Справа № 38934/09
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2010-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" вересня 2010 р. справа № 2а-8335/08/0470

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Панченко О.М.

суддів: Мірошниченка М.В. Юхименка О.В.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Синельниківський ресорний завод"

на постанову: Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2009 року по справі №2а-8335/08/0470

за позовом: Відкритого акціонерного товариства "Синельниківський ресорний завод"

до: Синельниківського міжрайонного управління водного господарства Дніпропетровського обласного виробничого управління водного господарства

третя особа: Дніпропетровське обласне виробниче управління водного господарства

про: визнання недійсним припису

в с т а н о в и л а :

Відкрите акціонерне товариство "Синельниківський ресорний завод" звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом про визнання недійсними п. 2, 3, 4 припису Синельниківського міжрайонного Управління водного господарства Дніпропетровського обласного виробничого управління водного господарства від 07 липня 2008 року.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2009 року по справі №2а-8335/08/0470 в задоволенні вимог позивача відмовлено. При цьому суд виходив з того, що перевіркою, яка проведена відповідачем, виявлені порушення, а саме: всупереч ст. 48, 49 Водного кодексу України на підприємстві відсутній дозвіл на спеціальне водокористування; в порушення статті 44 Водного кодексу України та Інструкції про порядок обчислення і справляння збору за спеціальне використання водних ресурсів та збору за користування водами для потреб гідроенергетики і водного транспорту, на підприємстві не розраховано та не узгоджено з Дніпропетровським ОВГ ліміт (розрахункова потреба у воді) використання водних ресурсів; на підприємстві відсутні діючі поточні індивідуальні технологічні нормативи водокористування і водовідведення; в порушення статті 44 Водного кодексу України та Інструкції про порядок обчислення і справляння збору за спеціальне використання водних ресурсів та збору за користування водами для потреб гідроенергетики і водного транспорту, підприємством не здійснюється сплата збору за спеціальне використання водних ресурсів за фактично використану воду для власних потреб.

Відповідачем видано припис від 07.07.2008 року, який зобовязано позивача усунути виявлені порушення.

Суд першої інстанції не знайшов підстав для визнання недійсними пунктів 2, 3, 4 припису, оскільки визнав їх обґрунтованим та такими, що відповідають чинному законодавству. Крім того, суд прийняв до уваги, що особа, відповідальна за дотримання вимог водного законодавства на підприємстві, притягнута до адміністративної відповідальності, на неї накладено стягнення, та відповідно до постанови державного виконавця штраф сплачено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2009 року по справі №2а-8335/08/0470 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Відкритого акціонерного товариства "Синельниківський ресорний завод" задовольнити в повному обсязі.

В своїй апеляційній скарзі заявник зазначає про порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права. Зокрема, апелянт наголошує на тому, що він не є спеціальним водокористувачем, оскільки використовує питну воду з мереж ДМП ВКГ "Дніпро-Західний Донбас" згідно договору №635 від 01.01.2007р, та за таких умов не є платником збору за спеціальне водокористування, оскільки сплачує плату за отримання питної води та одночасно вносить плату за спеціальне використання водних ресурсів в складі тарифу на отриману питну воду. При цьому зазначає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки листу ДМП ВКГ "Дніпро-Західний Донбас" від 22.07.2008 року № 267/с як доказу, наданому на підтвердження цих обставин.

Окрім цього, посилаючись на ч. І ст. 48 Водного кодексу України (надалі - ВК), зазначає, що використання води є вилученням води з природних водних обєктів, а не забір води з технічних систем.

В зв'язку із зазначеним апелянт вважає, що у відповідача не має правових підстав вимагати у ВАТ «Синельниківський ресорний завод»розрахунку та узгодження з Дніпропетровським ОВГ ліміту використання водних ресурсів, розробки та узгодження в Дніпропетровському ОВГ «Поточних індивідуальних технологічних нормативів водокористування та сплати збору за спеціальне використання водних ресурсів.

На підставі викладеного вважає, що судом першої інстанції було невірно застосовано норми матеріального права, не досліджено належним чином обставини справи та не дано їм належної оцінки, що призвело до постановлення рішення, яке суперечить нормам чинного законодавства України.

