Справа № 813/580/14
Суддя: Ємельянова В.І.
Дата ухвалення: 2015-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2015 року К/800/434/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Ємельянової В.І.,

Рецебуринського Ю.Й., Стародуба О.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Львівського міського центру зайнятості на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 25 березня 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 2 грудня 2014 року по справі № 813/580/14

за позовом Львівського міського центру зайнятості

до ОСОБА_4

про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2014 року Львівський міський центр зайнятості звернувся до суду з позовом, в якому просив на підставі частини 3 статті 36 Закону України від 2 березня 2000 року № 1533-ІІІ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (далі - Закон № 1533-ІІІ) стягнути з ОСОБА_4, виплачену йому допомогу по безробіттю в розмірі 2223,58 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на порушення ОСОБА_4 положень частини 2 статті 36 Закону № 1533-ІІІ щодо обов'язку зареєстрованих безробітних своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення. Так, під час розслідування обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним при обміні даними із податковими органами виявлено отримання відповідачем у І-ІІ кварталах 2013 року доходу за ознакою «виплати відповідно до умов цивільно-правового договору», а саме винагороди від Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі - Банк) на підставі договору про банківське обслуговування.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 25 березня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 2 грудня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, позивач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 11 вересня 2012 року звернувся до Львівського міського центру зайнятості в пошуках роботи, у зв'язку з чим із зазначеної дати йому поновлено статус безробітного та призначено виплату допомоги по безробіттю. У заяві відповідач зазначив, що не має постійного або тимчасового заробітку, в тому числі за договорами цивільно-правового характеру. В додатку до заяви відповідачем вказано, що він не виконує роботи, не надає послуги відповідно до укладеного договору цивільно-правового характеру.

Під час проведення розслідування страхового випадку та обґрунтованості виплати відповідачу допомоги по безробіттю, позивачем від податкового органу була отримана інформація про дохід відповідача у період перебування на обліку як безробітного.

На підставі зазначеної інформації Львівським міським центром зайнятості проведено перевірку, за результатами якої складено акт розслідування страхового випадку та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону № 1533-ІІІ.

Перевіркою встановлено, що ОСОБА_4 під час перебування на обліку в центрі зайнятості як безробітного виплачувалась премія (винагорода) протягом I-II кварталів 2013 року від Публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» за надання послуги із залучення нових клієнтів.

27 листопада 2013 року Львівським міським центром зайнятості прийнято наказ № 830-ш «Про відшкодування коштів ОСОБА_4.», яким зобов'язано відповідача повернути виплачену йому суму матеріального забезпечення на випадок безробіття у сумі 2223,58 грн.

Вказані кошти відповідачем у добровільному порядку не відшкодовані, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_4 виплаченого йому матеріального забезпечення у вигляді допомоги по безробіттю відповідно до частини 3 статті 36 Закону № 1533-ІІІ, оскільки отримання ним публічно обіцяної банком винагороди як споживачем банківських послуг не є обставиною, що впливає на умови виплати допомоги по безробіттю чи перебування його у статусі безробітного.

Суд касаційної інстанції погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

За правилами частин 2 та 3 статті 36 Закону № 1533-ІІІ, яка визначає права, обов'язки та відповідальність застрахованих осіб, такі особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Одним із видів матеріального забезпечення на випадок безробіття згідно із частиною першою статті 7 Закону № 1533-ІІІ є допомога по безробіттю.

Відповідно до підпункту 1 пункту 5.5 розділу 5 Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 20 листопада 2000 року № 307, виплата допомоги по безробіттю припиняється, зокрема, у разі працевлаштування безробітного, зайняття підприємницькою або іншою діяльністю, пов'язаною з одержанням доходу безпосередньо від цієї діяльності, виконання робіт (послуг) за цивільно-правовими угодами (з дня працевлаштування, державної реєстрації як суб'єкта підприємницької або іншої діяльності, виконання робіт (послуг) за цивільно-правовими угодами).

Абзацом 2 підпункту 1 пункту 20 Порядку реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007 року № 219 (чинного на час виникнення спірних відносин), встановлено, що громадяни, зареєстровані як такі, що шукають роботу, та безробітні, знімаються з обліку з дня працевлаштування, в тому числі на сезонні або загальнодержавні оплачувані громадські роботи, державної реєстрації фізичної особи-підприємця, укладення цивільно-правового договору, предметом якого є діяльність, спрямована на виконання власними силами робіт, надання послуг. При цьому в картці робиться запис про прийняття на роботу, зазначаються дата і номер наказу, дата державної реєстрації фізичної особи-підприємця, дата укладення цивільно-правового договору.

Судами встановлено, що Банк публічно запропонував усім агентам, у тому числі його клієнтам, виплати за залучення нових клієнтів згідно із затвердженими цією банківською установою Умовами та правилами надання банківських послуг. Між Банком та ОСОБА_4 укладено договір про банківське обслуговування. Як клієнт Банку, ОСОБА_4, виконавши визначені цією банківською установою спеціальні умови, за яких проводяться виплати агентам, що надали інформацію, необхідну для випуску банківського продукту/послуг та для залучення нового клієнта, отримав відповідну винагороду.

Звернена до невизначеного кола осіб обіцянка майнової винагороди за досягнення обумовленого результату тому, хто досягне цього результату, за змістом глави 78 підрозділу 2 «Недоговірні зобов'язання» Розділу ІІІ Цивільного кодексу України є публічною обіцянкою винагороди.

За своїм змістом публічна обіцянка винагороди є одностороннім правочином, особливістю якого є те, що він відбувається стосовно невизначеного кола осіб, а учасником правовідношення, яке виникає на його основі, може бути кожен, хто досягне зазначеного в правочині результату.

Надавши Банку послуги із залучення нових клієнтів, за що була отримана відповідна винагорода, ОСОБА_4 приєднався до публічної обіцянки винагороди, повідомленої при підписанні договору про банківське обслуговування, тобто фактично вчинив інший односторонній правочин - передав результат, обумовлений у вказаній обіцянці. Таким чином, між згаданими суб'єктами виникли зобов'язання з публічної обіцянки винагороди - різновиду недоговірних зобов'язань, а не з надання послуг за цивільно-правовою угодою.

Надання таких послуг не можна віднести і до інших ознак зайнятого населення, визначених у пункті 3 статті 1 Закону України від 1 березня 1991 року № 803-ХІІ «Про зайнятість населення» (далі - Закон № 803-ХІІ).

Отже, вчинення зареєстрованою у центрі зайнятості особою - клієнтом банківської установи за договором про банківське обслуговування - дій на досягнення результату за наданою такою установою публічною обіцянкою винагороди, не змінює статусу цієї особи як безробітної у розумінні Закону № 803-ХІІ та не впливає на умови виплати їй матеріального забезпечення на випадок безробіття, тому стягнення такого забезпечення на підставі частини 3 статті 36 Закону № 1533-ІІІ є неправомірним.

Аналогічна правова позиція зі спірного питання висловлена Верховним Судом України у постанові від 30 вересня 2014 року № 21-367а14.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Львівського міського центру зайнятості залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 25 березня 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 2 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили протягом п'яти днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Ємельянова В.І.

Судді Рецебуринський Ю.Й.

Стародуб О.П.