Справа № 826/13647/14
Суддя: Парінов А.Б.
Дата ухвалення: 2015-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

04 червня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Грибан І.О., Губської О.А.,

при секретарі судового засідання Герасимчук Н.А.,

за участю представника позивача Нестеришина Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Тодеф» на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 березня 2015 року у справі за позовом приватного акціонерного товариства «Тодеф» до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Міністерства доходів і зборів у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві (далі по тексту - відповідач податковий, контролюючий орган), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві від 24.06.2014 №, від 10.09.2014 №, від 24.06.2014 № повністю, податкове повідомлення - рішення від 24.06.2014 № скасувати в частині фінансових санкцій у розмірі 4 420,00 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 березня 2015 року позов задоволено частково.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням в частині про відмову у задоволенні позову, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову суду першої інстанції в цій частині та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити: визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві № від 24 червня 2014 року.

Крім цього, скаржник в апеляційній скарзі просить виключити з мотивувальної частини постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 березня 2015 року твердження про безпідставність віднесення публічним акціонерним товариством «Тодеф» до складу витрат окремих витрат, здійснених на користь приватного підприємства «Прогресбуд-2000», товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Тодіосеп ЛТД», фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, амортизаційних відрахувань на сільськогосподарський комплекс будівель та споруд, що розташований у АДРЕСА_1 та віднесення витрат на сплату орендної плати за земельні, що розташовані у Сумській області, Конотопському районі на території Дептівської сільської ради.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції при вирішенні справи неправильно застосував норми процесуального та матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що посадовими особами Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві проведено документальну планову виїзну перевірку приватного акціонерного товариства «Тодеф» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період 01.04.2011 по 31.12.2013.

Результати перевірки відображено в акті перевірки від 06.06.2014 №1560/26-52-22-01-11/14328187, в якому контролюючим органом встановлено порушення позивачем наступних вимог податкового законодавства:

- підпункту 201.10 статті 201, пунктів 201.1,201.6 статті 201, пункту 198.3 статті 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, що призвело до заниження суми податку на додану вартість на суму 216 767,00 грн.;

- підпункту 14.1.27, підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14, пункту138.2 статті 138, пункту 44.1 статті 44, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, підпункту 14.1.228 пункту 14.1 статті 14, пункту 138.8 статті 138, підпункту 135.5.4 пункту 135.5 статті 135, пункту 144.1, пункту 1443.3 статті 144 Податкового кодексу України, що призвело до заниження суми податку на прибуток на суму 350 798,00 грн.;

- пункту 9 статті 3, пункту 4 статті 17 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг»;

- статті 33 Закону України «Про оренду землі» та підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України, що призвело до зниження орендної плати на суму 366 596,39 грн.;

- підпункту 164.1.2 пункту 164.1 статті 164, підпункту 169.4.1 пункту 169.4 статті 169 Податкового кодексу України, в результаті чого не утримано податок на доходи фізичних осіб, протягом періоду, охопленого перевіркою, з суми доходу, отриманого у вигляді додаткового блага, всього у сумі 1 704,00 грн.

На підставі акта перевірки від 06.06.2014 №1560/26-52-22-01-11/14328187 податковим органом прийнято наступні податкові податкові повідомлення-рішення:

- від 24.06.2014 №, яким позивачеві визначено грошове зобов'язання з орендної плати з юридичних осіб у розмірі 430 249,64 грн., у тому числі: 366 596,39 грн. - основний платіж, 63 653,25 грн. - штрафні (фінансові) санкції;

- від 24.06.2014 № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 262520,00 грн., в тому числі: 212240,00 грн. - за основним платежем, 50280,00 - за штрафними санкціями.

- від 24.06.2014 №, яким позивачеві визначено грошове зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 413 709,00 грн., у тому числі: 350 798,00 грн. - основний платіж, 62 911,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції;

- від 24.06.2014 №, яким позивачеві визначено суму штрафних санкцій у розмірі 4760, 00 грн.

За наслідками адміністративного оскарження вказаних податкових повідомлень-рішень контролюючим органом частково скасовано податкове повідомлення-рішення від 24.06.2014 № та прийнято нове податкове повідомлення-рішення від 10.09.2014 №, яким позивачеві визначено грошове зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 259 165,00 грн., у тому числі: 208 885,00 грн. - основний платіж, 50 280,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції.

Вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з позовом про їх скасування.

Судом першої інстанції позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано податкові повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві від 24.06.2014 №, від 10.09.2014 №; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві від 24.06.2014 № в частині фінансових санкцій у розмірі 4 420,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині про задоволення адміністративного позову позивачем не оскаржується.

