Справа № 38952/09
Суддя: Руденко М.А.
Дата ухвалення: 2010-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" квітня 2010 р. справа № 2а-91/09

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Руденко М.А.

суддів: Дадим Ю.М. Божко Л.А.

при секретарі судового засідання: Мациборко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради

на постанову Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2009 року по справі № 2а-91/09 за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради про визнання дій неправомірними та стягнення недоплаченої щорічної допомоги на оздоровлення, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом в якому просив визнати неправомірними дії відповідача щодо виплати щорічної допомоги на оздоровлення за період 2005 - 2008 роки, такими що не відповідають ст. 48 Законом України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, стягнути з відповідача невиплачену суму на оздоровлення у розмірі 6480,00грн. В обґрунтуванні заявлених вимог позивач посилався на те, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС першої категорії, інвалідом 3 групи, в зв'язку з чим, перебуває на обліку в Управління праці та соціального захисту населення Павлоградської міської ради, а тому відповідно до ст. 48 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 року № 796-XII йому передбачено виплату щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат. Вказуючи на те, що відповідач у період 2005 -2008 р.р. не виплачував йому допомогу на оздоровлення в повному обсязі, просив його позов задовольнити.

Постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2009 року позовні вимоги задоволено, а саме: визнано протиправними дії відповідача щодо нарахування, призначення та виплати ОСОБА_1 щорічної одноразової допомоги на оздоровлення за 2007, 2008 роки; зобовязано відповідача донарахувати ОСОБА_1 недоплачену щорічну допомогу на оздоровлення за 2007,2008 роки відповідно до ст.48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»у сумі 4000 грн. та забезпечити виплат цих коштів. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в яких посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, оцінивши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є особою, що постраждала внаслідок ліквідації наслідків катастрофи на ЧАЕС та має статус учасника ліквідації аварії на ЧАЕС першої категорії, є інвалідом 3 групи.

Статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»передбачено, що щорічна допомога на оздоровлення виплачується учасникам ліквідації аварії на ЧАЕС першої категорії, інвалідам третьої групи у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу застосування норм законодавства, які регулюють порядок та розміри виплат щорічної допомоги учасникам ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС.

Так, позивач, вказуючи на неправомірність дій відповідача, посилалася на те, що розмір сум, які підлягають до сплати, повинні розраховуватися у відповідності до ст..48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Управління праці та соціального захисту населення Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, зокрема, вказувало на те, що допомога на оздоровлення виплачена позивачу у розмірі, передбаченому Постановою Кабінету Міністрів від 26 липня 1996 р. №836 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»із змінами і доповненнями, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 року №562, тому підстав для її виплати в більшому розмірі немає.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що розрахунок щорічної допомоги на оздоровлення має здійснюватися виходячи із розміру, який визначено ст..48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а не постановами КМУ.

Обґрунтованими є і висновки суду першої інстанції в частині застосування до спірних правовідносин вимог ст..99, 100 КАС України.

Так, відповідно до ст..99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Тобто, чинне законодавство, встановленими строками, обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

У відповідності до ст. 100 КАС України пропущення річного строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні позову за умови, що на цьому наполягає одна із сторін.

Практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст..17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»є джерелом права, також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав ( наприклад, справа «Стаббігс та інш. Проти Великобританії»рішення від 22.10.1996р., «Девеер проти Бельгії»рішення від 27.02.1980р.).

Відповідач у своїх запереченнях наполягав на відмові у задоволенні позову, в тому числі і з підстав пропуску річного строку.

Колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції відносно того, що позивачем не наведено поважності причин пропуску річного строку звернення до суду з позовом, а судом обєктивних обставин, які перешкоджали позивачу своєчасно звернутися до суду, не встановлено.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з огляду на час звернення позивачем з позовом до суду (10.12.2008р.), у задоволенні позовних вимог за 2005рік та 2006 рік слід відмовити у звязку з пропуском процесуального строку.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність зобовязання управління праці та соціального захисту населення Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради виплатити позивачу недоплачену щорічну грошову допомогу на оздоровлення за 2007 рік.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»зупинено дію ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007р. визнано Неконституційними положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2007», якими було зупинено дію ст..48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнанні неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Згідно зі ст.22 Закону України «Про Конституційний суд України» рішення Конституційного Суду України підлягають безумовному виконанню всіма державними органами, органами місцевого і регіонального самоврядування, установами, організаціями, підприємствами, їх посадовими особами, обєднаннями громадян та громадянами.

Отже, з дня ухвалення Рішення Конституційним Судом України, тобто з 09.07.2009р., відповідач мав керуватися положеннями ст..48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.49), щорічна допомога на оздоровлення виплачена позивачу у 2007 році 14.09.2007р., тобто після прийняття Рішення Конституційним Судом України. Допомога на оздоровлення позивачу була виплачена у розмірі 90грн, тобто у розмірі меншому, ніж визначено Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Таким чином, висновки суду першої інстанції про неправомірність дій відповідача, які полягають у виплаті щорічної допомоги на оздоровлення у 2007 році у розмірі меншому, ніж встановленому ст.48 названого Закону, є обґрунтованими, у звязку з чим суд першої інстанції правомірно зобовязав відповідача зробити перерахунок та виплатити позивачу щорічну допомогу на оздоровлення за 2007 рік відповідно до ст..48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»з урахуванням мінімальної заробітної плати, яка була встановлена на час здійснення виплат 605грн. (4 мінімальних заробітних плат х 440грн. 90грн. виплачені суми = 1670грн.).

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції відносно того, що відповідач був зобовязаний у 2008 році нарахувати та сплатити позивачу щорічну допомогу на оздоровлення у розмірі, який визначено ст..48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008р. положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», якими стаття 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», викладена в новій редакції, визнано такими, що не відповідають Конституції України.

Відповідно до ст..152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнанні неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Згідно зі ст..22 Закону України «Про Конституційний суд України»рішення Конституційного Суду України підлягають безумовному виконанню всіма державними органами, органами місцевого і регіонального самоврядування, установами, організаціями, підприємствами, їх посадовими особами, обєднаннями громадян та громадянами.

Отже, з дня ухвалення Рішення Конституційним Судом України, тобто з 22.05.2008р., відповідач мав керуватися положеннями ст..48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.49), щорічна допомога на оздоровлення виплачена позивачу за 2008 рік 27.01.2009 року. Допомога на оздоровлення позивачу була виплачена у розмірі 90грн, тобто у розмірі меншому, ніж визначено Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Таким чином, висновки суду першої інстанції про неправомірність дій відповідача, які полягають у виплаті щорічної допомоги на оздоровлення за 2008 рік у розмірі меншому, ніж встановленому ст..48 названого Закону, є обґрунтованими, відповідач був зобовязаний зробити перерахунок та виплатити позивачу щорічну допомогу на оздоровлення за 2008 рік відповідно до ст..48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»з урахуванням мінімальної заробітної плати, яка була встановлена на час здійснення виплат 605грн. (4 мінімальних заробітних плат х 605грн. 90грн. виплачені суми = 2330грн.).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи та ухвалив законне і обґрунтоване рішення.

У звязку з чим, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст.198, ст..ст.200, 205, 206 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради залишити без задоволення, а постанову Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2009 року по справі № 2а-91/09 - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з моменту виготовлення повного тексту ухвали.

Головуючий Руденко М.А.

Судді: Ю.М. Дадим

ОСОБА_2