Справа № 805/860/15-а
Суддя: Бабаш Г.П.
Дата ухвалення: 2015-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2015 р. Справа № 805/860/15-а

приміщення суду за адресою: 84112, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 2

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Бабаш Г.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Костянтинівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Донецькій області про визнання незаконними та скасування вимог від 07.11.2013 року №Ф208/05-14-17-02-14-3У, від 17.02.2014 року №Ф58/05-14-25-13-9У, від 26.05.2014 року №Ф494/05-14-25-13-9, від 05.11.2014 року №Ф1046/05-14-25-13-9, заборону проведення нарахування єдиного соціального внеску, стягнення витрат за надання юридичної допомоги, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Костянтинівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Донецькій області про визнання незаконними та скасування вимог від 07.11.2013 року №Ф208/05-14-17-02-14-3У, від 17.02.2014 року №Ф58/05-14-25-13-9У, від 26.05.2014 року №Ф494/05-14-25-13-9, від 05.11.2014 року №Ф1046/05-14-25-13-9, заборону проведення нарахування єдиного соціального внеску, стягнення витрат за надання юридичної допомоги.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є пенсіонером за віком на пільгових умовах та знаходиться на обліку в Костянтинівській об'єднаній державній податковій інспекції Головного управління Міндоходів у Донецькій області як платник єдиного внеску, зареєстрований як фізична особа-підприємець, перебуває на спрощеній системі оподаткування. Зазначає, що згідно ч. 4 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування. З урахуванням зазначеного вважає незаконними спірні вимоги про сплату недоїмки, та просить їх скасувати.

Відповідач не погоджується з позовними вимогами позивача, в матеріалах справи наявні заперечення проти адміністративного позову, в яких відповідач зазначив, що фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 пропущено встановлений строк звернення до адміністративного суду з метою оскарження спірних в даній справі вимог про сплату боргу. Крім того, вважає, що відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсіонер - це особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім'ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом. Пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визначення її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом. Зазначив, що умови призначення пенсії за віком визначені ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років. Таким чином, вважає, що позивач зобов'язаний сплачувати єдиний внесок. Просив відмовити у задоволені позовних вимог.

Сторонами до суду надано письмові заяви про здійснення розгляду справи в порядку письмового провадження, за їх відсутності.

Таким чином, керуючись ч.6 ст.128 КАС України, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановлено наступне.

Позивач, ОСОБА_1, є фізичною особою-підприємцем, зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців з 25.05.1998р., що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію (а.с. 11), перебуває на спрощеній системі оподаткування, що підтверджується свідоцтвом про сплату єдиного податку серії НОМЕР_2 (а.с. 12) та є пенсіонером за віком з 29.11.2006 року, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 (а.с. 10), отримує пенсію за віком та знаходиться на обліку в УПФУ у м. Костянтинівні та Костянтинівському районі Донецької області як платник єдиного внеску.

Відповідач, Костянтинівська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Донецькій області, є органом виконавчої влади, який в цих правовідносинах здійснює повноваження, покладені на нього п. 19-1-1.8 Податкового кодексу України, відповідно до якого забезпечує достовірність та повноту обліку платників податків та платників єдиного внеску, суб'єктів зовнішньоекономічної діяльності, об'єктів оподаткування та об'єктів, пов'язаних з оподаткуванням.

Так, з набранням чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з проведенням адміністративної реформи» та Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України у зв'язку з проведенням адміністративної реформи» повноваження щодо формування податкової політики в частині адміністрування, зокрема, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та забезпечення її реалізації з 01.10.2013 року покладені на органи доходів і зборів України.

Пунктом 3-1 ч. 1 ст.1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» органи доходів і зборів - центральний орган виконавчої влади, що формує податкову і митну політику (в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів, єдиного внеску) та забезпечує її реалізацію (центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику), та його територіальні органи.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 13 цього Закону органи доходів і зборів мають право стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску.

Правовідносини, що склалися між сторонами, регулюються нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року № 2464-VI, Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.07.2003 року (далі Закон № 1058), Законом України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ від 05.11.1991 р. (далі Закон №1788) та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідачем 07 листопада 2013 року прийнято вимогу про сплату боргу зі сплати єдиного внеску № Ф-208/05-14-17-02-14-3У на суму 2388,06 грн. за період 2-3 квартал 2013 року

17 лютого 2014 року податковим органом прийнято вимогу про сплату боргу зі сплати єдиного внеску № Ф-58/05-14-25-13-9У на суму 24,64 грн. за період 4 квартал 2013 року.

26 травня 2014 року Костянтинівською ОДПІ прийнято вимогу про сплату боргу зі сплати єдиного внеску № Ф-494/05-14-25-13-9 на суму 2486,62 грн. за період 1 квартал 2014 року.

Також, відповідачем 05 листопада 2014 року прийнято вимогу про сплату боргу зі сплати єдиного внеску № Ф-1046/05-14-25-13-9 на суму 6142,63 грн. за період 2 квартал 2013 року - 2 квартал 2014 року включно.

