Справа № 20142/10
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2010-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" серпня 2010 р. справа № 2а-8110/09/1170

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Панченко О.М.

суддів: Божко Л.А. Католікяна М.О.

при секретарі судового засідання: Гусєві А.С.

за участю відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Державної інспекції з контролю за цінами в Кіровоградській області

на постанову: Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28.01.2010р. у справі № 2а-8110/09/1170

за позовом: Державної інспекції з контролю за цінами в Кіровоградській області

до: приватного підприємця ОСОБА_1

про: стягнення економічних санкцій,

в с т а н о в и л а:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача економічні санкції в сумі 6438, 00 гривень за порушення державної дисципліни цін. Зазначив, що в наслідок перевірки відповідно до постанови КМУ від 01.07.09 року № 722 формування роздрібних цін на цукор, який отриманий з Державного резерву приватним підприємцем ОСОБА_1 за період з 01.08.09 року по 28.08.09 року, встановлено, що до розрахунку роздрібної ціни відповідачем було віднесено 15% торговельної надбавки, вартість транспортних витрат та розвантажувально-навантажувальних робіт.

Позивач вважав, що відповідачем безпідставно включено транспортні витрати, оскільки вони документально не підтверджені, а вартість розвантажувально-навантажувальних робіт не може бути включена до роздрібної ціни. Просив стягнути з відповідача суму незаконно отриманої виручки 2146 грн та суму штрафних санкцій 4292,00 грн, а всього 6438,00 грн.

Постановою суду першої інстанції від 28.01.2010 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із судовим рішенням позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Зазначає, що рішення є незаконним та таким, що прийнято з порушення норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Посилається на те, що у якості підтвердження транспортних витрат на перевезення цукру відповідачем було надано акт прийому-передачі виконаних робіт № 2 від 06.08.09 року, але не надано квитанції, платіжного доручення банку, тощо; операція з готівкою має бути зазначена у відповідній книзі обліку. Суд першої інстанції, на думку апелянта, помилково зробив висновок про правомірність готівкового розрахунку без платіжного документа між приватними підприємцями, оскільки це суперечить вимогам підпункту 2.2 пункту 2 «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», затвердженого постановою Правління НБУ № 637 від 15.12.04 року (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 13 січня 2005 року за № 40/10320).

Також безпідставно включено до складу роздрібної ціни вартість розвантажувально-навантажувальних робіт понад встановлений граничний розмір торгівельної надбавки 15%.

Вважає, що відповідачем здійснене формування роздрібної ціни на цукор з порушенням ст. 1, 4 Указу Президента України «Про внесення змін до Указу Президента України від 3 липня 1998 року № 727 «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності субєкта підприємницької діяльності , п. 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про заходи із стабілізації ситуації, що склалася на внутрішньому ринку цукру»№ 722 від 01.07.09 року.

Вважає також, що суд першої інстанції помилково зробив висновок, що форма розрахунку суми порушення не визначена законодавством, отже безпідставно не задовольнив вимоги позивача в частині стягнення економічних санкцій в сумі 396,36 гривень за незаконне включення до ціни цукру вартості розвантажувально-навантажувальних робіт, незважаючи на те, що суд таке порушення встановив.

Крім того, апелянт наголошує, що рішення Держінспекції цін про застосування економічних санкцій № 64 від 31.08.2009 року у встановленому порядку не оскаржено, отже є чинним та таким, що підлягає виконанню.

Апелянт просить скасувати незаконну постанову та ухвалити нову, якою позов задовольнити повністю.

Перевіривши судове рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивач - Державна інспекція по контрою за цінами в Кіровоградській області, яка є територіальним органом Державної інспекції з контролю за цінами в складі Міністерства економіки України, діє на підставі Положення про Державну інспекцію з контролю за цінами в Кіровоградській області, що затверджено наказом Державної інспекції з контролю за цінами 29.03.2001 року № 9.

Згідно п. 3 Положення про Державну інспекцію з контролю за цінами, затвердженого постановою КМУ від 13.12.2000 року № 1819, основним завданням Державної інспекції є організація та здійснення контрольно-наглядових функцій з питання додержання центральними та місцевими органами виконавчої влади, підприємствами, установами, та організаціями вимог щодо формування, встановлення та застосування тарифів.

