Справа № 2а-1970/2974/12
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2015-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2015 року Справа № 876/7857/13

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Хобор Р.Б., Сеника Р.П.

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Тернопільського обласного центру зайнятості на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2013 року у справі за позовом Тернопільського обласного центру зайнятості до Зборівської центральної районної комунальної лікарні про стягнення штрафу,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2012 року позивач - Тернопільський обласний центр зайнятості звернувся до суду з позовом до Зборівської центральної районної комунальної лікарні, в якому просить стягнути з відповідача на його користь кошти в сумі 27 378,68 грн.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2013 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що встановлений ст.20 Закону України «Про зайнятість населення» штраф за своєю правовою природою є адміністративно- господарською санкцією, оскільки він встановлений законом, застосовується уповноваженим державним господарської діяльності, встановленими законодавчими актами. Зборівською ЦРКЛ наказами № 40 та № 41 проведено вивільнення працівників 16.05.2011 року, однак припис винесений Тернопільським обласним центром зайнятості 21.06.2012 року, а тому позивачем пропущено строк, передбачений ст.250 ГК України для застосування до позивача штрафу на підставі п.5 ст. 25 Закону України «Про зайнятість населення», який є адміністративно-господарською санкцією.

Крім того, суд першої інстанції звертає увагу на те, що набрало законної сили рішення, яким скасовано припис від 21.06.2012 року, яким застосовано до відповідача штрафні санкції у розмірі 27 378,68 грн.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, вважаючи її незаконною, прийнятою з порушенням норм матеріального права, Тернопільський обласний центр зайнятості оскаржив її, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2013 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт вказує на те, що за результатами проведеної перевірки відповідача було складено акт № 37 від 21.06.2012 року, в якому зафіксовано факт порушення вказаним роботодавцем положень п.5 ст.20 Закону України «Про зайнятість населення». А саме, Зборівською ЦРКЛ у 2011 році наказами № 40, № 41 від 16.05.2011 року проведено вивільнення молодшої медичної сестри поліклінічного відділення ОСОБА_1, та молодшої медичної сестри стоматологічної поліклініки ОСОБА_2, за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Наказ про попередження вказаних працівників про можливе вивільнення не видавався, звіти про заплановане вивільнення за формою № 4-ПН (план) та про фактичне вивільнення зазначених працівників, в порушення вимог п.5 ст.20 Закону України «Про зайнятість населення» до Зборівського районного центру зайнятості, не подавалися, що підтверджується відсутністю записів у книзі вихідної документації.

Таким чином, відповідачем в даному випадку порушено вимоги п.5 ст.20 Закону України «Про зайнятість населення» за неподання даних.

Апелянт посилається на те, що оскільки п.5 ст.20 Закону України «Про зайнятість населення» передбачає, що у разі неподання або порушення строків подання роботодавцем до центру зайнятості звітів про вивільнення працівників з підприємств, установ та організацій державна служба зайнятості стягує штраф у розмірі річної заробітної плати за кожного вивільненого працівника, тому на Зборівську ЦРКЛ інспекцією по контролю за додержанням законодавства про зайнятість населення Тернопільського ОЦЗ було накладено штраф в сумі 27 378,68 грн. В добровільний термін боржником штраф не сплачено.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання для розгляду апеляційної скарги не прибули, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, клопотань від осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю не поступило а тому, суд апеляційної інстанції, у відповідності до п.п. 1, 2, ч.1 ст. 197 КАС України, вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що 21.06.2012 року працівниками Тернопільського обласного центру зайнятості, на підставі направлення від 08.06.2012 року № ОЦ-09/53, з відома головного лікаря Зборівської ЦРКЛ ОСОБА_3 та заступника головного лікаря Зборівської ЦРКЛ ОСОБА_4, проведено перевірку Зборівської центральної районної комунальної лікарні щодо додержання вимог Закону України «Про зайнятість населення» та Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

За результатами проведеної перевірки складено акт № 37 від 21.06.2012 року, яким встановлено факт порушення відповідачем п.5 ст.20 Закону України «Про зайнятість населення», а саме не подання до Тернопільського обласного центру зайнятості звіту про заплановане вивільнення працівників та звіту про їх фактичне вивільнення за формою 4ПН, оскільки наказами №40 та №41 від 16.05.2011р. молодшу медичну сестру поліклінічного відділення ОСОБА_1 та та молодшу медичну сестру стоматологічної поліклініки ОСОБА_2 звільнено у зв'язку із скороченням штату працівників відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

У зв'язку з порушенням вимоги п.5 ст.20 Закону України «Про зайнятість населення» Тернопільським обласним центром зайнятості було винесено припис від 21.06.2012 року, яким застосовано до відповідача штрафні санкції у розмірі річної заробітної плати за кожного вивільненого працівника (всього на суму 27 378,68 грн.) та запропоновано у 30-денний строк сплатити на розрахунковий рахунок Зборівського районного центру зайнятості штраф у сумі 27 378,68 грн.