Таким чином, спірні в даній справі вимоги про сплату боргу зі сплати єдиного внеску № Ф-208/05-14-17-02-14-3У на суму 2388,06 грн., № Ф-58/05-14-25-13-9У на суму 24,64 грн. та № Ф-494/05-14-25-13-9 на суму 2486,62 грн. входять до складу вимоги про сплату боргу зі сплати єдиного внеску № Ф-1046/05-14-25-13-9 на суму 6142,63 грн. за період 2 квартал 2013 року - 2 квартал 2014 року включно.

Позивач вважає зазначені вимоги про сплату недоїмки з єдиного внеску неправомірними, оскільки він є фізичною особою-підприємцем та пенсіонером за віком, отримує відповідну пенсію і на підставі ч. 4 ст. 4 Закону № 2464 звільнений від сплати за себе єдиного внеску.

Предметом доказування в цій справі є правомірність винесених податковим органом вимог про сплату недоїмки у вищезазначеному розмірі та правильність застосування відповідачем норм діючого законодавства в даних правовідносинах.

Стосовно посилань відповідача на пропуск позивачем встановленого строку звернення до суду з позовом щодо скасування вимоги про сплату недоїмки суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно ч. 4 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» платник єдиного внеску зобов'язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до органу доходів і зборів вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це органу доходів і зборів, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску.

У разі якщо згоди з органом доходів і зборів не досягнуто, платник єдиного внеску зобов'язаний сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею протягом десяти календарних днів з дня надходження рішення відповідного органу доходів і зборів або оскаржити вимогу до органу доходів і зборів вищого рівня чи в судовому порядку.

Таким чином, виходячи з приписів вищезазначених норм законодавством встановлений 10-денний строк оскарження рішень податкового органу з дня отримання платником рішення (вимоги про сплату недоїмки з єдиного внеску або рішення про застосування фінансових санкцій).

Позивач в позовній заяві зазначає, що спірні в даній справі вимоги про сплату боргу отримані ним особисто 05.11.2014 року та 09.11.2014 року.

Інших доказів щодо дати отримання ОСОБА_1 спірних в даній справі вимог відповідачем до суду не надано.

Проте, у зв'язку з проведенням на території м. Донецька в зазначений період антитерористичних дій, та внаслідок захоплення 16 вересня 2014 року незаконним озброєним формуванням двох корпусів Донецького окружного адміністративного суду, розташованих за адресою: м. Донецьк, вул. 50-ї Гвардійської дивізії, буд.17,, Донецький окружний адміністративний суд тимчасово припинив свою роботу.

Відповідно до розпорядження ВАСУ від 02.09.2014 року №193 позивачем здійснено направлення зазначеного адміністративного позову на адресу Запорізького окружного адміністративного суду. Ухвалою від 11.12.2014 року позовну заяву повернуто позивачу у зв'язку з не усуненням недоліків позовної заяви, залишеної без руху.

30.01.2015 року позивач повторно звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду, проте у зв'язку з відновленням роботи Донецького окружного адміністративного суду у м. Слов'янську, ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 02.02.2015 року позовну заяву повернуто позивачу.

На підставі Указу Президента України від 12.11.2014 року №866/2014 «Про внесення змін до мережі адміністративних судів України» Донецький окружний адміністративний суд відновив свою діяльність за новим місцезнаходженням у м. Слов'янську.

У зв'язку з відновленням роботи Донецького окружного адміністративного суду позивач 26.02.2015 року звернулась до суду із зазначеним позовом.

Вирішуючи питання щодо можливості визнання поважними причин пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду, суд виходить з того, що сам по собі інститут строку на звернення до адміністративного має на меті полегшення надання учасниками адміністративного процесу доказів, підвищує їх достовірність, а також забезпечує правову визначеність учасників спірних правовідносин. Іншими словами, обмеження строку реалізації права на судовий захист покликане передусім дисциплінувати учасників адміністративних правовідносин.

Таким чином, з урахуванням викладеного, враховуючи складність існуючої в теперішній час на території Донецької області ситуації, суд вважає за можливе визнати причини пропуску строку звернення позивача до суду із зазначеним адміністративним позовом поважними.

Відповідно до статті 1 Закону № 1788 громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Статтею 1 Закону №1058 поняття «пенсія» визначено як щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону №1058 за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Згідно зі ст. 26 цього Закону, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення чоловіками 60 років, жінками - 55 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

У відповідності до приписів ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування":

1. Учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС:

- які працювали у 1987 році у зоні відчуження не менше 14 календарних днів - 8 років.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, у відповідності до вищенаведених приписів законодавства, отримує пенсію за віком, призначену відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону № 2464 платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону № 2464 платник єдиного внеску зобов'язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платникам єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Згідно з частиною 8 статті 9 Закону № 2464 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, та членів сімей таких осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника, як передбачено частиною 12 статті 9 Закону №2464.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 4 Закону № 2464 особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування.

З аналізу наведеної норми вбачається, що законодавцем з поняття «пенсіонери за віком» не виключені особи, які є пенсіонерами за віком на пільгових умовах.

Таким чином, фізичні особи-підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу, з 06.08.2011р. звільняються від сплати єдиного внеску.

Оскільки, позивач є пенсіонером за віком та отримує пенсію за віком, він у відповідності до зазначеної норми звільняється від сплати за себе єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування з 06.08.2011р.