Відповідно до ст.. 14 ЗУ «Про ціни і ціноутворення»та п.п. 5 п. 5 «Положення про Державну інспекцію з контролю за цінами», держінспекція має право приймати рішення про вилучення до відповідного бюджету сум всієї необґрунтовано одержаної підприємством, установою, організацією виручки в результаті порушення державної дисципліни цін та штрафу у двократному її розмірі, а також звертатися з позовами до судів про стягнення зазначених сум у разі невиконання вказаних рішень.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, фізична особапідприємець ОСОБА_1 в 2009 році здійснював свою діяльність підприємницьку діяльність на підставі торгового патенту ТПБ № 582764 від 30.12.08 року, виданого Знамянською ОДПІ, тобто є платником фіксованого податку відповідно до Закону України «Про патентування деяких видів підприємницької діяльності».

Згідно п. 2 Постанови КМУ «Про заходи із стабілізації ситуації, що склалася на внутрішньому ринку цукру»№ 722 від 01.07.2009 року встановлено, що реалізація цукру здійснюється без права експорту та перепродажу на умовах попередньої оплати з торговельною надбавкою до ціни реалізації цукру з державного матеріального резерву, яка не повинна перевищувати 15 відсотків оптово-відпускної ціни Державного продовольчого резерву без урахування витрат з його транспортування у міжміському сполученні.

Пунктом 4 вказаної постанови Державній інспекції з контролю за цінами доручено забезпечити здійснення контролю за ціною продажу населенню цукру, в звязку з чим позивачем було здійснено перевірку відповідача за період з 01.08.09 року по 28.08.2009 року.

За наслідками перевірки складено акт № 622 від 28.08.09 року, в якому зафіксовано виявлене порушення з боку відповідача, а саме - завищення ціни на цукор в сумі 2146 гривень через включення до складу роздрібної ціни документально не підтверджених транспортних витрат та навантажувально-розвантажувальних витрат, які мають відшкодовуватись за рахунок торговельної надбавки.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ознайомлений з актом та подав на нього заперечення, датовані 31.08.09 року.

31.08.2009 року заступником начальника Державної інспекції цін в Кіровоградській області ОСОБА_2 прийнято рішення № 64 про застосування економічних санкцій за порушення державної дисципліни цін, та вирішено вилучити у приватного підприємця ОСОБА_1 в доход державного бюджету суму завищення ціни 2146,00 гривень та штраф у сумі 4292,00 гривень.

В апеляційній скарзі позивач посилається також на те, що рішення Держінспекції цін про застосування економічних санкцій № 64 від 31.08.09 року в установленому порядку не оскаржено, а отже є чинним і підлягає виконанню. Проте, з цим погодитись не можна, оскільки в матеріалах справи міститься скарга на імя начальника Державної інспекції з контролю за цінами в Кіровоградській області ОСОБА_3 (а.с.35), та відповідач зазначав про відсутність відповіді на скаргу. Разом з тим, це не спростовано позивачем. Отже, рішення позивача не можна вважати таким, що не було оскаржено, тому це необхідно врахувати під час розгляду справи про стягнення економічних санкцій.

Відповідно до ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України № 13-92 від 26.12.1992 року, оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) і документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу. Якщо ці витрати не можуть бути підтверджені документально, то вони враховуються податковими органами при проведенні остаточних розрахунків за нормами, визначеними Головною державною податковою інспекцією України за погодженням з Міністерством економіки України та Державним комітетом України по сприянню малим підприємствам та підприємництву.

Відповідно до абз. 22 ст. 14 вказаного Декрету, у разі сплати фіксованого податку платник такого податку звільняється від ведення обов'язкового обліку доходів і витрат.

Також, згідно п. 14.2. Інструкції про оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю, затвердженої Наказом Головної державної податкової інспекції України від 21.04.1993 N 12 (ОСОБА_3 змінами і доповненнями, внесеними Наказом від 18.05.1993 N 17, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 9 червня 1993 р. за N 64, у разі сплати фіксованого податку платник такого податку звільняється від ведення обов'язкового обліку доходів і витрат.

Колегія суддів погоджується з правовою позицією відповідача щодо неприйняття посилань позивача на п.2.2., 2.3. «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», оскільки розділом 4 цього Положення визначаються вимоги щодо здійснення розрахунків готівкою через каси та ведення касової книги тільки для підприємств (юридичних осіб).

