Справа № 9101/38113/2011
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2012-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2012 р. справа № 2а-5894/10/1111

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Панченко О.М.

суддів: Коршуна А.О. Католікяна М.О.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу

управління Пенсійного фонду України в м. Кіровограді

на постанову Ленінського районного суду м. Кіровограда від 26.10.2010 р. у справі № 2а-5894/10/1111

за позовом ОСОБА_1

до управління Пенсійного фонду України в м. Кіровограді

про визнання протиправною бездіяльність та зобовязання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в:

05 жовтня 2010 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Кіровограда з позовом, в котрому просив: визнати причину пропущення строку звернення до суду поважною відновити пропущений строк позовної давності для захисту порушеного права на доплату пенсії; визнати протиправною бездіяльність відповідача по недоплаті йому підвищення пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, передбаченої ст. 6 ЗУ «Про соціальний захист дітей війни»(в редакції від 18.11.2004р.); зобовязати відповідача провести перерахунок та виплету йому підвищення пенсії в розмірі мінімальної пенсії за віком, передбачену ст.6 ЗУ «Про соціальний захист дітей війни»(в редакції від 18.11.2004р.), з урахуванням норм ч.1 ст. 28 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»за такі періоди: з 9 липня 2007р. по 31 грудня 2007р.; з 22 травня 2008р. по 31 грудня 2008р.; 01 січня 2009р. по 31 грудня 2009р.

Постановою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 26.10.2010 р. позовні вимоги позивача задоволено частково, а саме: визнано протиправною бездіяльність відповідача по перерахуванню позивачу підвищеної на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком згідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»№ 2195-ІУ від 18.11.2004 року, розрахованої з урахуванням вимог ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»і законодавчо визначеного розміру мінімальної пенсії за віком; зобов'язано відповідача з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року, з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року, з 01 січня 2009 року по 31 грудня 2009 року здійснити перерахунок і виплатити позивачу підвищення до пенсії у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком відповідно до статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», включно з урахуванням різниці, яка була виплачена у цей період. Стягнуто з Державного бюджету України на користь позивача 3,40 грн. судового збору.

Не погодившись з постановою суду відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позовних вимог.

В своїй апеляційній скарзі відповідач зазначає, що в його діях відсутні будь-які порушення чинного законодавства України, оскільки фінансування виплат, передбачених Законом України "Про соціальний захист дітей війни" проводиться із державного бюджету України. Законом України «Про соціальний захист дітей війни»розмір мінімальної пенсії за віком не визначений. Розмір мінімальної пенсії за віком, визначений Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», застосовується для розмірів пенсій, призначених згідно з цим законом. З 2008 року підвищення пенсії позивачці, як «дитині війни», виплачується відповідно постанови КМУ від 28.05.2008р. №530 «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян».

Відповідно до ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України, суд переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач, відповідно до положень абз.1 ч.1 ст.1 Закону України Про соціальний захист дітей війни, має статус «дитини війни».

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що згідно ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання, чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищується на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Розмір мінімальної пенсії за віком визначений ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", відповідно до якої мінімальна пенсія за віком дорівнює прожитковому мінімуму, встановленому для осіб, що втратили працездатність. Положення ч. 3 вказаної статті не є перешкодою для застосування даної величини (мінімального розміру пенсії за віком) для обчислення інших пенсій чи доплат, повязаних з мінімальною пенсією за віком, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого, крім передбаченого частиною першою зазначеної статті, мінімального розміру пенсії за віком.

Іншого державного органу, який здійснює виплату пенсії, крім Пенсійного фонду України, законодавством не визначено. Пенсійний фонд України діє на підставі Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.10.2007р. №1261, відповідно до п. 15 якого Пенсійний Фонд України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку його територіальні управління. Відповідно до Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування", рішення щодо призначення, донарахування, перерахунок пенсії приймаються територіальними органами Пенсійного фонду України за місцем проживання пенсіонерів.

Відповідно до п. 3 Положення "Про Пенсійний фонд України", його основними завданнями є, зокрема, участь у формуванні і реалізації державної політики у сфері пенсійного забезпечення та соціального страхування, а також забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання, інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством. Таким чином, обовязок по нарахуванню та виплаті доплати до пенсії позивачу, передбаченої ст. 6 Закону покладено на відповідні територіальні управління за місцем проживання позивача.

Отже, відповідач є належним органом, на який покладено функції з нарахування, призначення, виплати пенсій, надбавок, підвищень та доплат, тому, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 71 КАС України, мав довести правомірність своєї бездіяльності.

Право позивача на отримання підвищення до пенсії відповідно до вимог ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»не залежить від наявності чи відсутності грошових коштів та належного фінансування, таке право надане державою і закріплено Законом України «Про соціальний захист дітей війни».

Оскільки таке право декларовано державою, то відповідно держава, через створені нею органи, в даному випадку органи Пенсійного фонду України, і несе обовязок по своєчасній та повній виплаті підвищення до пенсії саме у розмірах, які нею ж визначені та закріплені в Законі.

Однак, вирішуючи спірні правовідносини суд першої інстанції не прийняв до уваги наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 100 КАС України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом та просив визнати причину пропуску строку звернення до суду поважною і відновити пропущений строк для захисту порушеного права на доплату пенсії. В обґрунтування поважності причини пропуску строку звернення до суду позивач посилався на похилий вік та юридичну необізнаність.

Проте, суд вважає, що наведені обставини не позбавляли позивача можливості звернутися до суду, у визначений ч.2 ст. 99 КАС України шестимісячний строк, з відповідним позовом до відповідача, виходячи з наступного.

Закони, інші нормативно-правові акти, судові рішення є загальнодоступними для ознайомлення всіма громадянами. Виплати підвищення до пенсії є щомісячними, а відтак позивач знав розмір цих виплат і в разі не згоди мав право звернутися до суду у встановлений ст. 99 КАС України строк.

Отже, суд першої інстанції не застосував наслідки пропущення строку звернення до адміністративного суду з огляду на відсутність поважних причин для його відновлення.

Тому, суд вважає, що постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позов ОСОБА_1 залишенню без розгляду.

Керуючись п.4 ч.1 ст.198, ст.203, ст.205, ст.206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м. Кіровограді - задовольнити.

Постанову Ленінського районного суду м. Кіровограда від 26.10.2010 р. у справі № 2а-5894/10/1111 - скасувати.

Позов ОСОБА_1 - залишити без розгляду.

Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення та оскарженню відповідно до ч. 10 ст. 183-2 КАС України не підлягає.

Головуючий: О.М. Панченко

Суддя: А.О. Коршун

Суддя: М.О. Католікян