Справа № 804/18786/14
Суддя: Головко О.В.
Дата ухвалення: 2015-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

02 червня 2015 рокусправа № 804/18786/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Головко О.В.

суддів: Суховарова А.В. Ясенової Т.І.

за участю секретаря судового засідання: Троянова А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім Севеко» на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 березня 2015 року в адміністративній справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім Севеко»

до Криворізької центральної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

в с т а н о в и в :

ТОВ «Торговий Дім Севеко» у листопаді 2014 року звернулося до суду з позовом, в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Криворізької центральної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області № від 28.07.2014 та № від 28.07.2014.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду та прийняту нову постанову, якою позов задовольнити. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що Криворізькою центральною ОДПІ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області у період з 10.06.2014 по 01.07.2014 було проведено планову виїзну перевірку з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства ТОВ «Торговий Дім Севеко» за період з 01.04.2011 по 31.12.2014, за результатами якої складено Акт № 843/22-01/33575077 від 08.07.2014.

На підставі висновків акту відповідачем 28 липня 2014 року прийняті податкові повідомлення-рішення: № , яким ТОВ «Торговий Дім Севеко» збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток за основним платежем у розмірі 1913781,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 405967,00 грн. та № , яким ТОВ «Торговий Дім Севеко» збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем у розмірі 1851076,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 462769,00 грн.

Підставою для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень стали висновки, викладені в акті перевірки, згідно з якими угоди, укладені ТОВ «Торговий Дім Севеко» з ПП «Астек Плюс», ТОВ «Бізнеспром ТК», ТОВ «Мерфіс», ТОВ «Фортуна Контракт», ТОВ «Пелен», ТОВ «Донметпроект», ТОВ «Лінк Груп», ТОВ «СБ «Парус», ТОВ «Центр Безпека-1», ТОВ «Інтер-Корпорейшн», ТОВ «Науково-виробнича фірма «Юса-Інтерстройсервіс», ТОВ «Анкей», ТОВ «Едіта Плюс», ТОВ «Нові технології Дон», ТОВ «Лігос ЛТД», ТОВ «Сіріус ОПТ», ТОВ ІТЦ «Енергетика», ТОВ «Промметалінвест», ТОВ «Сієра Дніпро», ТОВ «Авріл-2007», ТОВ «Глобалбуд» не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, в результаті чого підприємством занижено податок на прибуток у сумі 1913781,00 грн. та занижено податок на додану вартість у сумі 1851076,00 грн.

Надаючи оцінку обґрунтованості висновків податкового органу та правомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень колегія суддів зазначає, що відповідно до пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 ПК України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Положеннями пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті та інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу, крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Витрати операційної діяльності, зокрема, включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Згідно з п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України).

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів (послуг) або дата отримання платником податку товарів (послуг), що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Положеннями пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів (послуг), на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту (п. 201.6, 201.10 ст. 201 ПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Торговий Дім Севеко» було укладено: договори транспортно-експедиційних послуг перевезення вантажів автомобільним транспортом з ПП «Астек Плюс» (№ 2002-1 від 20.02.2012), ТОВ «Бізнеспром ТК» (№ 3007-2 від 30.07.2012), ТОВ «Мерфіс» (№2604-3 від 26.04.2012), ТОВ «Фортуна Контракт» (№ 3004-1 Т від 30.04.2013); договори охорони з ТОВ «Пелен» (№ 0111 від 01.07.2011), ТОВ «Донметпроект» (№ 01/01 від 01.04.2012), ТОВ «Лінк Груп» (№ 2412-4 від 24.12.2012), ТОВ «СБ «Парус» (№ 3007-3 У від 30.07.2013), ТОВ «Центр Безпека-1» (№ 3009-3 У від 30.09.2013); договори надання послуг з обробки сировини з ТОВ «Анкей» (№ 23 від 31.05.2011), ТОВ «Науково-виробнича фірма «Юса-Інтерстройсервіс» (№ 11 від 28.03.2011), ТОВ «Інтер-Корпорейшн» (№ 14 від 28.06.2011), ТОВ «Лігос ЛТД» (№ 1809-1 від 18.09.2012), ТОВ «Промметалінвест» (№ 3008/7 У від 30.08.2013, № 3008-5 У від 30.08.2013), ТОВ «Едіта Плюс» (№ 1804-2 від 18.04.2012), ТОВ «Сіріус ОПТ» (№ 2811-2 від 28.11.2012), ТОВ «Нові технології Дон» (№ 2506-3 від 25.06.2012), ТОВ ІТЦ «Енергетика» (№ 3009-5 У від 30.09.2013, № 3009-4 У від 30.09.2013, № 2512-8 від 25.12.2012), ТОВ «Сієра Дніпро» (3007-5 У від 30.07.2013, № 2806-5 У від 28.06.2013); договори надання консалтингових та інформаційних (консультаційних) послуг з ТОВ «Інтер-Корпорейшн» (№ 3009-1 від 30.09.2011), ТОВ «Авріл-2007» (№ 0705-1 віл 07.05.2012), ТОВ «Глобалбуд» (№ 0312-1 від 03.12.2012)

