Справа № 820/3322/15
Суддя: Нуруллаєв І.С.
Дата ухвалення: 2015-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

03 червня 2015 р. Справа № 820/3322/15

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Нуруллаєва І.С., суддів Мар'єнко Л.М., Бідонька А.В.,

за участю секретаря судового засідання - Мараєвої О.В.,

за участю: позивача - не прибув,

представника відповідача - Вишневського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_2, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить суд: визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 19 вересня 2014 року № 489-14, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування заявлених вимог позивачем зазначено, що він звернувся до Головного управління Деражвної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. ОСОБА_2 26.03.2015 року отримав повідомлення №60 від 06.10.2014 року про відмову у визанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, в якому зазначалося, що відповідно до ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» ДМС України, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 29.09.2014 року №489-14, ОСОБА_2 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 ст.1 цього Закону, відсутні. Рішення Державної міграційної служби України від 29.09.2014 року №489-14 позивач вважає необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. А обґрунтування заперечень зазначив, що подана громадянином заява є необґрунтованою, адже не містить викладених умов передбачених п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". На думку відповідача, у спірних правовідносинах відсутні підстави, з якими закон пов'язує можливість набуття особою статусу біженця чи особи, котра потребує додаткового захисту, а посилання позивача на небезпеку, яка нібито загрожує йому у разі його повернення до Конго (Браззавіль), та побоювання позивача, на які він посилається, є повністю необґрунтованими. Отже, оскаржуване позивачем рішення прийнято у межах компетенції, згідно з вимогами чинного законодавства, є правомірним, обґрунтованим та прийнятим на підставі повного і всебічного вивчення обставин, викладених позивачем у заяві, та наявних у матеріалах особової справи.

Позивач в судове засідання не прибув, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, через канцелярію суду надав заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності.

Представник відповідача у судове засідання прибув, проти задоволення позову заперечував.

Суд, вивчивши доводи позову та заперечень проти нього, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_2, громадянин Конго, ІНФОРМАЦІЯ_1, 31.01.2013 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Керуючись п. 2 ст. 2, ст.ст. 5, 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". В обґрунтування заяви позивач зазначив, що 05.01.2004 року він вступив до офіційної політичної партії RDPS - Союз для розвитку та соціального прогресу Конго та займався розповсюдженням інформації серед молоді. Після смерті лідера партії 20.06.2008 року для підтримки його пам'яті 29.07.2008 року партійні громадяни вийшли на мітинг, під час якого поліція діючої влади почала арештовувати демонстрантів. У зв'язку з зазначеним позивачу довелося втекти від арешту та сховатися у с. Монгонпуку, де його 18.02.2009 року знайшла поліція та арештувала. У в'язниці позивач перебував 8 місяців до моменту виїзду з країни. Його випустили за домовленістю з батьком та тільки з умовою негайного виїзду з країни походження. Зазначені обставини загрожують перебуванню позивача на території країни походження. У зв'язку з чим батько позивача підготував йому документи (туристичну візу у паспорті) для виїзду з країни походження.

Працівником Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області 14.03.2015 року з позивачем проведено співбесіду, що підтверджується наявним в матеріалах справи протоколом співбесіди (а.с. 54-60) та складено висновок від 14.03.2013 року за щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 61).

Першим заступником начальника Головного управління ДМС України в Одеській області 15.03.2013 року винесено наказ №21 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 62).

Фахівцями Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області 04.08.2014 року складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина ОСОБА_2. У якому зазначено, що надана позивачем інформація стосовно обставин його виїзду з країни походження та щодо його переслідування або переслідування його сім'ї свідчить про відсутність будь-яких переслідувань з боку державних чи недержавних агенцій за будь-якими ознаками. Щодо політичних переконань заявника, то він не зміг довести правдоподібність наданих тверджень щодо членства в політичній партії RDPS «Союз для розвитку та соціального прогресу Конго» та можливих переслідувань з боку державних агенцій. Отже, через відсутність умов, передбачених абз. 4 п. 1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", вважає за доцільне відмовити у визнанні біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту громадянину Конго ОСОБА_2.

В подальшому, Державною міграційною службою України 29.09.2014 року прийнято рішення №489-14, яким підтримано висновок Головного управління ДМС України в Одеській області, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Про зазначене рішення позивача сповіщено повідомленням від 06.10.2014 року №60.

На підставі письмового клопотання позивача за погодженням з ДМС України наказом №75 від 23.04.2015 року особову справу знято з обліку в Управлінні у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області та направлено у зв'язку зі зміною місця проживання до ГУ ДМС України у Харківській області (а.с. 42).

Наказом №105 від 13.05.2015 року ГУ ДМС України в Харківській області особову справу громадянина Конго ОСОБА_2 взято на облік (а.с.40).

