Справа № 19697/10
Суддя: Католікян М.О.
Дата ухвалення: 2010-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" липня 2010 р.справа № 2а-576/10/0870

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Католікяна М.О.

суддів: Божко Л.А. Панченко О.М.

при секретарі судового засідання: Гусєві А.С. ,

за участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпропетровськ апеляційну скаргу Приватного підприємства «КАТО»на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 29 березня 2010 року, ухвалену в адміністративній справі за позовом Приватного підприємства «КАТО»до Державної податкової інспекції в Орджонікідзевському районі міста Запоріжжя про визнання рішення протиправним, скасування рішення,

у с т а н о в и л а:

28 січня 2010 року ПП «КАТО»звернулося до суду з позовом до ДПІ в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя про визнання рішення протиправним, скасування рішення. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 21.05.2009 р. відповідачем за результатами перевірки з питань дотримання вимог валютного законодавства було складено акт та прийнято рішення про застосування штрафних санкцій. Згідно з актом позивач за зовнішньоекономічним контрактом порушив 180-денний строк поставки продукції, що явилося причиною нарахування пені. Позивач звернувся до Міністерства економіки України із заявою про надання висновку про продовження вказаного строку, але йому було відмовлено, у звязку з чим позивач звернувся до суду з позовом про визнання цієї відмови незаконною та зобовязання міністерства надати відповідний висновок. Крім того, пеня, у розумінні закону, не є податковим зобовязанням, а тому вимога позивача про її сплату протягом 30 днів є незаконною (а.с.а.с. 3 6, 27).

29 березня 2010 року Запорізьким окружним адміністративним судом було ухвалено постанову, якою суд відхилив позов. Постанова суду полягає у тім, що позивач звернувся із заявою про продовження строку розрахунків за контрактом вже після закінчення 180-денного строку, що позбавило його можливості отримати позитивний висновок. Крім того, твердження позивача про те, що пеня не є податковим зобовязанням є помилковим і прямо суперечить закону (а.с.а.с. 121 123).

15 квітня 2010 року позивач, не погодившись з ухваленою постановою, звернувся до суду з апеляційною скаргою. У скарзі позивач зазначив, що рішення судом першої інстанції було ухвалене з порушенням норм матеріального закону. На думку позивача, звернення до суду з позовом про визнання відмови у продовженні 180-денного строку є підставою для задоволення цього позову. Крім того, пеня, у розумінні закону, не є податковим зобовязанням, а тому вимога позивача про її сплату протягом 30 днів є незаконною. Позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції і задовольнити поданий позов (а.с.а.с. 131 135).

У судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Представник позивача у судове засідання не зявився, був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про поштове відправлення, до початку судового засідання не надав документи, які підтверджують поважність причин неявки, та не заявив клопотання про відкладення розгляду справи. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності зі вказаною вище обставиною дає судові підстави для застосування положень ч. 4 ст. 196 КАС України.

Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду у межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів доходить висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції було встановлено та знайшло своє підтвердження у суді апеляційної інстанції, що 23.07.2008 р. між позивачем та ТОВ «Эласт-Технология»(Російська Федерація) було укладено договір № 2/МРР-08, за яким ТОВ «Эласт-Технология»зобовязалося виготовити та поставити позивачу машину для регенерації гумової крихти МРР-031 з обладнанням для очищення повітря. Загальна сума договору склала 4 483 052,00 руб. За договором ТОВ «Эласт-Технология»мало виготовити та поставити продукцію протягом 180 календарних днів з моменту отримання авансу в сумі 2 241 526,00 руб.

(а.с.а.с. 14 18, 84 88).

На виконання умов укладеного договору позивач здійснив передплату в сумі 2 241 526,00 руб. (464 758,00 грн.). Граничний термін надходження валютних цінностей на територію України 24.01.2009 р.

Згідно з актом звірки взаємних розрахунків від 23.01.2009 р. заборгованість ТОВ «Эласт-Технология»перед позивачем склала 2 241 526,00 руб. (а.с. 92).

02 лютого 2009 року сторони за договором уклали додаткову угоду № 1, якою ціна договору була зменшена у звязку з використанням більш дешевого обладнання для очищення повітря і склала 3 900 000,00 руб. (аванс 2 241 526,00 руб., решта 1 658 474,00 руб.). Одночасно було продовжено термін виготовлення продукції до березня 2009 року (а.с.а.с. 19, 63, 95).

21 травня 2009 року позивач звернувся до Міністерства економіки України із зверненням про продовження терміну розрахунків за договором до 01.07.2009 р. (а.с. 22).

Того ж дня у позивача відповідачем було проведено позапланову документальну перевірку фінансово-господарської діяльності з питань дотримання вимог валютного законодавства за період з 23.07.2008 р. по 02.04.2009 р.

