідомив про те, що не писав заяву щодо прийняття його в члени профспілкової організації апарату Херсонської міської ради та її виконавчих органів і тим самим не є членом цієї профспілкової організації. На підставі чого вирішено інформувати міського голову про даний факт та рекомендувати розглянути питання щодо звільнення ОСОБА_1 з дотриманням норм абзацу 6 ч. 1 ст. 43-1 КЗпП України без попередньої згоди профспілкового комітету.

Листом від 24.12.2014 р. № 4-12/12 голова профспілкового комітету повідомив міського голову про те що ОСОБА_1 не с членом профспілкової організації Херсонської міської ради та її виконавчих органів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами було виконано вимоги ст. 49-2 КЗпП України.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України, КЗпП України, Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Регулювання суспільних відносин, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування та визначення загальних засад діяльності, а також статусу державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті передбачено Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування".

У статті 1 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" наголошується, що служба в органах місцевого самоврядування - це професійна на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Згідно зі ст. 20 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Пунктом 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до спливу строку його дії можуть бути розірвані власником або уповноваженим їм органом у випадку змін в організації виробництва та праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства чи перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності чи штату працівників. Звільнення за підставами, зазначеними в пунктах 1, 2 та 6 ч.1 ст. 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

На підставі ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні, чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації, виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

За правилами абзацу 6 ч. 1 ст. 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, то діє на підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до п.19 Постанова, Пленум Верховного Суду України, від 06.11.1992 року, № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч. 3 ст. 36 КЗпП в редакції від 19 січня 1995 року). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Отже, при розгляді трудових спорів, пов'язаних з припиненням публічної служби за п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, необхідно з'ясовувати чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або, що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

На підставі ст.81 Цивільного кодексу України юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 87 цього Кодексу. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування. Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюється Конституцією України та законом и таким чином має відповідні особливості.

Отже, в виконавчому комітеті (юридичній особі публічного права) дійсно мали місце зміни в організації праці, зокрема відбулась реорганізація установи та скорочення штату працівників.

Відповідно до ст.49-2 КЗпП України переведення позивача на іншу посаду могло відбутись не лише в межах його відділу, а в межах наявних в виконкомі посад, однак докази того, що відповідачем порушені приписі вищенаведеної норми закону позивачем не надано.

Згідно ст. 7 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» членами профспілок можуть бути особи, які працюють на підприємстві, в установі або організації незалежно від форм власності і видів господарювання, у фізичної особи, яка використовує найману працю, особи, які забезпечують себе роботою самостійно, особи, які навчаються в навчальному закладі.

За змістом ст. 42 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" міський голова серед іншого здійснює керівництво апаратом ради та її виконавчого комітету; призначає на посади та звільняє з посад керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, крім керівників дошкільних, загальноосвітніх та позашкільних навчальних закладів.

Згідно ч. 8 ст. 51 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виконавчий комітет ради є підзвітним і підконтрольним раді, що його утворила, а з питань здійснення ним повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольним відповідним органам виконавчої влади.

Отже відповідачами було виконано вимоги ст. 49-2 КЗпП України, а відтак позовні вимоги про визнання протиправним та скасування розпорядження Херсонського міського голови Миколаєнка Володимира Васильовича №1017-к від 22.12.2014 року «Про звільнення ОСОБА_1», зобов'язання Херсонського міського голову винести розпорядження про прийняття ОСОБА_1 з 01 січня 2015 року на посаду начальника юридичного відділу Херсонської міської ради, утвореного відповідно до рішення Херсонської міської, ради №1478 від 12.09.2014 року «Про внесення змін до структури і чисельності, виконавчих органів Херсонської міської ради» після реорганізації юридичного управління Херсонської міської ради задоволенню не підлягають.

Стосовно позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом ст. 237-1 КЗпП України Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до частини 2 статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 зазначено, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями вони заподіяні, яким є ступінь вини заподіювача, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини.

Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Враховуючи те, що позивачем не було доведено заподіяння діями та бездіяльністю відповідача моральної шкоди, яка полягла у моральних стражданнях, суд першої інстанції вірно дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В ході розгляду справи позивач не довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на суб'єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів, а також на невірному тлумаченні норм матеріального права. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ч. 1 ст. 195, 197, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Суворовського районного суду м. Херсона від 25 березня 2015 року у справі № 668/722/15-а - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення судового рішення у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Дата складення у повному обсязі і підписання рішення суду - 08 червня 2015 року.

Головуючий: О.І. Шляхтицький

Суддя: О.В. Джабурія

Суддя: А.В. Крусян