Просить постанову скасувати та ухвалити нову, якою позовні вимоги задовольнити.

Сторони про дату, час та місто судового засідання повідомлені належним чином, не зявилися. Відповідно до ст. 197 КАС України справа розглядається в письмовому провадженні за наявними доказами.

Ознайомившись з матеріалами справи, перевіривши дотримання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Відкритого акціонерного товариства "Синельниківський ресорний завод» підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ВАТ «Синельниківський ресорний завод»здійснює скидання дощових та талих вод, що накопичуються на території підприємства, в р. ОСОБА_1. Термін дії дозволу на спеціальне водокористування, виданий Державним управлінням екології і природних ресурсів в Дніпропетровській області від 16.01.2004 р. за № 00992, закінчився 01.01.2007р.

Для задоволення господарсько-побутових та виробничих потреб ВАТ «СРЗ»споживає виключно питну воду, яку отримує з водопровідної мережі Державного міжрайонного підприємства водопровідно-каналізаційного господарства на підставі договору № 635/12/13 від 12.01.2007 року з наступними змінами.

Синельниківським міжрайонним управлінням водного господар ства Дніпропетровського облводгоспу здійснена перевірки дотримання вимог водного законодавства на підприємстві відповідно до ч. 1 і 2 ст. 13, п. 13 ст. 16, ст. 18, 19, 25, 44 Водного кодексу України від 06.06.1995 року № 213/95- ВР, підпунктів 5, 28, 29 пункту 4 Положення про Державний комітет України по водному господарству, затвердженого Указом Президента України від 14.07.2000 року № 898/2000 „Про Поло ження про Державний комітет України по водному господарству", п. 1.2 розділу 3 і 4 Положення про здійснення органами Держводгоспу України контролю за раціональним використанням, охороною та відтворенням водних ресурсів, затвердженого Наказом Держав ного комітету України по водному господарству від 29.01.2001 року № 20 „Про затвердження Положення про здійснення органами Держводгоспу України контролю за раціональним використанням,охороною та відтворенням водних ресурсів».

Перевірка субєкта господарської діяльності ВАТ «Синельниківський ресорний завод»(надалі ВАТ «СРЗ») проведена на виконання п. 6 Інструкції про порядок здійснення перевірок субєктів, що використовують водні ресурси, або виконують господарську діяльність у межах водоохоронних зон, затвердженої наказом Держводгоспу 29.01.2001 року № 22 та зареєстрованої в Мінюсті України 09.02.2001 року за № 126/5317.

Результати перевірки були оформлені актом № 339 від 07 липня 2008 року, за її наслідками притягнуто до адміністративної відповідальності особу, яка відповідає за дотримання підприємством вимог водного законодавства, а також надано припис про усунення виявлених порушень № 399 від 07 липня 2008 року.

Пунктом першим припису зобовязано позивача отримати в установленому порядку дозвіл на спеціальне водокористування.

Позивач погодився з цією вимогою та зазначив в позові, що здійснює тільки один з видів спеціального водовикористання скидання стічної води, що утворюється внаслідок організованого відведення з забудованої території підприємства стоку атмосферних опадів (дощових і талих вод). Згідно Порядку погодження та видачі дозволів на спеціальне водокористування затверджених постановою КМУ № 321 від 13.03.2002 року позивач вчасно звернувся до Державного управління охорони навколишнього природного середовища у Дніпропетровської області з клопотанням про продовження строку дії дозволу на спеціальне водокористування № 00992 від 16.01.2004 року, але на час звернення до суду питання не вирішено.

Суд першої інстанції зазначив в постанові, що при прийнятті рішення по справі враховує наявність протоколу про адміністративне правопорушення відносно відповідальної особи за дотримання вимог водного законодавства головного інженера підприємства ОСОБА_2, винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за порушення ст.. 48 КУпАП та ст.. 48 ВК України та накладення стягнення у вигляді штрафу, яке фактично виконано.

Як вбачається з протоколу та постанови в справі про адміністративне правопорушення (а.с. 93, 96), саме за самовільне водокористування без належного дозволу, відповідальність за яке передбачена ст.. 48 КУпАП, накладено адміністративне стягнення на відповідальну особу.

