Справа № 826/6287/15
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2015-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

08 червня 2015 року 09:00 № 826/6287/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Скочок Т.О., при секретарі Новик В.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до 3-тя особаВідділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_2
провизнання дій протиправними, визнання неправомірною та скасування постанови, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (надалі - позивач) з позовом до Відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві (надалі - відповідач або Відділ), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_2 (надалі - третя особа), в якому просить:

- визнати дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві по накладенню арешту незаконною та протиправною;

- визнати неправомірною та скасувати постанову про арешт майна боржника від 11.12.2013 року ВП №34609713 державного виконавця Шевчука Олексія Віталійовича Відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві, якою накладено арешт на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1;

- зобов'язати Відділ державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві звільнити з-під арешту 1/2 частину квартири 7 за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що єдиним власником квартири АДРЕСА_1, на 1/2 якої накладено арешт у межах виконавчого провадження, де боржником виступає ОСОБА_2, є ОСОБА_1, при цьому, третя особа не має жодного відношення до вказаної квартири, а, відтак, накладення та продовження існування такого арешту, за твердженнями позивача, є необґрунтованим та таким, що порушує права позивача.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.04.2015 року відкрито провадження в адміністративній справі, залучено до участі у справі третю особу, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду у судовому засіданні на 21.05.2015 року.

У судове засідання 21.05.2015 року з'явилися позивач, представник позивача та представник третьої особи.

Відповідач у вказане судове засідання не з'явився, явку свого представника не забезпечив, хоча у відповідності до положень ст. 35 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, що підтверджується наявним у матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення. Про причини неявки у дане судове засідання відповідач суду не повідомляв, клопотань чи заяв про розгляд справи без участі його представника або про відкладення судового засідання не заявляв.

При цьому, позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд задовольнити їх з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник третьої особи також заявлені позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх.

Суд у судовому засіданні 21.05.2015 року на підставі ч. 6 ст. 128 КАС України, враховуючи неприбуття належним чином повідомленого відповідача, а також відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, ухвалив про перехід до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи і матеріали, заслухавши пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, головним державним виконавцем Відділу за результатами розгляду заяви про примусове виконання виконавчого листа №2п-450/06, виданого 04.06.2010 року Подільським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу в сумі 46 061,50 грн., винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 09.10.2012 року (ВП №34609713), якою, зокрема, встановлено боржнику строк для добровільного виконання рішення.

Надалі, у межах виконавчого провадження ВП №34609713 державним виконавцем Відділу, у відповідності до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 11.12.2013 року, у зв'язку з не виконанням боржником рішення у встановлений для добровільного виконання строк, постановлено накласти арешт на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, що належить боржнику - ОСОБА_2, - у межах суми звернення стягнення у розмірі 46 061,50 грн., а також заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить даному боржнику.

В свою чергу, ОСОБА_1, яка, за твердженнями останньої, що не спростовано особами, які беруть участь у справі, дізналася про існування оскаржуваної постанови лише у березні 2015 року, наголошує на тому, що остання є єдиним власником квартири АДРЕСА_1, право власності на яку позивач набула на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29.05.2001 року, зареєстрованого у реєстрі за №2-1451, про що також свідчить наявна у матеріалах справи копія реєстраційного посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації та записано в реєстрову книгу №143-82 за реєстровим №7763 від 08.06.2001 року.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є колишнім чоловіком позивачки, про що вказує наявна у матеріалах справи копія свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 09.12.2004 року за №354715, зі змісту якого вбачається, що шлюб між гр. ОСОБА_2 і гр. ОСОБА_1 розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 09.12.2004 року зроблено запис за №663. Крім того, на підтвердження вищезазначеного, у матеріалах справи міститься копія рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17.09.2004 року, згідно якого шлюб, зареєстрований 28.08.1992 року, актовий запис 1163 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, вирішено розірвати.

На підставі викладеного вище, вважаючи накладення арешту на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 необґрунтованим, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Нормативно-правовим актом, яким врегульовано умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку є Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV (надалі - Закон №606).

Відповідно до ст. 1 Закону №606, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Частиною 1 ст. 6 Закону №606 визначено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Разом з тим, приписами ч. 1 ст. 11 Закону №606 зазначено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Так, державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження, зокрема, має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку (п. 5 ч. 3 ст. 11 Закону №606).

