Справа № 823/3572/14
Суддя: С.М. Гарань
Дата ухвалення: 2015-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2015 року справа № 823/3572/14

м. Черкаси

15 год. 05 хв.

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Гараня С.М.,

при секретарі - Попельнусі Ю.І.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м. Умані та Уманському районі Черкаської області про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До суду з позовом звернулася ОСОБА_1, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила:

- визнати незаконними дії УПФУ в м. Умані та Уманському районі Черкаської області щодо здійснення порушень у сфері загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, по безпідставному стягненню з її пенсії внесків в сумі 1 750,80грн.;

- визнати незаконними дії УПФУ в м. Умані та Уманському районі Черкаської області щодо здійснення порушень у сфері загальнообов'язкового державного соціального страхування, по незаконному погашенню інших заборгованостей з коштів ЄСВ (стягнутих з її пенсії);

- визнати незаконною та скасувати вимогу УПФУ в м. Умані та Уманському районі Черкаської області № Ф-931 від 01.03.2011 р. про сплату заборгованості по страховим внескам в розмірі 1 750,80грн.;

- стягнути з УПФУ в м. Умані та Уманському районі Черкаської області на свій пенсійний рахунок безпідставно стягнуті кошти в сумі 1 750,80грн., з одночасною сплатою нарахованої на ці суми пені.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що відповідачем з 01 червня 2013 р. і по 01 липня 2014 р. безпідставно здійснювалося відрахування внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування з її пенсії по інвалідності в розмірі 20%, на загальну суму 1 750,80грн. Вказані дії на думку позивача є протиправними, оскільки з 01.01.2011 р. набув чинності Закон України «Про збір та обік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», яким із ст. 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» були виключені частини з першої по дев'яту, які регулювали порядок прийняття органами Пенсійного фонду України вимог. Отже, станом на час прийняття УПФУ в м. Умані та Уманському районі Черкаської області вимоги № Ф-931 від 01.03.2011 р. про сплату заборгованості по страховим внескам в розмірі 1 750,80грн., норма на підставі якої вона була прийнята вже не діяла, що виключає можливість її виконання та є достатньою підставою для скасування останньої.

В судовому засіданні позивач вимоги позовної заяви з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог підтримала та просила їх задовольнити.

Представник УПФУ в м. Умані та Уманському районі Черкаської області до зали судового засідання не прибув. Позовні вимоги не визнав в повному обсязі та просив в їх задоволенні відмовити повністю з підстав викладених в запереченні. Крім цього, розгляд справи просив проводити за його відсутності, на підставі наявних матеріалів справи.

Заслухавши пояснення позивача, розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 на час виникнення спірних правовідносин була суб'єктом підприємницької діяльності, а також перебувала на обліку в УПФУ в м. Умані та Уманському районі Черкаської області, як платником страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

УПФУ в м. Умані та Уманському районі Черкаської області було проведено перевірку щодо нарахування, обчислення та сплати внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування ФОП ОСОБА_1 за період з 01.07.2010 р. по 31.12.2010 р., про що складено відповідний акт (а.с.217). Висновками зазначеного акта перевірки встановлено порушення відповідачем п. 6 ст. 20 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а саме: відсутність сплати в повному обсязі страхових внесків за вказаний період на загальну суму 1 750,80грн.

На підставі приписів ст. 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідачу було сформовано вимогу № Ф-931 від 01.03.2011 р. про сплату заборгованості по страховим внескам в розмірі 1 750,80грн. (а.с.216).

Вважаючи вищевказану вимогу протиправною, оскільки остання була прийняття з порушенням норм матеріального права, а дії УПФУ в м. Умані та Уманському районі Черкаської області було по її прийняттю незаконними, ОСОБА_1 звернулася до суду за захистом порушених права та інтересів зі сторони суб'єкта владних повноважень.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Законом, який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачені Законом «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» від 26.06.1997 р. № 400/97-ВР (далі - Закон № 400/97-ВР). Порядок формування накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам встановлені Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. № 1058-IV (далі - Закон № 1058-ІV), норми якого вживаються в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 14 Закону №1058-IV, страхувальниками відповідно до цього Закону є застраховані особи, зазначені в пунктах 3 і 4 статті 11 та частині першій статті 12 цього Закону.

Пунктом 3 ст. 11 Закону №1058-IV передбачено, що загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню підлягають фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, у тому числі ті, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок), та члени сімей зазначених фізичних осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Таким чином, оскільки на час виникнення спірних правовідносин ОСОБА_1 була зареєстрована фізичною особою-підприємцем, що підтверджується відомостями витягу з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (який міститься в матеріалах справи), перебувала на обліку в Пенсійному фонді, а тому була платником страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Згідно з п. 6 ч. 2 ст. 17 вищезазначеного Закону страхувальник зобов'язаний - нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески.

У відповідності до п.6 ст.20 Закону №1058-IV передбачено, що страхувальники зобов'язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду незалежно від виплати заробітної плати (доходу), на суми яких нараховуються страхові внески. Для страхувальників зазначених у п. 5 ст. 14 цього Закону базовим звітним періодом є - квартал.

Частиною 12 ст. 20 вищезазначеного Закону передбачено, що страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Частиною 3 ст. 106 Закону №1058-IV встановлено, що територіальні органи Пенсійного фонду за формою і у строки, визначені управлінням Пенсійного фонду, надсилають страхувальникам, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Протягом десяти робочих днів із дня одержання вимоги про сплату недоїмки страхувальник зобов'язаний сплатити суми недоїмки та суми фінансових санкцій.