Згідно з вимогами ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Переглядаючи постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 березня 2015 року в частині про відмову у задоволенні вимог адміністративного позову про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві № від 24 червня 2014 року, колегія суддів виходить з наступного.

З акта перевірки вбачається, що підставою для винесення вказаного податкового повідомлення-рішення стало, виходячи з позиції податкового органу, заниження задекларованих суб'єктом господарювання показників в сумі 366 596,39 грн. за період з 01.04.2011 31.12.2013 через порушення позивачем вимог пп. 288.5.1 п. 288.5 ст. 288 Податкового кодексу України, а саме - сплатою орендної плати у розмірі, встановленому договором оренди земельної ділянки (2 % від нормативної грошової оцінки) замість 3 %, встановлених Податковим кодексом України.

На спростування зазначеної позиції податкового органу позивач зазначає, що орендні відносини виникли на підставі договорів, які є чинними та обов'язковими до виконання. У зв'язку з тим, що зміни до договорів оренди в частині збільшення орендної плати в установленому порядку внесені не були, у платника податків немає підстав для сплати орендної плати за землю в розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки землі.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що спірне податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві № від 24 червня 2014 року відповідає вимогам законодавства, оскільки до моменту внесення до договору оренди відповідних змін, розмір орендної плати в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлений підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України, що відповідає правій позиції, наведеній у постанові Верховного Суду України від 02.12.2014 №21-274а14.

Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідність рішень суб'єкта владних повноважень передбаченим частиною 3 статті 2 КАС України критеріям перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 КАС України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 08.07.1998 між Київською міською державною адміністрацією, як орендодавцем, та публічним акціонерним товариством «Тодеф», як орендарем, був укладений договір на право тимчасового користування землею на умовах оренди №62-5-00017, згідно умов якого товариством отримано в оренду земельну ділянку загальною площею 13134,0 м2, кадастровий номер :62:008:110, строком на 49 років для експлуатації та обслуговування універсаму №19 «Фестивальний», місце розташування: АДРЕСА_2.

Умовами договору від 08.07.1998 №62-5-00017 було визначено орендну плату у розмірі 2% від грошової оцінки земельної ділянки, що орендується.

Сторонами не заперечується той факт, що орендна плата у 2011 році та 2012 році сплачувалась позивачем ним на рівні 2 % від її нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

З 1 січня 2011 року набрав чинності Податковий кодекс України, який, відповідно до пункту 1.1 статті 1 регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, і, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

За змістом підпункту 9.1.10 пункту 9.1 статті 9 Податкового кодексу України плата за землю належить до загальнодержавних податків і зборів, яка в силу вимог підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 цього ж Кодексу є податком і справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до пункту 269.1 статті 269 ПК платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Останні ж, як визначає зміст підпункту 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу, це особи, яким, зокрема, на умовах оренди надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності. Отже, Податкового кодексу України визначив обов'язок й орендаря сплачувати земельний податок у формі орендної плати.

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункт 14.1.136. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України). Подібне визначення міститься й у статті 21 Закону № 161-XIV.

Справляння плати за землю, в тому числі й орендної плати, здійснюється відповідно до положень розділу ХIII Податкового кодексу України.

Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем, а підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (пункт 288.1 статті 288 Податкового кодексу України ).

Підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 зазначеного Кодексу встановлено, що розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки.

Тобто, законодавець визначив нижню граничну межу річної суми платежу по орендній платі за земельні ділянки, незалежно від того, чи співпадає її розмір із визначеним у договорі.

Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

З наведеного випливає, що з набранням чинності Податкового кодексу України річний розмір орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, який підлягає перерахуванню до бюджету, має відповідати вимогам підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 цього Кодексу та є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати.

При цьому, виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК, до моменту внесення до такого договору відповідних змін розмір орендної плати в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлений підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції порушення позивачем вимог пп. 288.5.1 п. 288.5 ст. 288 Податкового кодексу України, а саме - сплатою орендної плати у розмірі, встановленому договором оренди земельної ділянки (2 % від нормативної грошової оцінки) замість 3 %, встановлених Податковим кодексом України в період з 01.04.2011 31.12.2013, а тому податкові зобов'язання з орендної плати за землю згідно з оскаржуваним податковим повідомленням-рішення позивачу визначено правомірно.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і апеляційним судом відхиляються так, як є помилковими.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ПАТ «Тодеф» про про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві № від 24 червня 2014 року.

