Справа № 824/986/15-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2015-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2015 р. м. Чернівці Справа № 824/986/15-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Левицького В.К.;

за участю секретаря судового засідання Жураковської Ю.М.;

сторін:

позивача - ОСОБА_1

представників відповідача - Коубіш А.П., Андрусяка О.С., Сопівника Я.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Кіцманської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Чернівецькій області

про визнання протиправними та скасування вимог.

встановив:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправною та скасувати вимогу Кіцманської ОДПІ Головного управління ДФС у Чернівецькій області від 23.01.2015 р. №Ф-152-17; визнати протиправною та скасувати вимогу Кіцманської ОДПІ Головного управління ДФС у Чернівецькій області від 05.05.2015 р. №Ф-152-17;

В обґрунтування позову позивач вказував, що він як фізична особа-підприємець, що перебуває на спрощеній системі оподаткування та пенсіонер, що отримує пенсію за віком, призначену на підставі вислуги років відповідно до закону, звільнений від сплати за себе єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а тому слід визнати протиправними та скасувати вимоги від 23.01.2015 р. №Ф-152-17 та від 05.05.2015 р. №Ф-152-17.

В судовому засіданні позивач позов підтримав повністю та посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, просив суд задовольнити позовні вимоги.

Кіцманська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Чернівецькій області (далі - відповідач, Кіцманські ОДПІ) позов не визнала, подала заперечення в якому зазначала, що відповідно до ч.4 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ст. 26 вказаного Закону особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

До досягнення віку, встановленого абз. 1 цієї статті, право на пенсію за віком мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку, зокрема, 58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року.

Враховуючи наведене, фізичні особи - підприємці, яким призначено пенсію за вислугу років і які обрали спрощену систему оподаткування, не є пенсіонерами за віком, а отже не звільняються від сплати за себе єдиного внеску на підставі ч. 4 ст. 4 вказаного Закону.

В судовому засіданні представники відповідача позов не визнали, посилаючись на обставини викладені в запереченні.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 (59400, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) зареєстрована як фізична особа-підприємець 21.02.2006 р., взята на облік в органах державної податкової служби 22.06.2006 р. за № 61/29 та з 01.01.2012 р. по час розгляду справи в суді є платником єдиного податку першої групи на спрощеній системі оподаткування (а. с. 13, 14, 15, 16).

Відповідно до пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 позивач являється пенсіонером за вислугу років (а.с.22).

Згідно довідки УПФУ в Заставнівському районі позивач перебуває на обліку і отримує пенсію за вислугу років з 02.09.2011 року (а.с.17).

23.01.2015 р. Кіцманської ОДПІ винесено вимогу №Ф-152-17 про сплату позивачем недоїмки в сумі 7484,50 грн. (а.с.49).

Не погоджуючись із вказаною вимогою, позивач звернувся до Головного управління ДФС у Чернівецькій області з первинною скаргою (а.с. 28 - 30).

Рішенням Головного управління ДФС у Чернівецькій області від 17.03.2015 р. №379/10/24-13-10-01-08 про результати розгляду первинної скарги, вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 23.01.2015 р. №Ф-152-17 Кіцманської ОДПІ - скасовано та відкликано з дня прийняття даного рішення. Скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 від 19.02.2015 р. б/н задоволено частково; зобов'язано Кіцманську ОДПІ винести та направити нову вимогу про сплату боргу (недоїмки), у відповідності до чинного законодавства (а.с. 18-19).

Підставою для прийняття вказаного рішення слугував висновок контролюючого органу про те, що фізичні особи - підприємці, яким призначено пенсію за вислугу років і які обрали спрощену систему оподаткування, не є пенсіонерами за віком, а отже не звільняються від сплати за себе єдиного внеску на підставі ч. 4 ст. 4 вказаного Закону.

Вважаючи вимогу від 23.01.2015 р. №Ф-152-17 та рішення про результати розгляду первинної скарги протиправними, позивач звернувся із скаргою до Державної фіскальної служби України.

29.04.2015 р. Державною фіскальною службою України винесено рішення, яким скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 від 31.03.2015 р. б/н залишено без задоволення, а рішення за результатами розгляду первинної скарги від 17.03.2015 р. №379/10/24-13-10-01-08 - без змін (а.с. 50-51).