У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки зазначеної у вимозі про сплату недоїмки, страхувальник узгоджує її з органами Пенсійного фонду в порядку, встановленому правлінням Пенсійного фонду, а в разі неузгодження вимоги із органами Пенсійного фонду має право на оскарження вимоги в судовому порядку.

Суд наголошує, що з 01.01.2011 р. набрав чинності Закон України «Про збір та обік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 р. № 2464-VI (надалі - Закон № 2464-VI), яким частини 1-9 ст. 106 Закону № 1058-IV були виключені.

Однак, у відповідності до п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2464-VI, стягнення заборгованості із сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі страхових внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, здійснюється фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення такої заборгованості або застосування штрафних санкцій. На період до повного стягнення заборгованості із сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі нарахованих внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, та відповідних штрафних санкцій за фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування зберігаються повноваження щодо контролю за правильністю нарахування, своєчасністю сплати страхових внесків, застосування фінансових санкцій, якими вони були наділені до набрання чинності цим Законом.

Аналогічна правова позиція визначена в п. 8.1 «Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України», затвердженої постановою правління Пенсійного фонду України від 19.12.2003 р. № 21-1.

Таким чином, суд дійшов висновку, що в даному випадку зазначеними нормами чинного законодавства закріплена зворотна дія в часі для стягнення заборгованості зі сплати страхових внесків, яка виникла до 01.01.2011 р. та виявлена вже після 01.01.2011 р. - за нормами законодавства, що діяло на момент виникнення такої заборгованості.

Такий висновок суду повністю узгоджується з рішенням Конституційного суду України від 09.02.1999 р. № 1-рп/99, яким передбачено, що надання зворотної дії в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

З урахуванням наведеного, доводи ОСОБА_1, що оскаржувана вимога є неправомірною та має бути скасованою, оскільки була прийнята на підставі недіючих частин 1-9 ст. 106 Закону № 1058-IV (в зв'язку з їх виключенням Законом № 2464-VI, який набрав законної сили 01.01.2011 р.) суд сприймає критично та зазначає, що така вимога в повній мірі відповідає вимогам законодавства, в зв'язку з чим стягнення заборгованості, в даному випадку, дійсно має здійснюватись за нормами законодавства, що діяло на момент виникнення такої заборгованості.

Аналогічна правова позиція (щодо застосування норм ст. 106 Закону № 1058-IV та абзацу 5 п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2464-VI) викладена в рішенні Верховного Суду України від 15.10.2013 р. у справі № 21-318а13.

Крім цього, факт правомірності застосування Пенсійним фондом України ст. 106 Закону № 1058-IV при прийнятті вимоги № Ф-931 від 01.03.2011 р. підтверджується також постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 09.08.2011 р. у справі № 2а/2370/5577/2011 за позовом УПФУ в м. Умань Черкаської області до ФОП ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зі сплати страхових внесків, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.02.2013 р., внаслідок чого стягнуто з ФОП ОСОБА_1 (20300, АДРЕСА_1) на користь УПФУ в м. Умань Черкаської області (20300, Черкаська область. м. Умань, вул. Тельмана, 4) заборгованість зі сплати страхових внесків за ІІІ-ІV квартал 2010 року на загальну суму 1 750,80 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції набрало законної сили з моменту проголошення, тобто - 14.02.2013 р. З урахуванням ч.1 ст. 72 КАС України, обставини встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, в яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Доводи позивача щодо безпідставного відрахування відповідачем внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування з її пенсії по інвалідності в розмірі 20% за період з 01 червня 2013 р. і по 01 липня 2014 р. суд також сприймає критично, та зазначає наступне.

Як встановлено матеріалами справи, у травні 2013 р. на адресу УПФУ в м. Умані та Уманському районі Черкаської області надійшла постанова державного виконавця від 13.05.2013 р. про проведення утримання у розмірі 20% з усіх видів заробітку (доходу) позивача, які належать йому до виплати.

В наданих запереченнях на адміністративний позов представник УПФУ в м. Умані та Уманському районі Черкаської області наголосив, що дана постанова відповідача вимогам Закону України «Про виконавче провадження», а тому у фонду були відсутні підстави для її невиконання.

Суд зазначає, що у відповідності до ч. 3 ст. 68 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р. № 606-XIV (надалі - Закон № 606), про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника державний виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю за місцем отримання боржником відповідних доходів.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці здійснюють відрахування із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника і перераховують кошти стягувачу у строк, встановлений для здійснення зазначених виплат боржнику (ч. 1 ст. 69 Закон № 606).

Частиною 1 ст. 5 Закон № 606, в свою чергу передбачено, що вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України.

Таким чином, оскільки постанова державного виконавця про стягнення з ОСОБА_1 20% з усіх видів заробітку (доходу) відповідача вимогам законодавства та була обов'язковою для виконання управлінням Пенсійного фонду України, то відповідачем з 01.06.2013 р. правомірно проводилося щомісячне відрахування з пенсії позивачки коштів в розмірі 20%. Тобто, в даному випадку, жодного самостійного рішення щодо проведення відрахувань з пенсії позивача управління не приймало. ОСОБА_1 натомість, не надала жодного належного доказу, який би свідчив про неправомірність постанови державного виконавця про проведення утримання з неї 20% розміру усіх видів заробітку (доходу), які належать їй до виплати, в зв'язку з чим дії УПФУ в м. Умані та Уманському районі Черкаської області, в даному випадку, є також правомірними.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 та 2 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач довів, що під час вчинення дій з приводу яких подано позов, він діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, а тому вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог частини 2 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

На підставі викладеного, керуючись статтями 159 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка підлягає поданню до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня складення постанови в повному обсязі. У разі застосування судом частини 3 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною 4 статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя С.М. Гарань

Повний текст постанови виготовлений 09.06.2015 р.