Крім того, Декрет Кабінету Міністрів України № 13-92 від 26.12.1992 року, якій звільняє відповідача від ведення обов'язкового обліку доходів і витрат має вищу юридичну силу по відношенню до Положення, затвердженого постановою Правління НБУ, оскільки Кабінет Міністрів відповідно до ст.. 113 Конституції України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Посилання позивача на Указ Президента України «Про внесення змін до Указу Президента України від 3 липня 1998 року № 727 «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності субєктів малого підприємництва»№ 746/99 від 28.06.1999 року колегія суддів вважає таким, що не може бути прийнято до уваги, оскільки відповідач не є платником єдиного податку.

Відповідно до ст.. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Отже, колегія суддів виходить з того, що жодним нормативним актом не передбачено прямого обовязку субєкта підприємницької діяльності, який сплачує фіксований податок та не зобовязаний вести обовязковий облік доходів і витрат, оформлювати витрати через розрахунковий рахунок та підтверджувати ці витрати фінансовими установами (Державним казначейством України, банком, тощо), як зазначає позивач в обґрунтування позовних вимог.

Разом з тим, контрагент відповідача ПП ОСОБА_4 є платником єдиного податку та відповідно до ч. 1 ст. 1 зазначеного Указу має право на готівкові розрахунки, надав всі необхідні документи, що підтверджують його статус підприємця та право на надання послуг з перевезення вантажів свідоцтво про державну реєстрацію субєкта підприємницької діяльності, свідоцтво про сплату єдиного податку, ліцензію на здійснення внутрішніх перевезень вантажів. Між відповідачем та виконавцем транспортних послуг ОСОБА_4 оформлений договір, товарно-транспортна накладна, підписаний акт прийому-передачі виконаних робіт, шляхом здійснення відповідного напису на накладній видано розписку щодо отримання плати за надані послуги.

Колегія суддів також вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано прийнято до уваги висновок за актом перевірки Знамянської ОДПІ від 15.08.2009 року (а.с. 33), яким не встановлено порушень щодо обліку витрат відповідача, повязаних з отриманими транспортними послугами.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правомірності віднесення витрат на транспортування в міжміському сполученні до розрахунку роздрібної ціни. В цієї частини постанова суду має бути залишена без змін як така, що прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права.

В частині постанови щодо включення відповідачем до ціни на цукор вартості розвантажувально-навантажувальних робіт в сумі 132,12 грн, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем порушено порядок ціноутворення, встановлений Законом України «Про ціни і ціноутворення»від 03.12.1990 року № 507-ХІІ, постановою КМУ № 722 від 01.07.2009 року та неправомірно включено 132,12 грн до ціни цукру. Проте суд дійшов помилкового висновку про законодавчу не визначеність форми розрахунку суми порушення та ненадання окремого розрахунку позивачем щодо суми економічних санкцій за вказане порушення.

З таким висновком погодитись не можна, та колегія суддів приймає до уваги доводи апелянта щодо можливості задоволення позовних вимог частково та розрахунку судом суми, що підлягає стягненню, яка відповідно до ст.. 14 Закону України «Про ціни і ціноутворення»складається з необґрунтовано одержаної виручки та штрафу в її двократному розмірі, отже складає 132,12+132,12*2=396,36 грн.

За таких обставин колегія суддів вважає, що в цієї частині постанова підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення через невідповідність висновків суду обставинам справи згідно п.4 ч.1 ст. 202 КАС України.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 4 ст. 202 КАС України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу Державної інспекції з контролю за цінами в Кіровоградській області задовольнити частково.

Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28.01.2010р. у справі № 2а-8110/09/1170 скасувати частково. Задовольнити позовні вимоги Державної інспекції з контролю за цінами в Кіровоградській області до приватного підприємця ОСОБА_1 в частині стягнення економічних санкцій в розмірі 396,36 гривень, з яких 132,12 гривень сума порушення, яку нараховано понад встановлений граничний рівень торгівельної надбавки, та 264,24 гривні сума штрафу.

В іншій частині постанову суду залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом місяця з дня її проголошення в порядку, визначеному ст. 212 КАС України.

Головуючий: О.М.Панченко

судді: Л.А.Божко

ОСОБА_5