Інших порушень в протоколі та постанові не наведено. Відсутність дозволу на спеціальне водокористування, а саме скидання забруднюючих речовин, що знайшло відображення в п. 1 припису, позивачем не заперечуються.

Відповідно до ст. 72 КАС України тільки постанова суду у справі про адміністративний проступок, яка набрала законної сили, є обовязковою для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалено постанову суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинено воно цією особою.

Відповідно до ст.. 86 КАС України, ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Отже, колегія суддів вважає, що посилання суду першої інстанції на наявність постанови в справі про адміністративне правопорушення, яку винесено начальником відділу комплексного використання водних ресурсів Синельниківського міжрайонного управління водного господарства відносно відповідальної особи підприємства, як на доказ в даній справі, є безпідставним.

Відповідно до ст. 46 Водного кодексу України водокористування може бути двох видів - загальне та спеціальне.

Згідно з ч. 1 ст. 48 Водного кодексу України спеціальне водокористування - це забір води з водних обєктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, використання води та скидання забруднюючих речовин у водні обєкти, включаючи забір води та скидання забруднюючих речовин із зворотними водами із застосуванням каналів.

Спеціальне водокористування здійснюється юридичними і фізичними особами насамперед для задоволення питних потреб населення, а також для господарсько-побутових, лікувальних, оздоровчих, сільськогосподарських, промислових, транспортних, енергетичних, рибогосподарських та інших державних і громадських потреб (ч. 2 ст. 48 Водного кодексу України).

Відповідно до положень ст. 49 Водного кодексу України спеціальне водокористування здійснюється на підставі дозволу і є платним.

Відповідно до п. 2 Порядку справляння збору за спеціальне використання водних ресурсів та збору за користування водами для потреб гідроенергетики і водного транспорту, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 серпня 1999 року № 1494, збір за спеціальне використання водних ресурсів справляється за використання води з водних обєктів, що забрана із застосуванням споруд або технічних пристроїв та скидання в них зворотних вод.

Відповідно до п.п. 1.2.-1.4. Інструкції про порядок обчислення і справляння збору за спеціальне водокористування в частині використання води, затвердженої наказом Міністерства фінансів України, Державної податкової адміністрації України, Міністерства економіки України, Міністерства охорони навколишнього природного середовища та ядерної безпеки України від 01.10.99 N 231/539/118/219, Інструкція обов'язкова до виконання підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності, а також громадянами - суб'єктами підприємницької діяльності, які використовують водні ресурси та користуються водами для потреб гідроенергетики, і підприємствами водного транспорту. Інструкція визначає єдиний порядок обчислення і справляння збору за спеціальне водокористування в частині використання води (далі - збори), складання розрахунків, їх подання до органів державної податкової служби та сплату до

бюджетів. Обчислення і справляння збору за скидання забруднюючих речовин у водні об'єкти здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 1 березня 1999 року N 303 "Про затвердження Порядку встановлення нормативів збору за забруднення навколишнього природного середовища і стягнення цього збору".

Пунктом 2.1 Інструкції передбачено, що платниками збору за спеціальне використання водних ресурсів та збору за користування водами для потреб гідроенергетики і водного транспорту є підприємства, установи та організації незалежно від форми власності, їх філії, відділення, інші відокремлені підрозділи, а також громадяни субєкти підприємницької діяльності, які використовують водні ресурси та користуються водами для потреб гідроенергетики і водного транспорту.

Відповідно до ст. 1 Водного кодексу України, якою визначені терміні, що застосовуються в кодексі, забір води це вилучення води з водного об'єкта для використання за допомогою технічних пристроїв або без них; водний об'єкт - природний або створений штучно елемент довкілля, в якому зосереджуються води (море, річка, озеро, водосховище, ставок, канал, водоносний горизонт); водні ресурси - обсяги поверхневих, підземних і морських вод відповідної території.