Перевіряючи наявність підстав щодо задоволення вимог апеляційної скарги позивача про виключення з мотивувальної частини постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 березня 2015 року твердження про безпідставність віднесення публічним акціонерним товариством «Тодеф» до складу витрат окремих витрат, здійснених на користь приватного підприємства «Прогресбуд-2000», товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Тодіосеп ЛТД», фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, амортизаційних відрахувань на сільськогосподарський комплекс будівель та споруд, що розташований у АДРЕСА_1 та віднесення витрат на сплату орендної плати за земельні, що розташовані у Сумській області, Конотопському районі на території Дептівської сільської ради, колегія суддів зазначає наступне.

Задовольняючи вимоги адміністративного позову про скасування податкових повідомлень-рішень відповідача від 24.06.2014 № та від 10.09.2014 №, суд першої інстанції зазначив, що, незважаючи на те, що висновки податкового органу, викладені в акті перевірки від 06.06.2014 року № 1560/26-52-22-01-11/14328187, є частково обґрунтованими, враховуючи, що відповідачем не надано суду належним чином завірених розрахунків по визначених у кожному з епізодів порушень, а суд не може перебирати на себе функції контролюючого органу і самостійно виконувати перерахунок податкових повідомлень-рішень без наявності належної інформації, то позовні вимоги приватного акціонерного товариства «Тодеф» в частині цих податкових повідомлень - рішень підлягають задоволенню.

Податковим повідомлення-рішенням від 24.06.2014 № позивачу визначено грошове зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 413 709,00 грн., у тому числі: 350 798,00 грн. - основний платіж, 62 911,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції.

Податковим повідомленням-рішенням від 10.09.2014 № позивачу визначено грошове зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 259 165,00 грн., у тому числі: 208 885,00 грн. - основний платіж, 50 280,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції.

З матеріалів справи вбачається, що для висновку податкового органу щодо порушення позивачем приписів податкового законодавства в частині щодо визначення податкових зобов'язань з податку на прибуток та податку на додану вартість в періоді, за який проведено перевірку, підставою стало наступне:

- невіднесення до складу доходів 2013 року суми у розмірі 35 710,00 грн. як безнадійної кредиторської заборгованості;

- безпідставне віднесення до складу витрат витрати понесені у зв'язку з будівництвом прибудови за адресою: місто Київ, АДРЕСА_2 у сумі 245 833,00 грн.;

- безпідставне віднесення до складу витрат витрати на оплату транспортних послуг товариства з обмеженою відповідальністю «Рефест» у сумі 878 494,00 грн.;

- безпідставне віднесення до складу витрат витрати, які враховуються при визначені об'єкта оподаткування, амортизаційних відрахувань на сільськогосподарський комплекс будівель та споруд, що розташовані у Сумській області, Конотопському районі, селі Дептівці, по АДРЕСА_1 у сумі 13 005,00 грн.;

- безпідставне віднесення до складу витрат витрати на оплату консультаційних бухгалтерських послуг на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Тодісеоп ЛТД» у розмірі 133 020,00 грн;

- безпідставне віднесення до складу витрат витрати на оплату інформаційно-консультаційних послуг на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_3 у розмірі 288 640,00 грн.;

- безпідставне віднесення до складу витрат витрати на орендну плату за земельні ділянки, що розташовані у Сумській області, на території Дептівської сільської ради у суму 86 790,00 грн.

- безпідставне віднесення до податкового кредиту з податку на додану вартість витрати сплачені на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельне управління 26» за виконані будівельно-ремонтні роботи у сумі 41 069,00 грн.;

- безпідставне віднесення до податкового кредиту з податку на додану вартість витрати на оплату транспортних послуг, наданих товариством з обмеженою відповідальністю «Рефест» у сумі 175 699,00 грн.

Перевіряючи наведені висновки відповідача, суд першої інстанції встановив, що відсутні підстави для включення до валових витрат, сум, сплачених позивачем за наслідками взаємовідносин з ПП «Прогресбуд-2000», ТОВ «Фірма Тодіосеп ЛТД», ФОП ОСОБА_3, амортизаційних відрахувань на сільськогосподарський комплекс будівель та споруд, що розташований у АДРЕСА_1 та віднесення витрат на сплату орендної плати за земельні, що розташовані у Сумській області, Конотопському районі на території Дептівської сільської ради.

Відповідно до пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 ПК України, витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Згідно з пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Пунктом 138.2 ст. 138 ПК України визначено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді.

Платник податку для визначення об'єкта оподаткування має право на врахування витрат, підтверджених документами, що складені нерезидентами відповідно до правил інших країн.