Колегією суддів встановлено, що при винесенні спірного рішення Державна міграційна служба України виходила з тих підстав, що за результатами оцінки матеріалів справи щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина, не встановлено фактів стосовно можливості, у разі повернення на батьківщину, застосування щодо вказаного громадянина смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Правовий статус біженця в Україні, порядок надання, втрати та позбавлення статусу біженця, встановлення державних гарантій захисту біженців здійснюється відповідно до Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 14 частини 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особи, які потребують тимчасового захисту, - іноземці та особи без громадянства, які масово вимушені шукати захисту в Україні внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження.

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Частиною 6 ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У відповідності з ч. 7 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За правилами ст.12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" таке рішення територіального органу може бути оскаржено в адміністративному порядку до Державної міграційної служби України.

Частиною 5 ст.12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено, що рішення за скаргою приймає спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції протягом місяця з дня отримання особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як на три місяці.

Абзацом 4 ч. 1 ст. 6 вказаного Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

З положень наведених вище норм закону встановлено, що відповідач, Державна міграційна служба України, при винесенні рішення від 29.09.2014 року №489-14 діяв у межах законодавчо наданих повноважень.

З приводу фактичних обставин спірних правовідносин суд зазначає, що відповідно до ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ч.1 ст.86); ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили (ч.2 ст.86); суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст.86).

Керуючись приписами згаданої норми, оцінивши докази наявні в матеріалах справи, суд дійшов до висновку, що матеріали наданої відповідачем на вимогу суду особової справи заявника не містять визначених Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" обставин для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частин 1, 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року поняття "біженець" включає підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); бг) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

У відповідності до підпунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Аналіз матеріалів особової справи дозволяє зробити висновок, що громадянин ОСОБА_2 не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через особисті побоювання стати жертвою переслідувань за будь-яким конвенційним критерієм.

Позивач не надав доказів наявності ризику загрози своєму життю та свободі, не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є аргументованими, а також не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за будь-яким конвенційним критерієм.

Зокрема, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Позивачем зазначено під час звернення до ГУ ДМС України в Одеській області, що 18.02.2009 року його було арештовано представниками діючої влади Конго як члена партії RDPS - Союз для розвитку та соціального прогресу Конго за участь у мітингу 29.07.2008 року на честь вбитого лідера партії. Позивача було неофіційно звільнено через 8 місяців ув'язнення через допомогу з боку батька, за умови негайного виїзду з Батьківщини, проте виїхав з країни походження позивач тільки 20.10.2010 року після отримання візи.

Окрім того, заявником надавалась інформація і про родичів та не було жодного разу зазначено, що вони якимось чином переслідувались або були піддані катуванням з боку державних агенцій Конго. Позивачем тільки зазначалось, що батько, мати, сестра та брат загинули під час вибуху на військовій базі м. Браззавіль.

Позивачем зазначено, що в країні походження йому загрожує небезпека поки влада не зміниться, проте під час проведення співбесіди ОСОБА_2 зазначив, що виїхав з Конго офіційно, на підставі національного паспорту та візи, тобто інформація щодо можливого переслідування в країні походження позивачем також достовірно не підтверджена, оскільки перетин кордону відбувався за встановленими правила.

Під час судового розгляду позивач не надав доказів, які б спростовували висновки Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо відмови позивачу в визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення Державної міграційної служби України про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та підтвердили зазначені в позові обставини.

Судом встановлено, що за час перебування позивача в Україні подій для обґрунтованого побоювання щодо умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не виникло.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що посилання громадянина ОСОБА_2 на небезпеку, що нібито загрожує йому у разі його повернення до Конго (Браззавіль), є безпідставними, а побоювання позивача, на які він посилається, є не обґрунтованими.

Відповідно до ч. 6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до вказаного Закону до повноважень Державної міграційної служби України належить прийняття рішень про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, рішень про втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; розгляд скарг на рішення органів міграційної служби про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та скасування цих рішень, якщо вони були прийняті з порушенням законодавства.

Отже, орган міграційної служби під час винесення рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, діяв в межах своєї компетенції та у спосіб, передбачений діючим законодавством.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всіх форм дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення прийнято в межах компетенції, згідно з вимогами законодавства, є правомірним, обґрунтованим та прийнятим на підставі повного і всебічного вивчення обставин особової справи позивача. Таким чином, позовні вимоги позивача щодо скасування не підлягають задоволенню. Інші позовні вимоги є похідними, у зв'язку з чим в їх задоволенні також належить відмовити.

Судові витрати підлягають розподілу в порядку, визначеному ст.94 КАС України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 8 і 19 Конституції України, ст.ст.7-11, ст.ст.158-163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії - відмовити .

Постанова може бути оскаржена в Харківський апеляційний адміністративний суд через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення, копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлено 08.06.2015 року.

Головуючий суддя Нуруллаєв І.С.

Судді Мар'єнко Л.М.

Бідонько А.В.