На виконання договорів були виписані податкові та видаткові накладні, акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), акти здачі-прийняття послуг, акти здачі-прийому виконаних робіт, акти прийому-передачі товару (повернення з обробки), накладні на відпуск матеріалів, заявки на надання транспорту, бізнес-плани, звіти, а також проведено оплату товару (наданих послуг) відповідно до виставлених рахунків-фактур, що підтверджується копіями виписок з розрахункового рахунку позивача, які містяться в матеріалах справи.

Рух товару підтверджується товарно-транспортними накладними та довіреностями на отримання ТМЦ.

Також судом апеляційної інстанції встановлено, що послуги з обробки сировини надавалися постачальниками безпосередньо в приміщені, що знаходиться у користуванні позивача на підставі договору оренди, укладеного з ТОВ «ВТФ ПОЛЮС».

Вищезазначені договори не було визнано недійсними в судовому порядку.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «Торговий Дім Севеко» не надано достатньої кількості первинних документів для підтвердження реальності здійснення господарських операцій, а також доказів реального надання послуг контрагентами, можливості їх надання завдяки залученню виконавцями інших суб'єктів господарювання, оскільки суд першої інстанції встановив відсутність у контрагентів позивача об'єктивної можливості надання послуг, визначених договорами, через недостатність ресурсів, що в свою чергу свідчить про безтоварність господарських операцій позивача, здійснених з контрагентами-постачальниками.

Також суд першої інстанції зазначив про необґрунтованість ділової мети у залученні надання послуг підприємств, що територіально віддалені від позивача та недоведеність можливості надання таких послуг за вказаних умов. Крім того, суд зазначив, що ТОВ «Торговий Дім Севеко» не доведено прояву розумної обережності при укладанні господарських угод.

Проте суд апеляційної інстанції знаходить необґрунтованими такі висновки суду першої інстанції з огляду на наступне.

Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за № 168/704, визначено, що господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.

Пунктами 2.1 та 2.2 вказаного Положення встановлено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, тобто факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи.

Колегія суддів встановила, що позивачем, як до перевірки, так і до суду першої інстанції, було надано належні та достатні первинні документи бухгалтерського обліку по угодам, укладеним з контрагентами-постачальниками, що є підставою для віднесення за ними сум до витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також віднесення сум ПДВ, сплачених в ціні товару/послуг, до податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування. Також судом встановлено, що вказані первинні документи складені відповідно до вимог чинного законодавства, що також не спростовується податковим органом.

При цьому колегія суддів зазначає, що неналежне виконання податкових зобов'язань, не відображення у бухгалтерському обліку та податковій звітності даних щодо господарських операцій контрагентами-постачальниками тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цих осіб. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування податку на додану вартість у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту, а також на віднесення сум витрат до витрат, що враховуються при визначенні об'єкту оподаткування податком на прибуток.