Відповідно до п. 138.4 ст. 138 ПК України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім не розподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу ( п. 138.6 ст. 138 ПК України).

Згідно з п. 138.8 ст. 138 ПК України, собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме:

- прямих матеріальних витрат;

- прямих витрат на оплату праці;

- амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг;

- загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку;

- вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг;

- інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України, не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

В силу приписів пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених визначеними законодавством документами.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Щодо господарських взаємовідносин ПАТ «Тодеф» з ПП «Прогресбуд-2000» колегія суддів встановила наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що приватне акціонерне товариство «Тодеф» є користувачем двох земельних ділянок, розташованих за адресою: місто Київ, АДРЕСА_2 (13134м2 та 1117м2).

Відповідно до умов договорів підряду від 25.12.2012 №4/12/77, від 15.03.2013 №5/03/14 (а.с.166-173, том 1) приватне акціонерне товариство «Тодеф» доручає, а приватне підприємство «Прогресбуд-2000» бере на себе зобов'язання виконати земляні роботи з вивезення ґрунту без завезення прибудови на території торгового центру «Фестивальний» за адресою: АДРЕСА_2.

На підтвердження виконання вказаних договорів позивачем надано суду акти приймання виконаних будівельних робіт за січень та березень 2013 року (а.с. 174-178, том 1), податкові накладні (а.с.179-180, том 1), виписки банку на підтвердження оплати (а.с. 181-182, том 1), з яких вбачається, що вказані витрати понесені на будівництво прибудови торгового центру «Фестивальний» на території за адресою: АДРЕСА_2, тобто незакінченого будівництва, що також підтверджується актами виконаних робіт.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що витрати на будівництво незавершеного об'єкта (будівельно-ремонтні роботи виконані приватним підприємство «Прогресбуд-2000» на території прибудови, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2) не підлягають включенню до витрат, а повинні включатися до вартості основного засобу та підлягати амортизації після введення основного засобу в експлуатацію.

Стосовно віднесення ПП «Тодеф» до складу витрат, які враховуються при визначені об'єкта оподаткування, амортизаційних відрахувань на сільськогосподарський комплекс будівель та споруд, що розташовані у Сумській області, Конотопському районі, селі Дептівці, по АДРЕСА_1 у сумі 13 005,00 грн. колегія суддів виходить з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що приватному акціонерному товариству «Тодеф» на праві власності належать, зокрема, свинокомплекс, площею 1519,1м2, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, Конотопського району, Сумської області, на підставі договору купівлі-продажу нежитлових будівель від 27.05.2008 за №ВКО№ 498180; картоплесховище, площею 1700,8м2, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Конотопського району, Сумської області, на підставі договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 27.05.2008 за №ВКО № 498183.

Вищезазначені сільськогосподарські будівлі були придбані приватним акціонерним товариством «Тодеф» з метою виробництва сільськогосподарської та тваринницької продукції з подальшою реалізацією та розглядалось питання про часткове здавання вказаного майна в оренду.

Згідно тверджень позивача вказані об'єкти використовувались у господарській діяльності приватного акціонерного товариства «Тодеф».

Так, пунктом 144.1. статті 144 Податкового кодексу України визначено, що амортизації підлягають, зокрема, витрати на придбання основних засобів, нематеріальних активів та довгострокових біологічних активів для використання в господарській діяльності.

Підпунктом 144.3 статті 144 Податкового кодексу України встановлено, що не підлягають амортизації та проводяться за рахунок відповідних джерел фінансування, зокрема, витрати на придбання/самостійне виготовлення та ремонт, а також на реконструкцію, модернізацію або інші поліпшення невиробничих основних засобів. Термін «невиробничі основні засоби» означає необоротні матеріальні активи, які не використовуються в господарській діяльності платника податку.

В матеріалах справи відсутні докази використання вищезазначених основних засобів у власній господарській діяльності, у зв'язку з чим здійснення амортизаційних відрахувань на сільськогосподарський комплекс будівель та споруд, що розташовані у Сумській області, Конотопському районі, селі Дептівці, по АДРЕСА_1 у сумі 13 005,00 грн. не відповідає вимогам податкового законодавства.

Стосовно господарських взаємовідносин позивача з ТОВ «Тодісеоп» судом встановлено наступне.

Між ПАТ «Тодеф» (Клієнт) і ТОВ «Тодісеоп ЛТД» (Фірма) укладено договір про комплексне інформаційно-консультативне обслуговування від 03.01.2002 №11.

