Справа № 808/3255/14
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2015-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

808/3255/14

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2015 року

справа № 808/3255/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Чередниченко В.Є.,

суддів: Коршуна А.О., Суховарова А.В.,

за участю секретаря судового засідання: Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську адміністративну справу за апеляційною скаргою Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 12 червня 2014 року у справі №808/3255/14 за адміністративним позовом Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до приватного акціонерного товариства «Запорізький електровозоремонтний завод» про стягнення суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2013 році, -

ВСТАНОВИВ:

Запорізьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів 21 травня 2014 року звернулось до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Запорізький електровозоремонтний завод» (далі – ПАТ «Запорізький електровозоремонтний завод»), згідно якого, просить стягнути з відповідача на користь позивача суму адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2013 році у розмірі 1937344,60 грн.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 12 червня 2014 року у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Постанова суду мотивована тим, що позивачем не надано доказів в підтвердження наявності обставин не створення відповідачем робочих місць для інвалідів, відмови інвалідам у прийнятті на роботу, несвоєчасно надання державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування інвалідів, або несвоєчасного звітування Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже, відповідачем були виконані вимоги Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» щодо вжиття заходів для працевлаштування інвалідів.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції позивач оскаржив її до апеляційного суду з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповного з’ясування обставин, що мають значення для справи. Просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачем було порушено вимоги статей 19, 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», а саме не сплачено в добровільному порядку адміністративно-господарські санкції та нараховану пеню за невиконання нормативів з працевлаштування на підприємстві визначеної законом кількості інвалідів за 2013 рік. Крім того, вказує на обов’язок відповідача про самостійне здійснення працевлаштування інвалідів.

Згідно з запереченнями на апеляційну скаргу, позивач посилаючись на її необґрунтованість, просив у задоволені скарги відмовити, постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За змістом статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21.03.1991 року № 875 – ХІІ (далі – Закон № 875 – ХІІ) для підприємств, установ, організацій встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що у січні 2014 року відповідач на виконання вимог чинного законодавства до Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів подав звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2013 рік. У рядку 03 звіту відповідачем самостійно визначено кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності в Україні» у кількості 95 осіб.

Згідно з наданих звітів відповідача за формою №3-ПН, відповідач щомісячно з січня 2013 року по грудень 2013 року інформував Південний районний центр зайнятості м. Запоріжжя про наявність вакансій, в тому числі вакансій для інвалідів.

Також судом встановлено, що Південним районний центр зайнятості м. Запоріжжя протягом 2013 року для працевлаштування на ПрАТ «ЗЕЗ» інвалідів не направляв.

Крім того, відповідачем регулярно розміщувалися оголошення про наявність вакантних місць для працевлаштування інвалідів у пресі (газета «Теленеделя») протягом 2013 року. Також відповідач звертався до Південного районного центру зайнятості м. Запоріжжя з листом про надання інформації щодо наявності інвалідів, які знаходяться на обліку у центрі зайнятості за вакантними професіями. Проте, Південний районний центр зайнятості м. Запоріжжя листом №448 від 05.03.2014 повідомив ПрАТ «ЗЕЗ», що на обліку за 2013 рік не знаходилось осіб, які б відповідали вимогам викладеним в заявках підприємства відповідача та повідомлено, що всім інвалідам, які знаходяться на обліку у центрі зайнятості пропонуються всі вакансії міста Запоріжжя. Відповідно до довідки №2802 від 04.06.2014 р., у 2013 році інваліди самостійно не зверталися з метою працевлаштування на підприємство відповідача.

Крім цього, відповідачем виданий наказ по підприємству №1541 від 26.09.2005 р. про заходи щодо працевлаштування інвалідів; заходи щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів на ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод» включені до колективного договору на підприємстві відповідача, який діяв на протязі 2013 року; 25.05.2006 р. затверджена Типова інструкція робочого місця інваліда.

Правомірність стягнення з відповідача адміністративно-господарських санкцій та пені є предметом спору переданого на вирішення суду.

Вирішуючи спірні відносини між сторонами та відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідачем не надано суду належних доказів інформування центру зайнятості про наявність на підприємстві робочих місць для осіб, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність та подачі до центру зайнятості у 2013 році звітності.

Суд апеляційної інстанції проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при винесенні оскарженої постанови, виходить з наступного.

Частиною 3 статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів за рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

З наведених норм статей 18 і 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» вбачається, що підприємства здійснюють самостійно працевлаштування інвалідів, при цьому забезпечення прав інвалідів на працевлаштування здійснюється двома шляхами: 1) безпосереднє звернення інваліда до підприємства; 2) звернення інваліда до державної служби зайнятості (з подальшим його направленням на підприємство, на якому є відповідні вакансії).

Таким чином з положень Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» не вбачається, що обов'язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів супроводжується його обов'язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування на створені ним робочі місця.

Такий обов'язок згідно статті 18 зазначеного Закону покладено на органи виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органи місцевого самоврядування, громадські організації інвалідів.

Таким чином, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що на відповідача покладено лише обов'язок по створенню робочих місць та інформування про це органів зайнятості, у порядку, встановленому вищезазначеним нормативним актом.

У частині 1 статті 20 Закону № 875 – ХІІ встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, які використовують найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені, яка обчислюється відповідно до Закону, виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Разом з тим, адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Податковим кодексом України, а є заходом впливу до правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

У частині 2 наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

За період 2013 року відповідач виконував всі необхідні дії для створення робочих місць для інвалідів і готовий був прийняти їх на роботу за відповідними направленнями на працевлаштування. Проте, самостійно інваліди у 2013 році до відповідача з метою працевлаштування не зверталися.

При цьому будь-яких підтверджень порушення відповідачем вимог статей 19,20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» чи відмови у прийнятті на роботу осіб, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Між тим, позивачем вказаного обов’язку не виконано та не наведено суду підстав з посиланням на докази які підтверджують порушення відповідачем вимог статей 19, 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», зокрема відмови у прийнятті на роботу осіб, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність.

Таким чином суд апеляційної інстанції вважає, що відповідачем у 2013 році було здійснено всі залежні від нього заходи по працевлаштуванню інвалідів на створені ним вакантні робочі місця, тобто в його діях фактично відсутній склад правопорушення, а тому немає законних підстав для стягнення з відповідача суми адміністративно-господарських санкцій та пені.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній в постанові від 16.04.2013 р. № 31073076 в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об'єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому постанову суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись пунктом 1 частини 1 статті 198, статтями 200, 206 КАС України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів - залишити без задоволення, а постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 12 червня 2014 року у справі №808/3255/14 – без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлений 05 червня 2015 року.

Головуючий: В.Є. Чередниченко

Суддя: А.О. Коршун

Суддя: А.В. Суховаров