За результатами проведеної перевірки 21.05.2009 р. було складено акт (а.с.а.с. 8 13, 71 80), у якому було встановлено порушення позивачем статті 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», а саме: за імпортним контрактом № 2/МРР-08 від 23.07.2008 р., укладеним між ТОВ «Эласт-Технология»(Російська Федерація) та позивачем, за станом на 21.05.2009 р. ТОВ «Эласт-Технология»не постановлено обладнання, і відстрочення поставки перевищило 180 календарних днів (граничний термін 01.04.2009 р.) з моменту здійснення авансового платежу. При цьому сума дебіторської заборгованості перед позивачем також не сплачена.

На підставі складеного акту 27.05.2009 р. було прийнято рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій № /0/10669, яким визначено пеню за порушення термінів розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності в сумі 181 546,12 грн., які позивач мав сплатити протягом 30 днів (а.с. 7).

05 червня 2009 року Міністерство економіки України своїм листом відмовило позивачу у продовженні терміну розрахунків за договором, оскільки позивач звернувся з відповідною заявою вже після закінчення 180-денного строку (а.с.а.с. 31, 66).

Вказані вище спірні правовідносини регулюються Законом України від 23.09.1994 р. № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», Законом України від 21.12.2000 р. № 2181-ІІІ «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», Порядком продовження строків розрахунків за зовнішньоекономічними операціями, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2007 р. № 1409.

В силу частини 1 статті 2 Закону № 185/94-ВР імпортні операції резидентів, які здійснюються на умовах відстрочення поставки, в разі, коли таке відстрочення перевищує 180 календарних днів з моменту здійснення авансового платежу або виставлення векселя на користь постачальника продукції (робіт, послуг), що імпортується, потребують висновку центрального органу виконавчої влади з питань економічної політики.

Відповідно до підпункту 1 пункту 9 Порядку продовження строків розрахунків за зовнішньоекономічними операціями у видачі висновку може бути відмовлено, зокрема, після закінчення встановлених строків.

Згідно з частинами 1, 2 статті 4 Закону № 185/94-ВР порушення резидентами строків, передбачених статтями 1 і 2 цього Закону, тягне за собою стягнення пені за кожний день прострочення у розмірі 0,3 % суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару) в іноземній валюті, перерахованої у грошову одиницю України за валютним курсом Національного банку України на день виникнення заборгованості. У разі прийняття до розгляду судом, Міжнародним комерційним арбітражним судом чи Морською арбітражною комісією при Торгово-промисловій палаті України позовної заяви резидента про стягнення з нерезидента заборгованості, яка виникла внаслідок недотримання нерезидентом строків, передбачених експортно-імпортними контрактами, строки, передбачені статтями 1 і 2 цього Закону, зупиняються і пеня за їх порушення в цей період не сплачується.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивачем було порушено 180-денний строк, передбачений статтею 2 Закону № 185/94-ВР, а у видачі відповідного висновку про продовження терміну надходження валютних коштів на територію України правомірно відмовлено через звернення до компетентного органу після закінчення встановленого строку.

Крім того, позивачем до Міжнародного комерційного арбітражного суду, Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті України, іншого суду позовної заяви резидента не був поданий позов про стягнення з контрагента за укладеним договором заборгованості, що, безумовно виключає можливість зупинення нарахування неустойки.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо неправомірності нарахування пені є безпідставними.

У відповідності з пунктом 1.2 статті 1 Закону № 2181-ІІІ податкове зобов'язання - зобов'язання платника податків сплатити до бюджетів або державних цільових фондів відповідну суму коштів у порядку та у строки, визначені цим Законом або іншими законами України.

За змістом преамбули до вказаного Закону він є спеціальним законом з питань оподаткування, який установлює порядок погашення зобов'язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов'язкових платежів), включаючи збір на обов'язкове державне пенсійне страхування та внески на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків контролюючими органами, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, та визначає процедуру оскарження дій органів стягнення.

Колегія суддів також доходить висновку про необґрунтованість твердження позивача про те, що пеня не є податковим зобовязанням, оскільки це категорично спростовується аналізом диспозицій приведених норм.

Зясувавши у достатньо повному обсязі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи сторін і давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив постанову, яка відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними у матеріалах справи письмовими доказами.

Приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки.

Відповідно до частини 1 статті 86 КАС України виключне право оцінки доказів належить суду, який здійснює таку оцінку за своїм внутрішнім переконанням, безпосередньо, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши їх.

Таким чином, перевіривши справу у повному обсязі, колегія суддів доходить висновку про обґрунтованість висновків суду першої інстанції та безпідставність приведених в апеляційній скарзі доводів.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «КАТО»залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 29 березня 2010 року, ухвалену в адміністративній справі за позовом Приватного підприємства «КАТО»до Державної податкової інспекції в Орджонікідзевському районі міста Запоріжжя про визнання рішення протиправним, скасування рішення, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з дня її виготовлення у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги.

Повний текст ухвали виготовлено 30 липня 2010 року.

Головуючий суддя М.О. Католікян

Суддя: О.М. Панченко

Суддя: Л.А. Божко