Справа № 9101/4772/2011
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2012-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" лютого 2012 р. справа № 2а-658/10

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М.,

суддів: Католікяна М.О., Коршуна А.О.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційні скарги

управління Пенсійного фонду України в Покровському районі Дніпропетровської області та ОСОБА_1

на постанову Покровського районного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2010 р., прийняту у порядку скороченого провадження,

у справі № 2а-658/10

за позовом ОСОБА_1

до управління Пенсійного фонду України в Покровському районі Дніпропетровської області

про визнання протиправною бездіяльність та зобовязання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в:

25 листопада 2010 року позивач звернувся до Покровського районного суду Дніпропетровської області з позовом, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність відповідача по невиконанню з 9 липня по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 21 квітня 2010 року приписів ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»; визнати право на отримання невиплаченої соціальної допомоги, встановленої ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»в розмірі 30 відсотків прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб на відповідний період часу з 9 липня по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 21 квітня 2010 року; зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити соціальну допомогу за вказаний період часу.

Ухвалою Покровського районного суду Дніпропетровської області від 10.12.2010 року позов позивача в частині вимог за період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року та з 22.05.2008 року по 11.01.2010 року залишено без розгляду.

Постановою Покровського районного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2010 р. позовні вимоги позивача задоволено, а саме: визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати позивачу щомісячної соціальної допомоги, як дитині війни, за період з 12.01.2010 року по 21.04.2010 року у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком; зобов'язано відповідача нарахувати і виплатити позивачу щомісячну соціальну допомогу, як дитині війни за період з 12.01.2010 року по 21.04.2010 року, у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», ст.28 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням проведених виплат.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, сторони оскаржили її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі позивач просить змінити постанову суду першої інстанції, задовольнивши позов у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних вимог позивач посилається на неправильне застосування норм матеріального права та процесуального права. Зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 99 КАС України можуть встановлюватися інші строки для звернення до суду. Так, відповідно ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»нараховані суми пенсії, які не отримані з вини органу, що призначає й виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком, тому позовні вимоги підлягають задоволенню з період з 9 липня по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 21 квітня 2010 року.

Відповідач в апеляційній скарзі просив скасувати постанову суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким повністю відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що в його діях відсутні будь-які порушення чинного законодавства України, оскільки фінансування виплат, передбачених Законом України "Про соціальний захист дітей війни" проводиться із державного бюджету України. Законом України «Про соціальний захист дітей війни»розмір мінімальної пенсії за віком не визначений. Розмір мінімальної пенсії за віком, визначений Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», застосовується для розмірів пенсій, призначених згідно з цим законом. З 2008 року підвищення пенсії позивачу, як «дитині війни», виплачується відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.2008р. №530 «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян».

Відповідно до ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України, суд переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, суд вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач, відповідно до положень абз.1 ч.1 ст.1 Закону України Про соціальний захист дітей війни, має статус «дитини війни».

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що згідно ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання, чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищується на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Розмір мінімальної пенсії за віком визначений ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", відповідно до якої мінімальна пенсія за віком дорівнює прожитковому мінімуму, встановленому для осіб, що втратили працездатність. Положення ч. 3 вказаної статті не є перешкодою для застосування даної величини (мінімального розміру пенсії за віком) для обчислення інших пенсій чи доплат, повязаних з мінімальною пенсією за віком, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого, крім передбаченого частиною першою зазначеної статті, мінімального розміру пенсії за віком.

Іншого державного органу, який здійснює виплату пенсії, крім Пенсійного фонду України, законодавством не визначено. Пенсійний фонд України діє на підставі Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.10.2007р. №1261, відповідно до п. 15 якого Пенсійний Фонд України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку його територіальні управління. Відповідно до Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування", рішення щодо призначення, донарахування, перерахунок пенсії приймаються територіальними органами Пенсійного фонду України за місцем проживання пенсіонерів.

Відповідно до п. 3 Положення "Про Пенсійний фонд України", його основними завданнями є, зокрема, участь у формуванні і реалізації державної політики у сфері пенсійного забезпечення та соціального страхування, а також забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання, інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством. Таким чином, обовязок по нарахуванню та виплаті доплати до пенсії позивачу, передбаченої ст. 6 Закону покладено на відповідні територіальні управління за місцем проживання позивача.

