Справа № 810/1899/15
Суддя: Волков А.С.
Дата ухвалення: 2015-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

810/1899/15

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

04 червня 2015 року 810/1899/15

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого - судді Волкова А.С., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Державного авіаційного підприємства "Україна" про стягнення адміністративно-господарських санкцій,

в с т а н о в и в:

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач порушив вимоги статті 19 Закону України від 21.03.1991 № 875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» та не забезпечив працевлаштування інвалідів згідно з встановленим законом нормативом, тому зобов’язаний сплатити до Фонду соціального захисту інвалідів передбачені законом адміністративно господарські санкції. Оскільки суму адміністративно-господарських санкцій відповідач самостійно не сплатив, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення сум вказаної заборгованості разом з пенею.

Відповідач позову не визнав, подав до суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що не повинен сплачувати адміністративно-господарські санкції, адже положення статті 20 Закону України від 21.03.1991 № 875-XII "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" на нього не поширюються. Відповідач є підприємством, яке підпорядковане Державному управлінню справами Президента України, є розпорядником бюджетних коштів та фінансується виключно за рахунок Державного бюджету України.

Ухвалою від 06.05.2015 судом відкрито провадження в адміністративній справі, судовий розгляд призначено на 21.05.2015.

Про дату, час та місце судового розгляду сторони були повідомлені належним чином.

У призначений день і час сторони до суду не з’явились.

Позивач 21.05.2015 подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності (відсутності його представника).

Представник відповідача до суду не з’явився, про причини неявки суд не повідомив.

За таких обставин суд, на підставі частини четвертої та шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з ухвалою від 21.05.2015 постановив про розгляд справи за відсутності представників сторін в порядку письмового провадження.

Дослідивши представлені сторонами документи та інші зібрані по справі матеріали, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Державне авіаційне підприємство "Україна" є юридичною особою – працедавцем, який відповідно до статті 18 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» зобов’язаний виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів.

У лютому 2015 року відповідач подав до Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2014 рік (форма № 10-ПІ), в якому задекларував, що середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу підприємства впродовж 2014 року становила 413, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність – 1 особа, а кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», має становити 17 осіб. Середньорічна заробітна плата штатного працівника становить 116986,80 грн.

Із звіту вбачається, що також встановлено позивачем, відповідач не забезпечив працевлаштування 16 інвалідів.

Суму адміністративно-господарських санкцій та пені відповідач добровільно не сплатив, тому позивач звернувся до суду про стягнення сум вказаної заборгованості.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Правові засади соціальної захищеності інвалідів в Україні, що гарантують їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами, визначаються Законом України від 21.03.1991 № 875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (далі – Закон № 875-ХІІ).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону № 875-ХІІ з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом. Право інвалідів на працю, їх працевлаштування реалізується шляхом створення спеціального робочого місця, адаптацією основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда.

Статтею 18 Закону № 875-ХІІ встановлено обов’язок для підприємств, установ та організацій, фізичних осіб, які використовують найману працю, виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою статті 19 вказаного Закону, і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Статтею 20 Закону № 875-ХІІ встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Однак, цією ж нормою передбачено, що положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Порядок подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затверджений постановою Кабінету Міністрів України «Про реалізацію статей 19 і 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 31.01.2007 № 70 (далі – Порядок), визначає процедуру подання підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, що використовують найману працю, в яких за основним місцем роботи працює вісім і більше осіб, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів відділенням Фонду соціального захисту інвалідів та інформації про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів - центру зайнятості.

Відповідно до пункту 2 цього Порядку інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, які повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів, також подають (надсилають) копію довідки органу державної податкової служби про включення їх до реєстру неприбуткових установ. Оригінал довідки пред'являється під час подання звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів. У разі надсилання звіту поштою копія довідки засвідчується нотаріально.

У справі, що розглядалась, відповідач заперечував проти позову і наголошував, що фінансується виключно за рахунок коштів державного бюджету, тому на нього не поширюється положення статті 20 Закону № 875-ХІІ щодо сплати санкцій.

Таким чином, вирішення даної справи залежить від доведеності або спростування факту повного утримання відповідача за рахунок державного бюджету.

Згідно із статтею 62 Господарського кодексу України підприємство - самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Особливістю діяльності державного підприємства є те, що воно діє на основі державної власності (стаття 63 ГК України).

