Справа № 9101/54829/2011
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2012-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" червня 2012 р.справа № 2а-9321/10/0470

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М.,

суддів: Католікяна М.О., Коршуна А.О.,

при секретарі судового засідання Мамалат І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.12.2010 р. у справі № 2а-9321/10/0470 (головуючий в першій інстанції ОСОБА_1В.)

за позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до Комунального підприємства Міжнародний аеропорт "Кривий Ріг"

про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

встановив:

26.07.2010 року Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі - позивач) звернулось до суду першої інстанції з позовом до Комунального підприємства Міжнародний аеропорт "Кривий Ріг" (далі - відповідач) про стягнення адміністративно-господарських санкцій в сумі 61178,15 та пені у сумі 1798,30 за невиконання нормативу з працевлаштування інвалідів у 2009 році.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.12.2010 р. в задоволені позову відмовлено повністю. Суд мотивував своє рішення тим, що позивачем створені фактично робочі місця для працевлаштування інвалідів, застосовані відповідні заходи для їх працевлаштування, а тому відсутня вина у вчиненні правопорушення, що виключає можливість притягнення до адміністративно-господарської відповідальності.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою.

В апеляційній скарзі позивач посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відповідачем не працевлаштовано 5 інвалідів, не вжито всі необхідні заходи для працевлаштування інвалідів, господарського об'єднання він не створював, потрібної кількості вакансій не заявляв.

Вважає, що виконанням обовязку, покладеного на відповідача ОСОБА_2 України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»(далі - Закон №875-ХІІ), є саме фактичне працевлаштування.

Просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Позивач у судове засідання з'явився, про дату, час та місце та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що не перешкоджає розгляду справи.

Відповідач у судовому засіданні просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідач є юридичною особою та належить до підприємств, яким, відповідно до ст. 19 ОСОБА_2 №875-ХІІ встановлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Відповідно до ст. 19 ОСОБА_2 №875-ХІІ для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до ст. 20 ОСОБА_2 №875-ХІІ підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього ОСОБА_2, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем було подано до Запорізького обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2009 рік.

Відповідно до звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою 10-ПІ річна, середньооблікова кількість штатних працівників на підприємстві відповідача у 2009 році склала 174 осіб. Відповідно до нормативу, передбаченого ст. 19 ОСОБА_2 №875-ХІІ, у відповідача мали бути працевлаштовані інваліди в кількості 7 осіб. Фактично, на підприємстві відповідача у 2009 році, працювало 2 інваліда.

Таким чином, матеріали справи підтверджують факт невиконання відповідачем вимог законодавства щодо працевлаштування інвалідів, тобто вчинення правопорушення у сфері господарської діяльності та обґрунтованість розрахунку адміністративно-господарських санкцій, здійсненого позивачем. Загальні принципи застосування відповідальності за такі правопорушення визначені у Господарському кодексі України.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ГК України підставою для господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою названої статті встановлено, зокрема, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобовязання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем вживались залежні від нього заходи для недопущення господарського правопорушення щодо працевлаштування інвалідів.

Судом першої інстанції прийнято до уваги, що відповідач протягом 2009 року інформував Центрально-Міський центр зайнятості про створенні робочі місця для працевлаштування інвалідів шляхом надання звітів про наявність вакантних робочих місць, в тому числі для працевлаштування інвалідів за формою N 3-ПН в необхідній кількості.

Відповідач листами від 23.04.2009 р. № 1.7-99, від 08.09.2009 р. № 223, від 17.12.2009 р. № 1.7-305 звертався до відділу праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у місті ради з інформацією про наявність вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів та з вимогою направити інвалідів з метою працевлаштування.

У 2009 р. до відповідача інваліди у необхідній кількості відповідними органами не направлялись.

Відповідно до ч. 3 ст.18 ОСОБА_2 №875-ХІІ підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надати державній службі занятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Проте, слід окремо зазначити, що за правилами викладеними у ч.1 ст.18 ОСОБА_2 №875-ХІІ забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звертання до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що згідно діючого законодавства, обов'язок з пошуку робочих місць для інвалідів покладено як на державну службу зайнятості, так і на самих інвалідів, а обов'язок роботодавця є вже безпосереднє працевлаштування інваліда на спеціально створене робоче, місце, тобто укладення з ним трудового договору. Обов'язок державних органів щодо організації працевлаштування інвалідів виникає після виконання підприємствами обов'язку щодо створення робочих місць і надання, передбаченої законодавством про соціальну захищеність інвалідів, інформації про наявність вільних робочих місць та вакантних посад, на яких може використовуватися праця інвалідів.

Принцип застосування відповідальності лише за наявності вини закріплено в теорії права, та конкретизовано для господарських правовідносин у ч.2 ст. 218 ГК України, якою повинен керуватися суд при вирішені даної справи. Застосування відповідальності без наявності вини, можливо лише у випадках, прямо передбачених законодавством, що регулює конкретні суспільні правовідносини. Якщо законом не передбачено застосування відповідальності без наявності вини, то суд при вирішенні справи виходить із загального принципу застосування відповідальності - лише за наявності вини.

Отже, відповідач довів факт відсутності вини та неможливість уникнення правопорушення з незалежних від нього причин, що виключає підстави для притягнення його до відповідальності.

Щодо стягнення пені колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 20 ОСОБА_2 №875-ХІІ порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені.

Таким чином, підставою для нарахування пені є наявність порушення, за яке передбачено стягнення адміністративного господарських санкцій, та порушення термінів їх сплати. Оскільки суд прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність порушення, пеня окремому застосуванню та нарахуванню не підлягає, а вимога щодо стягнення пені є такою, що не відповідає нормам ч. 4 ст. 20 ОСОБА_2 №875-ХІІ, у звязку з чим не підлягає задоволенню.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції обєктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права; доводи апеляційної скарги суперечать матеріалами справи, та не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому постанову суду у даній адміністративній справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.12.2010 р. у справі № 2а-9321/10/0470 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, визначені ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: О.М. Панченко

Суддя: М.О. Католікян

Суддя: А.О. Коршун