Таким чином, платниками збору за спеціальне використання водних ресурсів є підприємства, установи та організації незалежно від форми власності, їх філії, відділення, інші відокремлені підрозділи, а також громадяни субєкти підприємницької діяльності, які використовують водні ресурси, зокрема, здійснюють забір води з водних обєктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, використання води та скидання забруднюючих речовин у водні обєкти для господарсько-побутових, лікувальних, оздоровчих, сільськогосподарських, промислових, транспортних, енергетичних, рибогосподарських та інших державних і громадських потреб на підставі спеціального дозволу.

За таких умов позивач є платником збору за спеціальне використання водних ресурсів, а саме збору за забруднення навколишнього природного середовища, обчислення і справляння якого здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 1 березня 1999 року N 303 "Про затвердження Порядку встановлення нормативів збору за забруднення навколишнього природного середовища і стягнення цього збору", проте дія Інструкції про порядок обчислення і справляння збору за спеціальне водокористування в частині використання води, затвердженої наказом Міністерства фінансів України, Державної податкової адміністрації України, Міністерства економіки України, Міністерства охорони навколишнього природного середовища та ядерної безпеки України від 01.10.99 N 231/539/118/219, на нього не розповсюджується.

Отже, посилання суду першої інстанції на вказаний нормативний акт не обґрунтовано та його застосування є помилковим.

Щодо вимог,и викладеної в п. 2. Припису, якою зобовязано розрахувати та узгодити з Дніпропетровським обласним виробничим Управління водного господарства ліміт (розрахункову потребу у воді) використання водних ресурсів, колегія суддів приймає до уваги наступне.

Відповідно до затвердженої Інструкцією про порядок здійснення перевірок суб'єктів, що використовують водні ресурси або виконують господарську діяльність у межах водоохоронних зон форми припису, наведеної в додатку № 4 до Інструкції, в приписі мають бути вказані виявлені порушення та недоліки, які потребують ужиття заходів до усунення, з посиланням на відповідні статті законодавчих та інших нормативно-правових актів.

Відповідач посилається на ст. 44 ВКУ та Інструкцію про порядок обчислення і справляння збору за спеціальне використання водних ресурсів та збору за користування водами для потреб гідроенергетики і водного транспорту. Як вбачається, стаття 44 Водного кодексу України встановлює обовязки водокористувачів, які не містять безпосереднього припису щодо обовязку розрахування та узгодження з відповідним органом водного господарства лімітів використання водних ресурсів. Посилання відповідача на вищезгадану Інструкцію безпідставні, оскільки вона не розповсюджується на позивача, який не використовує водні ресурси (п.1.2.-Інструкції) в сенсі ст. 1 Водного кодексу України.

Втім, згідно п. 1.11. Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України, затверджених наказом Державного Комітету України по житлово-комунальному господарству від 1 липня 1994 р. N 65, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 липня 1994 р. за N 165/374, ліміти водоспоживання, водовідведення та графіки подачі води з комунальних водопроводів визначаються та затверджуються місцевими органами державної виконавчої влади або уповноваженим ними органом залежно від технічного стану і пропускної здатності (продуктивності) водопровідних та каналізаційних споруд, водопровідної й каналізаційної мережі, але не вище обсягів, узгоджених технічними умовами на приєднання абонента, та встановленої потужності каналізаційних очисних споруд.

Виконання цих вимог закону з боку позивача підтверджується наявними в справі доказами, а саме договором про надання послуг водопостачання Державним міжрайонним підприємством водопровідно-каналізаційного господарства «Дніпро-Західний Донбасс»(а.с. 12), повідомленням Управління житлово-комунального господарства та комунальної власності Синельниківської міської ради про погодження ліміту водоспоживання питної води (а.с. 17).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не зобовязаний узгоджувати з відповідним органом водного господарства ліміт використання водних ресурсів, оскільки він не є користувачем водних ресурсів, а є споживачем питної води.

Використання питної води регулюється переважно Законом України «Про питну воду та питне водопостачання», Правилами користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України.

Відповідно до ст.. 17 ЗУ «Про питну воду та питне водопостачання» встановлено, що саме підприємство питного водопостачання провадить свою діяльність відповідно до порядку спеціального водокористування, пов'язаного із застосуванням водопровідних мереж, споруд, технічних пристроїв для забору води безпосередньо з водних об'єктів. Спеціальне водокористування здійснюється на підставі дозволу, який видається у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У дозволі на спеціальне водокористування визначаються ліміти та строки спеціального водокористування.