Отже, відповідач є належним органом, на який покладено функції з нарахування, призначення, виплати пенсій, надбавок, підвищень та доплат, тому, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 71 КАС України, мав довести правомірність своєї бездіяльності.

Право позивача на отримання підвищення до пенсії відповідно до вимог ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»не залежить від наявності чи відсутності грошових коштів та належного фінансування, таке право надане державою і закріплено Законом України «Про соціальний захист дітей війни».

Оскільки таке право декларовано державою, то відповідно держава, через створені нею органи, в даному випадку органи Пенсійного фонду України, і несе обовязок по своєчасній та повній виплаті підвищення до пенсії саме у розмірах, які нею ж визначені та закріплені в Законі.

У 2010 році дія ст. 6 Закону України Про соціальний захист дітей війни не була призупинена а зміст цієї статті не змінювався. Проте, відповідач не нараховував та не виплачував позивачу підвищення до пенсії у розмірі, встановленому ст. 6 Закону України Про соціальний захист дітей війни".

За наведених обставин, суд визнає обґрунтування суду першої інстанції такими, що відповідають нормам матеріального права.

Однак, вирішуючи спірні правовідносини суд першої інстанції не прийняв до уваги наступне.

Відповідно до частини першої ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Частиною другою вказаної статті визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 100 КАС України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.11.2010 року позивач звернувся до адміністративного суду з позовом про визнання бездіяльності відповідача протиправною та зобов'язання відповідача здійснити перерахунок та виплату з 9 липня по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 21 квітня 2010 року надбавки до пенсії, як "дитині війни", відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»та просив визнати причину пропуску строку звернення до суду поважною і відновити пропущений строк звернення до суду для захисту порушеного права на доплату пенсії. В обґрунтування поважності причини пропуску строку звернення до суду позивач посилався на те, що про порушення свого права дізнався лише в липні 2010 року після усного звернення до відповідача. Тому, позивач 12.07.2010 року звернувся до суду першої інстанції у порядку цивільного судочинства. Ухвалою Покровського районного суду Дніпропетровської області від 01.10.2010 року у справі № 2-622/2010 р. провадження по справі було закрито у зв'язку з тим що дана справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. Тому, на думку позивача, позов подано у встановлені законом строки.

Ухвалу Покровського районного суду Дніпропетровської області від 01.10.2010 року у справі № 2-622/2010 р. позивач не оскаржував.

Відповідно до ст.94 Конституції України Закон набирає чинності через десять днів з дня його офіційного оприлюднення, якщо інше не передбачено самим законом, але не раніше дня його опублікування. Закон України «Про соціальний захист дітей війни»прийнято 18 листопада 2004 року, а набрав чинності, відповідно до ч.1 розділу IV даного закону, з 01 січня 2006 року. Виплати підвищення до пенсії є щомісячними, а тому, позивач знав розмір цих виплат і в разі не згоди мав право звернутися до суду у встановлений ст. 99 КАС України шестимісячний строк.

Як слідує зі змісту ст. 46 «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»обмеження строку не розповсюджується на нараховані та не отримані суми пенсії, проте, позивачу, доплата до пенсії в розмірі, передбаченому ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», не нараховувалася.

Отже, суд першої інстанції не застосував наслідки пропущення строку звернення до адміністративного суду з огляду на відсутність поважних причин для його відновлення.

Тому, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позов ОСОБА_1 залишенню без розгляду.

Керуючись п.4 ч.1 ст.198, ст.203, ст.205, ст.206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

Апеляційні скарги управління Пенсійного фонду України в Покровському районі Дніпропетровської області та ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову Покровського районного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2010 р. у справі № 2а-658/10 - скасувати.

Позов ОСОБА_1 - залишити без розгляду.

Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її постановлення та оскарженню відповідно до ч. 10 ст. 183-2 КАС України не підлягає.

Головуючий: О.М. Панченко

Суддя: М.О. Католікян

Суддя: А.О. Коршун