Також, суд зазначає, що добровільна сплата єдиного внеску врегульована ст. 10 Закону України № 2464.

Відповідно до вимог зазначеної норми, обов'язковою умовою добровільної участі особи у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування є належним чином укладений договір в порядку ст. 10 Закону України № 2464.

З матеріалів справи вбачається, що договору про добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування між сторонами не укладалось.

Крім того, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача стосовно того, що позивачу призначена пенсія відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у зв'язку з чим він не досяг пенсійного віку, а тому відсутні підстави для звільнення його від сплати єдиного внеску.

Частиною 4 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" чітко визначено про звільнення від сплати єдиного внеску за себе фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

При цьому законодавець не ставить в залежність звільнення від сплати єдиного внеску від того, чи досягла особа пенсійного віку. Таким чином, в даному випадку не має правового значення підстави призначення пенсії за віком.

Суд зазначає, що пенсії, призначені на пільгових умовах відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», є різновидом пенсій за віком.

З огляду на викладене, спірні в даній справі вимоги про сплату боргу від 07.11.2013 року №Ф208/05-14-17-02-14-3У, від 17.02.2014 року №Ф58/05-14-25-13-9У, від 26.05.2014 року №Ф494/05-14-25-13-9, від 05.11.2014 року №Ф1046/05-14-25-13-9.

Що стосується позовних вимог про заборону проведення ОСОБА_1 нарахування єдиного соціального внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування без укладання договору на добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, суд вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оскільки вимоги позивача стосуються спонукання відповідача вчинити певні дії щодо заборони проведення нарахування ОСОБА_1 єдиного соціального внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування без укладання договору на добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, то у суду на теперішній час відсутній предмет розгляду у справі (рішення, дія чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень), який би можливо було перевірити на предмет відповідності вимогам частини 2 ст. 3 КАС України.

Крім того, виключне право щодо нарахування до сплати єдиного внеску покладено на контролюючий орган. Суд, у відповідності до діючого законодавства України, не наділений правом підміняти собою суб'єкт владних повноважень і приймати за нього рішення, які відносяться до його виключної компетенції.

Таким чином, вимоги позивача щодо заборони проведення нарахування ОСОБА_1 єдиного соціального внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування без укладання договору на добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, не підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог позивача щодо стягнення витрат на юридичну допомогу у розмірі 350,00 грн., понесених позивачем, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 16 КАС України кожен має право користуватися правовою допомогою при вирішенні справ в адміністративному суді, яка надається в порядку, встановленому законом.

Для надання правової допомоги при вирішенні справ у судах в Україні діє адвокатура. У випадках, встановлених законом, правова допомога може надаватися й іншими фахівцями в галузі права. Порядок і умови надання правової допомоги, права й обов'язки адвокатів та інших фахівців у галузі права, які беруть участь в адміністративному процесі і надають правову допомогу, визначаються цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до приписів ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Таким чином, враховуючи приписи зазначених правових норм, компенсація витрат на правову допомогу в адміністративних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суб'єктом владних повноважень, підлягає стягненню з останнього лише у випадках надання правової допомоги безпосередньо в процесі судового розгляду справи, тобто право на правову допомогу може реалізуватися в адміністративному процесі безпосередньо у формі представництва у відповідності з вимогами ст. 56 КАС України.

З огляду на зазначене, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення витрат на юридичну допомогу не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади й органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

У відповідності до ст.ст. 71, 86 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно ч. 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, враховуючи те, що спірні в даній справі вимоги про сплату боргу прийняті податковим органом на підставі неправильного застосування норм діючого законодавства, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 94 КАСУ судові витрати не підлягають стягненню.

Керуючись, ст.ст. 2, 8-11, 17, 69-71, 86, 94, 158-163, 185-186, 254, КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Костянтинівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Донецькій області про визнання незаконними та скасування вимог від 07.11.2013 року №Ф208/05-14-17-02-14-3У, від 17.02.2014 року №Ф58/05-14-25-13-9У, від 26.05.2014 року №Ф494/05-14-25-13-9У, від 05.11.2014 року №Ф1046/05-14-25-13-9, заборону проведення нарахування єдиного соціального внеску, стягнення витрат за надання юридичної допомоги, - задовольнити частково.

Скасувати вимогу Костянтинівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Донецькій області про сплату боргу вимог від 07.11.2013 року №Ф208/05-14-17-02-14-3У на суму 2388,06 грн.

Скасувати вимогу Костянтинівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Донецькій області про сплату боргу вимог від 17.02.2014 року №Ф58/05-14-25-13-9У на суму 24,64 грн.

Скасувати вимогу Костянтинівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Донецькій області про сплату боргу вимог від 26.05.2014 року №Ф494/05-14-25-13-9У на суму 2486,62 грн.

Скасувати вимогу Костянтинівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Донецькій області про сплату боргу вимог від 05.11.2014 року №Ф1046/05-14-25-13-9 на суму 6142,63 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення постанови апеляційної скарги. У разі застосування судом частини третьої ст.160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У випадку подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Бабаш Г.П.