У розумінні положень ч. 1 ст. 57 Закону №606, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, у тому числі шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (ч. 2 ст. 57 Закону №606).

Разом з тим, згідно ч. 1 ст. 60 Закону №606, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Як було зазначено вище, позивач вказує, що єдиним власником квартири АДРЕСА_1, на 1/2 якої накладено арешт у межах виконавчого провадження №34609713, де боржником виступає ОСОБА_2, є ОСОБА_1, при цьому, третя особа не має жодного відношення до вказаної квартири, незважаючи на те, що станом на момент придбання вказаної квартири позивач та третя особа перебували у зареєстровану шлюбі, оскільки сімейно-шлюбні відносини, ведення спільного господарства та бюджету фактично припинено з 2001 року.

Питання порядку звернення стягнення на кошти та інше майно боржника врегульовано приписами ст. 52 Закону №606.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах (ч. 2 ст. 52 Закону №606).

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем (ч. 5 ст. 52 Закону №606).

При цьому, стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця (ч. 6 ст. 52 Закону №606).

Як вбачається з наявних у матеріалах справи копії матеріалів виконавчого провадження, начальник Відділу звернувся до Подільського районного суду міста Києва з поданням, в якому просив постановити рішення, яким визначити, що частка ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 становить 1/2 частину цієї квартири.

За результатами розгляду вищезазначеного подання ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 23.04.2013 року у справі №758/2524/13-ц у задоволенні подання відмовлено із зазначенням того, що ОСОБА_2 не є співвласником вищезазначеної квартири, а її власником є лише ОСОБА_1

Водночас, ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 02.07.2013 року у справі №22-ц/796/8621/13р. за результатами розгляду апеляційних скарг ОСОБА_3 та начальника Відділу на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 23.04.2013 року у справі за поданням начальника Відділу про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншою особою, ухвалено апеляційні скарги ОСОБА_3 та начальника Відділу задовольнити, а ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 23.04.2013 року скасувати; подання начальника Відділу про визначення частки майна у майні, яким ОСОБА_2 володіє спільно з іншими особами задовольнити; визначити, що частка ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 становить 1/2 частину цієї квартири.

При цьому, доказів скасування вказаної ухвали Апеляційного суду міста Києва від 02.07.2013 року у справі №22-ц/796/8621/13р. матеріали справи не містять, а особами, які беруть участь у справі, не надано.

Виходячи з аналізу викладеного вище, суд дійшов висновку, що твердження позивача про те, що єдиним власником квартири АДРЕСА_1, є ОСОБА_1, є необґрунтованими, оскільки, як було зазначено вище, ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 02.07.2013 року у справі №22-ц/796/8621/13р. визначено, що частка ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 становить 1/2 частину цієї квартири, а, відтак, накладення арешту на 1/2 частину цієї квартири у межах виконавчого провадження ВП №34609713, де боржником є ОСОБА_2, є правомірним та таким, що відповідає правовій природі арешту як забезпечення реального виконання рішення, враховуючи факт відсутності у матеріалах виконавчого провадження, копії яких наявні у матеріалах справи, доказів виконання рішення, з метою примусового виконання якого відкрито дане виконавче провадження.

Таким чином, позовні вимоги про визнання дій державного виконавця Відділу по накладенню арешту незаконними та протиправними та визнання неправомірною та скасування постанови про арешт майна боржника від 11.12.2013 року ВП №34609713 державного виконавця Шевчука Олексія Віталійовича Відділу, якою накладено арешт на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги, яка полягає у зобов'язанні відповідача звільнити з-під арешту 1/2 частину квартири 7 за адресою: АДРЕСА_1, суд зазначає, що остання є похідною від розглянутих вище позовних вимог, у задоволенні яких суд дійшов висновку про відмову в їхньому задоволенні, а, відтак, вказана вище позовна вимога також не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому суд, оцінюючи спірні дії та рішення відповідача, виходить з критеріїв оцінки рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, встановлених ч. 3 ст. 2 КАС України, до яких, зокрема, відносяться вчинення дій на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для вчинення (прийняття) останніх.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, ч. 6 ст. 128, ст.ст. 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в строк і порядку, передбачені ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок