Справа № 11902/10
Суддя: Нагорна Л.М.
Дата ухвалення: 2010-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" серпня 2010 р.справа № 2а-5/10

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Нагорної Л.М.

суддів: Суховарова А.В. Чепурнова Д.В.

при секретарі судового засідання: Резнікові Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 11 січня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Самарської районної у м.Дніпропетровську ради, третьої особи: Міністерства праці та соціальної політики України про визнання дій щодо відмови у перерахунку виплат протиправними, спонукання до вчинення дій провести перерахунок допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2009 року позивачка звернулася до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Самарської районної у м.Дніпропетровську ради, в якому просила суд визнати дії відповідача щодо нарахування та виплати державної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку незаконними, зобовязати відповідача провести перерахунок розміру призначеної та виплаченої допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з 09 липня 2007 року по 25 липня 2008 року в розмірі, передбаченому Законом України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності і витратами, зумовленими похованням», а саме прожиткового мінімуму, встановленого законом, з урахуванням Рішень Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року №6-рп та від 22 травня 2008 року №10-рп/2008. Посилалася на те, що відповідач при наданні їй вказаних видів допомоги, керувався нормативно-правовими актами, які рішеннями Конституційного суду України від 09 липня 2007 року та від 22 травня 2008 року визнані неконституційними. Своїми діями відповідач грубо порушив її право на належний соціальний захист, передбачений Конституцією України.

Постановою Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 11 січня 2010 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

Не погодившись із постановою суду, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати постанову суду першої інстанції та задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. Посилалася на те, що постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки, на її думку, річний строк вона не пропустила, оскільки дізналась про порушене право у листопаді 2008 року , із засобів масової інформації, а тому суд необґрунтовано застосував положення ст.ст.99, ч.1 ст.100 КАС України, а відповідач неправомірно виплачував їй допомогу згідно постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2007 року, яка суперечить положенням діючого законодавства. Крім того, на думку позивачки, суд необґрунтовано відмовив в задоволенні її позовних за 2008 рік.

Заперечень на апеляційну скаргу відповідач суду не надавав.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість постанови суду відповідно до ст. 195 КАС України - в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивачка має малолітню доньку ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6).

Позивачка на момент призначення допомоги була працюючою особою, застрахованою в системі загальнообовязкового державного соціального страхування, у зв'язку з чим знаходилась на обліку у відповідача та отримувала від нього виплати допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності і витратами, зумовленими похованням».

Як слідує із Постанови Кабінету Міністрів України від 16 січня 2007 р. № 32 "Питання виплати застрахованим особам допомоги при народженні дитини та по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку" Управління праці та соціального захисту населення з 01 січня 2007 року повинні призначати, а з 2 кварталу 2007 р. зобов'язані виплачувати допомогу застрахованим особам за рахунок коштів субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на виплату допомоги сім'ям з дітьми, малозабезпеченим сім'ям, інвалідам з дитинства, дітям-інвалідам та тимчасової державної допомоги дітям.

Тобто, відповідно до вказаної Постанови у 2007 році допомога по догляду за дитиною застрахованим особам призначалась і виплачувалась органами праці і соціального захисту населення за місцем проживання застрахованої особи.

Відповідно до статті 43 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності і витратами, зумовленими похованням», допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надавалась застрахованій особі у розмірі, не менше розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пунктом 7 статті 71 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік»зупинялась дія статті 43 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності і витратами, зумовленими похованням»та правовідносини регулювались абзацом 3 частини 2 статті 56 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік», відповідно до якого допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку визначалась як різниця між 50 відсотками прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, та середньомісячним сукупним доходом сімї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців, але не менше 90 гривень для незастрахованих осіб та не менше 23 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, для застрахованих осіб, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №6рп/2007 положення пункту 7 статті 71, абзацу 3 частини 2 статті 56 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік»визнані неконституційними.

Відповідно до пунктів 3, 5 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України, положення пункту 7 статті 71, абзацу 3 частини 2 статті 56 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік»визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення рішення і це рішення має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів в звязку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей зазначених законів, що визнані неконституційними.

Статтею 152 Конституції України також встановлено, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, з 09 липня 2007р. у позивачки виникло право на отримання допомоги за 2007 рік у розмірі, який визначено ст..43 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням», яка діяла на час виникнення спірних правовідносин.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачкою без поважних причин пропущено річний строк, передбачений ст.99 КАС України.

Відповідно до ст.99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Тобто, чинне законодавство, встановленими строками, обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

У відповідності до ст. 100 КАС України пропущення річного строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні позову за умови, що на цьому наполягає одна із сторін.

Практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст..17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»є джерелом права, також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав ( наприклад, справа «Стаббігс та інш. Проти Великобританії»рішення від 22.10.1996р., «Девеер проти Бельгії»рішення від 27.02.1980р.).

Відповідно до матеріалів справи позивачка звернулась до суду 26.02.2009 року. Про будь-які поважні причини пропуску строку звернення до суду позивачка не зазначала.

Відповідач наполягав на застосуванні положень ч.1 ст.100 КАС України.

За таких обставин посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що вона дізналася про порушення її прав стосовно належних їй виплат лише у листопаді 2008 року з отриманої довідки про розміри виплаченої допомоги та з засобів масової інформації, визнаються колегією суддів безпідставними, оскільки позивачка щомісячно, починаючи з 01 квітня 2007 року, отримувала допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та знала про розміри виплачених їй сум. Будь-яких інших причин, що перешкоджали б їй своєчасно звернутись до суду, ОСОБА_1 не зазначала.

Відносно вимог позивачки задовольнити її позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивачки нібито недоотриманої допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за 2008 рік, то в даному випадку суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність заборгованості з цього приводу, оскільки вказана допомога в даному разі була нарахована та сплачена в порядку та у розмірі, передбаченому Законом України «Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», відповідно до якого мінімальний розмір державної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, починаючи з січня 2008 року, повинен складати не менше 130 грн. Положення даного Закону в цій частині неконституційними не визнавалися та діяли у часі в 2008 році. Тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача недоотриманої суми допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за 2008 рік.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200, 205,206 КАС України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 11 січня 2010 року - залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду України.

Повний текст ухвали виготовлено 11 серпня 2010 року.

Головуючий: Л.М.Нагорна

Судді: Д.В.Чепурнов

ОСОБА_3