За результатами розгляду скарг, 05.05.2015 р. відповідачем винесено вимогу №Ф-152-17 про сплату позивачем недоїмки в сумі 8752,45 грн. (а.с.52).

Крім того, судом встановлено, що з аналогічних підстав 12.02.2013 р. та 14.05.2013 р. УПФУ в Заставнівському районі винесено вимоги про сплату недоїмки, які позивач оскаржив у судовому порядку.

Постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 29.08.2013 р., залишеною без змін ухвалами Вінницького апеляційного адміністративного суду від 06.11.2013 р. та Вищого адміністративного суду України від 29.11.2013 р. у справі №824/1336/13-а за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до УПФУ в Заставнівському районі адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправними та скасовано вимоги від 12.02.2013 року №Ф-50 та від 14.05.2013 року №Ф-50.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково, з таких міркувань.

Статтею 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. №1058-ІV (далі - Закон №1058-ІV) визначене поняття «пенсія» - як, щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 р. №1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ) громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Умови призначення пенсії за віком визначені ст. 26 Закону №1058-ІV. Особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цієї статті, право на пенсію за віком мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку, зокрема, 58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року.

Відповідно до абз. 2 п. 16 розділу XV "Прикінцевих положень" Закону № 1058-IV для визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років застосовуються положення Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Згідно положень ст. 51 Закону №1788-ХІІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Статтею 52 цього Закону визначено, що працівники освіти входять до цього переліку категорій громадян, які мають право на пенсію за вислугу років.

Розміри пенсій визначаються відповідно до ст. 27 та з урахуванням норм ст. 28 Закону № 1058-IV.

Як вбачається із матеріалів справи, а також не заперечувалося сторонами в судовому засіданні позивачу призначено пенсію за формулою передбаченою ч. 1 ст. 27 цього Закону щодо визначення розміру пенсії за віком.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону №1058-ІV за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Інших видів пенсії спеціальним законодавством не передбачено. З огляду на зазначене та враховуючи те, що позивач не отримує пенсію по інвалідності чи пенсії у зв'язку з втратою годувальника, логічним є висновок про те, що пенсію їй призначено за віком, як працівнику зайнятому на роботі, виконання якої призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 р. № 2464-VI (далі - Закон №2464-VI) платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Згідно з ч. 8 ст. 9 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за відповідний базовий звітний період, не пізніше 20 числа місяця, що настає за базовим звітним періодом.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 4 Закону № 2464-VI особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Зазначеною нормою ст. 4 Закону №2464-VI в редакції, яка діє з 06.08.2011 р., наведений вичерпний перелік фізичних осіб-підприємців, які є пенсіонерами за віком або інвалідами без урахування віку та отримують пенсію або соціальну допомогу, які звільняються від сплати за себе єдиного внеску. В зазначеній нормі законодавцем не зазначено, що особи, які є пенсіонерами та отримують пенсію за віком на пільгових умовах не мають такої пільги. Крім того, звільняються від сплати за себе єдиного внеску фізичні особи-підприємці, які є інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Судом встановлено, що позивач є отримувачем пенсії за віком на пільгових умовах, яка призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та підтверджується посвідченням пенсіонера серії НОМЕР_2.

У Законі №1058-IV визначено поняття пенсіонера. Пенсіонер - це особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім'ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.

Враховуючи зазначені положення нормативних актів суд констатує, що фізичні особи - підприємці, які отримують пенсію за віком звільняються від сплати єдиного внеску.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач звільнений від сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, як пенсіонер за віком.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права викладена у постанові Верховного Суду України від 17 березня 2015 року (адміністративна справа №21-483а14), висновки яких є обов'язковими для врахування судами у відповідності до положень ст. 244-2 КАС України.

Крім того, суд вважає, що ч. 4 ст. 4 Закону №2464-VI чітко визначено підстави звільнення від сплати єдиного внеску за себе фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. При цьому законодавець не ставить в залежність звільнення від сплати єдиного внеску від того, чи досягла особа пенсійного віку. Таким чином, в даному випадку не має правового значення підстави призначення пенсії.