В силу ч.5 ст.20 Закону України «Про зайнятість населення» №803-XII від 01.03.1991р. (в редакції на час виникнення спірних відносин) при вивільненні працівників (у тому числі працюючих пенсіонерів та інвалідів) у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників, підприємства, установи, організації, незалежно від форми власності, повідомляють про це не пізніш як за два місяці в письмовій формі державну службу зайнятості, вказуючи підстави і строки вивільнення, найменування професій, спеціальностей, кваліфікації, розмір оплати праці, а в десятиденний строк після вивільнення - направляють списки фактично вивільнених працівників, зазначаючи в них інвалідів.

У разі неподання або порушення строків подання цих даних стягується штраф у розмірі річної заробітної плати за кожного вивільненого працівника. Ці кошти зараховуються до Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття і використовуються для фінансування заходів по працевлаштуванню та соціального захисту вивільнюваних працівників.

Частиною 6 статті 20 Закону України «Про зайнятість населення» встановлено, що порядок стягнення та розміри штрафів за невиконання вимог цієї статті з підприємств, установ і організацій встановлюються законодавством України.

У відповідності до ст.2 Господарського кодексу України учасниками відносин у сфері господарювання є суб'єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділенні господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб'єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Згідно з ч.1 ст.218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ст.238 ГК України за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Адміністративно - господарські санкції можуть бути встановлені виключно законами.

Адміністративно-господарський штраф - є одним із видів адміністративно-господарських санкцій, передбачених ст. 239 ГК України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що встановлений ст.20 Закону України «Про зайнятість населення» штраф за своєю правовою природою є адміністративно-господарською санкцією, оскільки він застосовується органом державної влади відповідно до повноважень останнього та у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст.250 ГК України адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом; дія цієї статті не поширюється на штрафні санкції, розмір і порядок стягнення яких визначені Податковим кодексом України та іншими законами, контроль за дотриманням яких покладено на органи державної податкової служби та митні органи.

Таким чином, статтею 250 ГК України встановлено граничний річний строк з дня вчинення порушення, протягом якого до суб'єкта господарювання можуть бути застосовані адміністративно-господарські санкції, проте, як вже вказувалось, звільнення молодшої медичної сестри поліклінічного відділення ОСОБА_1та молодшої медичної сестри стоматологічної поліклініки ОСОБА_2, відбулося 16.05.2011р., а отже десятиденний строк для подання позивачем Звіту про фактичне звільнення працівників закінчився 26.05.2011р., проте спірний припис Інспекцією по контролю за додержанням законодавства про зайнятість населення Тернопільського обласного центру зайнятості винесено лише 21.06.2012р.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 04.09.2012 року у справі № 2а-1970/3056/12, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2013 року, скасовано припис від 21.06.2012 року, яким застосовано до відповідача штрафні санкції у розмірі 27 378,68 грн. Постанова апеляційного суду набрала законної сили.

Крім того, згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10.10.2013 року залишено без змін постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 04.09.2012 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2013 року.

Отже, набрало законної сили судове рішення, яке встановлює протиправність припису Тернопільського обласного центру зайнятості від 21.06.2012 року, яким застосовано до відповідача штрафні санкції у розмірі 27 378,68 грн.

За змістом ч.1 ст.72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адмніністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, а доводи апелянта на правомірність прийнятої постанови не впливають та висновків суду не спростовують.

Згідно ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 195, п.п. 1, 2, ч.1 ст. 197, ст.ст.198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Тернопільського обласного центру зайнятості залишити без задоволення, а постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2013 року у справі №2а-1970/2974/12 за позовом Тернопільського обласного центру зайнятості до Зборівської центральної районної комунальної лікарні про стягнення штрафу - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя Я.С. Попко

Судді Р.Б. Хобор

Р.П. Сеник