За таких обставин колегія суддів вважає, що вимога, викладена в п. 2 оскаржуваного припису не ґрунтується на закону. Належної оцінки цім обставинам суд першої інстанції не надав.

Щодо п. 3 припису, яким зобовязано позивача розробити та узгодити в Дніпропетровському ОВГ поточні індивідуальні технологічні нормативи водокористування і водовідведення, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав. Як вбачається із змісту ст.. 40 ВКУ, на яку посилається в приписі відповідач, для оцінки та забезпечення раціонального використання води у галузях економіки встановлюються технологічні нормативи використання води, а саме: поточні технологічні нормативи використання води - для існуючого рівня технологій; перспективні технологічні нормативи використання води - з урахуванням досягнень на рівні передових світових технологій. Технологічні нормативи використання води розробляються та затверджуються відповідними міністерствами і відомствами за погодженням з спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань екології та природних ресурсів.

Таким чином, вказана приписі норма закону не містить обовязку підприємства розробляти та узгоджувати поточні індивідуальні технологічні нормативи водокористування і водовідведення, оскільки це покладено на відповідні міністерства і відомства. Суд першої інстанції помилково посилається на Інструкцію про порядок обчислення і справляння збору за спеціальне використання водних ресурсів…, оскільки позивач не є субєктом, до якого вона застосовується.

Щодо п. 4 припису, яким відповідач зобовязав позивача забезпечити надходження до Державного бюджету збору за спеціальне використання водних ресурсів за фактично використану воду для власних потреб, колегія суддів виходить з наступного. Як зазначалося вище, позивач є платником збору за забруднення навколишнього природного середовища і не є платником збору за використання води. Про виконання цих вимог закону з боку позивача свідчить податковий розрахунок збору за забруднення навколишнього середовища та платіжне доручення на його сплату за ІІ квартал 2008 року.

Крім того, відповідно п.15. Постанови КМУ від 1 березня 1999 р. N 303 Про затвердження Порядку встановлення нормативів збору за забруднення навколишнього природного середовища і стягнення цього збору, контроль за своєчасністю та повнотою сплати збору здійснюється органами державної податкової служби, які згідно з планом перевірок залучають за попереднім погодженням працівників органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим та спеціальних підрозділів Мінприроди для перевірки правильності визначення платниками збору фактичних обсягів викидів стаціонарними джерелами забруднення,

скидів та розміщення відходів.

Інструкція про порядок здійснення перевірок субєктів, що використовують водні ресурси, або виконують господарську діяльність у межах водоохоронних зон не передбачає перевірку органом водного господарства дотримання підприємством податкового законодавства. За таких обставин колегія суддів вважає, що відповідач вийшов за межі своїх повноважень.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як вбачається з п. 2, 3, 4 оскарженого припису, субєкт владних повноважень зобовязав позивача до виконання вимог, які не передбачені законом, невірно застосував нормативний акт, якій не розповсюджується на спірні правовідносини, вийшов за межі владних повноважень, отже, припис не може вважатися таким, що відповідає вищезазначеним нормам закону.

За таких обставин колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, що відповідно до п. 3 ч.1 ст. 202 є підставою для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким слід задовольнити позовні вимоги позивача.

Керуючись ст. ст. 197, п. 3 ч. 1 ст. 202, ст. 207 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Синельниківський ресорний завод" - задовольнити.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2009 року по справі №2а-8335/08/0470 скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Відкритого акціонерного товариства "Синельниківський ресорний завод" задовольнити. Скасувати п. 2, 3, 4 припису Синельниківського міжрайонного управління водного господарства Дніпропетровського обласного виробничого управління водного господарства від 07 липня 2008 року.

Постанова, ухвалена в порядку письмового провадження набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України через 5 днів після направлення їх копії особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена в касаційному порядку і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя: О. М. Панченко

судді

ОСОБА_3

ОСОБА_4