До того ж, відповідно до положень ч. 4 ст. 4 Закону № 2464-VI особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Добровільна сплата єдиного внеску врегульована ст. 10 Закону України №2464-VI.

Відповідно до вимог ст.ст. 4 та 10 Закону №2464-VI, обов'язковою умовою добровільної участі особи у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування є належним чином укладений договір в порядку ст. 10 Закону 2464-VI.

В судовому засіданні встановлено та не заперечувалося сторонами, що жодних договорів про добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування між сторонами укладено не було.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачем при прийняті вимоги №Ф-152-17 від 05.05.2015 р. не взяті до уваги норми чинного законодавства.

Зважаючи на наведені вище обставини, суд приходить до висновку, що відповідачем винесено вимогу №Ф-152-17 від 05.05.2015 р. протиправно, без врахування всіх обставин по справі, з порушенням вимог чинного законодавства, а отже вона підлягає скасуванню.

Стосовно позовної вимоги про визнання протиправною та скасування вимоги Кіцманської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Чернівецькій області від 23.01.2015 року №Ф-152-17 то вона не підлягає задоволенню, з наступних міркувань.

Згідно з ч .2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Отже, суди розглядають виключно спори, які виникають між учасниками певних правовідносин. Виходячи з наведеного, позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, проте ці рішення, дія або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин.

Відповідно до частини першої та другої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 3 КАС України позивачем є особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Частиною 1 ст. 6 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

З аналізу наведених норм процесуального права вбачається, зокрема, що завданням адміністративного судочинства є захист порушених прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, а позивачем в адміністративній справі може бути та особа, права, свободи або інтереси якої порушено суб'єктом владних повноважень й за захистом яких вона звернулася до адміністративного суду.

Тобто, в порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення суб'єкта владних повноважень, яке безпосередньо порушує права, свободи або інтереси позивача та породжує для нього права чи обов'язки. Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, а для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що в зв'язку з прийняттям рішення суб'єктом владних повноважень порушуються права позивача.

Судом встановлено, що рішенням Головного управління ДФС у Чернівецькій області від 17.03.2015 р. №379/10/24-13-10-01-08 про результати розгляду первинної скарги, залишеним без змін рішенням Державної фіскальної служби України від 29.04.2015 р. вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 23.01.2015 р. №Ф-152-17 Кіцманської ОДПІ - скасовано та відкликано з дня прийняття даного рішення.

Оскільки вимога про сплату боргу (недоїмки) від 23.01.2015 р. №Ф-152-17 Кіцманської ОДПІ скасована та відкликана з дня прийняття даного рішення, то суд приходить до висновку, що вона безпосередньо не порушує права, свободи або інтереси позивача та не породжує для нього будь-яких права чи обов'язки, а тому в задоволенні адміністративного позову в цій частині необхідно відмовити.

Відповідно до положень, закріплених ст. 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час вирішення справи відповідач не довів правомірність прийняття оскаржуваної вимоги від 05.05.2015 р. № Ф-152-17, а тому позов в даній частині підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 94 КАС України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійсненні позивачем, присуджується йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Судом встановлено, що позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у сумі 182,70 грн. та підтверджується квитанцією №262 від 18.05.2015 р. (а.с. 3).

У зв'язку з тим, що позов задоволено частково та враховуючи положення ч. 3 ст. 94 КАС України, суд приходить до висновку, що з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути судовий збір в розмірі 91,35 грн.

У процесі розгляду справи не виявлено інших фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 71, 76, 79, 86, 94, 158-163, 167 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною та скасувати вимогу Кіцманської ОДПІ Головного управління ДФС у Чернівецькій області від 05.05.2015 р. № Ф-152-17.

3. Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 91,35 грн.

4. В решті позовних вимог відмовити.

Порядок та строки набрання постановою законної сили та оскарження.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 254 КАС України постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова, згідно ст. 186 КАС України, може бути оскаржена в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в десятиденний строк з дня її проголошення апеляційної скарги. У разі застосування судом ч. 3 ст. 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено та підписано судом 08 червня 2015 р.

Суддя В.К. Левицький