Джерелами формування майна підприємства є: грошові та матеріальні внески засновників; доходи, одержані від реалізації продукції, послуг, інших видів господарської діяльності; доходи від цінних паперів; кредити банків та інших кредиторів; капітальні вкладення і дотації з бюджетів; майно, придбане в інших суб'єктів господарювання, організацій та громадян у встановленому законодавством порядку; інші джерела, не заборонені законодавством України (стаття 66 ГК України).

В силу статті 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України. Підприємство має право реалізовувати самостійно всю продукцію на території України і за її межами, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до статті 142 Господарського кодексу України прибуток (доход) суб'єкта господарювання є показником фінансових результатів його господарської діяльності, що визначається шляхом зменшення суми валового доходу суб'єкта господарювання за певний період на суму валових витрат та суму амортизаційних відрахувань. Держава може впливати на вибір суб'єктами господарювання напрямів та обсягів використання прибутку (доходу) лише через нормативи, податки, податкові пільги та господарські санкції відповідно до закону.

Аналіз положень Господарського кодексу України надає підстави для висновку, що суб’єкти господарювання, створені в організаційно-правовій формі державних підприємств, не мають жодних обмежень щодо джерел фінансування, формування майна або витрачання прибутку, якщо вони не заборонені законом.

Таким чином, державні підприємства мажуть фінансуватися (утримуватися) не лише за рахунок коштів державного бюджету, а й за рахунок інших джерел, не заборонених чинним законодавством.

Проаналізувавши надані відповідачем документи, суд дійшов висновку, що підприємство відповідача в основному фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України. Однак, з даних Звіту про виконання фінансового плату підприємства за 2014 рік убачається, що відповідач також одержував доходи й з інших джерел, а саме: доходи від курсової різниці (рядок 006/2) у сумі 811,5 тис. грн.; страхове відшкодування (рядок 006/4) у сумі 49,5 тис. грн.; орендна плата (рядок 006/6) у сумі 203,9 тис. грн.; інші за металобрухт (рядок 006/11) у сумі 33,9 тис. грн.; інші доходи (рядок 006/12) у сумі 74,0 тис. грн.; поворотна фінансова допомога (рядок 014/2) у сумі 400,0 тис. грн..

Таким чином, суд дійшов висновку, що твердження відповідача про повне утримання підприємства з державного бюджету не відповідають дійсності.

Крім того, відповідач не надав суду копію довідки про реєстрацію в якості неприбуткової організації, а також докази її надсилання до Фонду, як того вимагає Порядок, затверджений постановою КМУ від 31.01.2007 № 70.

Водночас, з листа Бориспільського міськрайонного центру зайнятості від 14.05.2015 № 476105 вбачається, що відповідач статичної звітності за формою № 3-ПН для працевлаштування інвалідів у 2014 році не подавав.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що відповідач не створив місць для працевлаштування інвалідів, не звертався до центру зайнятості для працевлаштування інвалідів та не сплатив адміністративно-господарські санкції.

Суд також відхиляє доводи відповідача щодо відсутності вини підприємства у незабезпеченні працевлаштування інвалідів у зв'язку з тим, що у штатному розкладі відсутні посади, які можуть бути зайняті інвалідами, оскільки підприємство працює у спеціальному режимі роботи. Закон не передбачає підстав для звільнення працедавців від обов’язку створювати робочі місця, придатні для праці інвалідів, повідомляти про наявні вакансії органи зайнятості населення, в залежності від виду діяльності підприємства.

Запроваджуючи норму про звільнення від сплати адміністративно-господарських санкцій підприємств, установ і організацій, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів, законодавець мав на меті виключити зайве перерахування коштів з бюджету в бюджет, а не встановлювати режим звільнення працедавців, які займаються підприємницькою діяльністю на основі державного майна, від обов’язку створювати робочі місця, придатні для праці інвалідів.

Частиною другою статті 20 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено, що порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Відповідно до пунктів 2, 4 Порядку сплати підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрі України від 31.01.2007 № 70, роботодавці сплачують суму адміністративно-господарських санкцій відділенням Фонду соціального захисту інвалідів за місцем їх реєстрації як юридичних осіб до 15 квітня року, що настає за роком, в якому відбулося порушення нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, а порушення строків сплати суми адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені у розмірі 120 відсотків річних облікової ставки національного банку України за кожний календарний день прострочення.

Згідно із статтею 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оскільки відповідач не дотримався вимог встановлених частиною першою статті 19 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», він зобов’язаний відповідно до закону сплатити до Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції в розмірі середньої річної заробітної плати за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

За таких обставин, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони – суб’єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов’язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. Позивач не надав суду доказів понесення ним судових витрат, тому підстави для присудження на його користь судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Волков А.С.