Спростовуючи висновки суду першої інстанції, що види діяльності контрагентів, зазначені в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, не відповідають зазначеним у договорах, що в свою чергу свідчить про відсутність факту надання останніми визначених послуг, колегія суддів зазначає, що згідно зі статтею 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців - засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про господарські товариства» господарськими товариствами цим Законом визнаються підприємства, установи, організації, створені на засадах угоди юридичними особами і громадянами шляхом об'єднання їх майна та підприємницької діяльності з метою одержання прибутку. До господарських товариств належать: акціонерні товариства, товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю, повні товариства, командитні товариства.

Товариства можуть займатися будь-якою підприємницькою діяльністю, яка не суперечить законодавству України.

Отже, внесення відомостей в ЄДР щодо основних видів діяльності суб'єкта господарювання не виключає можливість та права останнього на здійснення будь-яких інших господарських операцій, що не суперечать чинному законодавству.

Окрім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно з приписами ст. 6 Господарського кодексу України одним із загальних принципів господарювання в Україні є, зокрема, свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом.

Відповідно до ст. 12 Господарського кодексу України обмеження щодо здійснення підприємницької діяльності, а також перелік видів діяльності, в яких забороняється підприємництво, встановлюються Конституцією України та законом.

Статтею 42 вказаного Кодексу визначено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом (ст. 43 ГК України).

Статтею 44 Господарського Кодексу України встановлено, що підприємництво здійснюється на основі: вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності; самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону; вільного найму підприємцем працівників; комерційного розрахунку та власного комерційного ризику; вільного розпорядження прибутком, що залишається у підприємця після сплати податків, зборів та інших платежів, передбачених законом; самостійного здійснення підприємцем зовнішньоекономічної діяльності, використання підприємцем належної йому частки валютної виручки на свій розсуд.

Аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що суб'єкт господарювання здійснює підприємницьку діяльність, вільно обираючи її види, за умови, що така діяльність не заборонена законом.

Таким чином укладання суб'єктами господарювання договорів з контрагентами, які територіально віддалені чи мають сумнівну ділову репутацію, не суперечить нормам чинного законодавства та не є беззаперечною підставою для ствердження щодо нереальності здійснення господарської операції.

Окрім того суд апеляційної інстанції зазначає, що як обґрунтування податкового, так і висновки суду першої інстанції базуються на припущеннях, що не можна вважати належним мотивуванням прийнятого рішення суб'єктом владних повноважень та судом.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції доходить висновку, що факт здійснення ТОВ «Торговий Дім Севеко» господарських операцій з ПП «Астек Плюс», ТОВ «Бізнеспром ТК», ТОВ «Мерфіс», ТОВ «Фортуна Контракт», ТОВ «Пелен», ТОВ «Донметпроект», ТОВ «Лінк Груп», ТОВ «СБ «Парус», ТОВ «Центр Безпека-1», ТОВ «Інтер-Корпорейшн», ТОВ «Науково-виробнича фірма «Юса-Інтерстройсервіс», ТОВ «Анкей», ТОВ «Едіта Плюс», ТОВ «Нові технології Дон», ТОВ «Лігос ЛТД», ТОВ «Сіріус ОПТ», ТОВ ІТЦ «Енергетика», ТОВ «Промметалінвест», ТОВ «Сієра Дніпро», ТОВ «Авріл-2007», ТОВ «Глобалбуд» підтверджується належними та достатніми первинними документами бухгалтерського обліку, а тому податкові повідомлення рішення Криворізької центральної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області № та № від 28 липня 2014 року є необґрунтованими, протиправними та підлягають скасуванню.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому вбачаються підстави для скасування постанови та ухвалення нового судового рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 202, 205, 207 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім Севеко» задовольнити.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 березня 2015 року в адміністративній справі № 804/18786/14 скасувати.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім Севеко» задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Криворізької центральної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області № від 28.07.2014 та № від 28.07.2014.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів з дня складання в повному обсязі.

Повний текст постанови складений 05 червня 2015 року.

Головуючий: О.В. Головко

Суддя: А.В. Суховаров

Суддя: Т.І. Ясенова