За умовами вказаного договору Фірма бере на себе зобов'язання перед Клієнтом по виконанню робіт з ведення складського обліку та обробки поточної документації про обіг матеріальних цінностей та грошових коштів Клієнта, питань ведення внутрішньої та зовнішньої господарської діяльності, статистичних і маркетингових послуг та інших в межах дії цього договору.

Роботи по виконанню замовлення вважаються завершеними після підписання представниками Клієнта та Фірми акта виконаних робіт з указанням повноти виконання замовлення, якості, зауважень щодо строків та методів виконання, форми подання інформації.

На підтвердження виконання умов договору позивачем надано суду копії договору про комплексне інформаційно-консультативне обслуговування від 03.01.2002 №11; додатку до договору; актів виконаних робіт за відповідні періоди; додаткових угод за відповідні періоди; звітів про виконані роботи; виписок банку.

Проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що надані первинні документи не є достатніми доказами фактичного здійснення господарських операцій з огляду на наступне.

Законом України «Про бухгалтерський обік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Таким чином, для підтвердження включення витрат на придбання товарів (робіт, послуг) до складу валових витрат підприємства, а також для підтвердження включення сум сплаченого податку на додану вартість у складі ціни за придбаний товар (роботи, послуги) до складу податкового кредиту, необхідні первинні документи, оформлені відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» (далі-Закон).

Закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності, які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством (ст.2).

Частиною 2 ст. 3 Закону визначено, що бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до ст.1 Закону, первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно ст. 9 Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88, первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Відповідно до п.2.15 та п.2.16 вищевказаного Положення, забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.

Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості, первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок, встановлений Законом України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні».

Як встановлено колегією суддів з матеріалів справи, з актів виконаних робіт та звітів, наданих позивачем на підтвердження виконання спірних господарських операцій неможливо встановити зміст та обсяг наданих послуг (господарської операції).

З роздруківок до звітів про виконані роботи вбачається, що вони підписані бухгалтером позивача, в той час як послуги надаються товариством з обмеженою відповідальністю «Тодісеоп ЛТД».

В матеріалах справи відсутні докази використання інформаційно-консультативних послуг у власній господарській діяльності з метою отримання прибутку.

Враховуючи наведені правові норми, а також встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати подані позивачем документи на підтвердження податкового кредиту первинними бухгалтерськими документами в розумінні Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні», тобто документами, які підтверджують фактичне придбання позивачем товару від контрагента, фактичне здійснення господарських операцій та дають позивачу право на формування власних податкових зобов'язань за наслідками таких господарських операцій.

Щодо господарських взаємовідносин між ПАТ «Тодеф» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 суд встановив наступне.

Позивачем (Замовник) з ФОП ОСОБА_3 (Виконавець) укладено договір про комплексне інформаційно-консультативне обслуговування від 29.03.2010 №14, за умовами якого Виконавець бере на себе зобов'язання перед Клієнтом по виконанню замовлень та досліджень кон'юнктури ринку та виявлення суспільної думки та інших в межах цього договору. Тематика роботи подається Клієнтом в письмовій формі з якомога точним формулюванням мети роботи, бажаних шляхів виконання, ступеня важливості на погляд керівництва, широти обсягу, глибини дослідження, бажаних термінів виконання та інших побажань, якщо такі виникають. Роботи по виконанню замовлення вважаються завершеними після підписання представниками Клієнта та Виконавця акта виконаних робіт із зазначенням повноти виконання замовлення, якості, зауважень щодо строків та методів виконання, форми подання інформації.

З договору про комплексне інформаційно-консультативне обслуговування від 29.03.2010 №14 вбачається, що він укладений терміном до 31.12.2010.

В договорі відсутні умови про те, що договір від 29.03.2010 №14 вважається продовженим, якщо сторони не заявлять іншого; а також позивачем не надано суду доказів пролонгації договору від 29.03.2010 №14.

На підтвердження виконання умов договору, руху активів в процесі здійснення господарських операцій позивачем надано суду копії: договору про комплексне інформаційно-консультативне обслуговування від 29.03.2010 №14; актів виконаних робіт за період з 2011 по 2012 роки; звітів про виконані роботи у період з 2011 по 2012 роки; виписок з банківських рахунків; податкових розрахунків.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про непідтвердження реального здійснення спірних господарських операцій у зв'язку із закінченням терміну дії договору договір про комплексне інформаційно-консультативне обслуговування від 29.03.2010 №14 та відсутністю доказів використання отриманих послуг у власній господарській діяльності з метою отримання прибутку.

Стосовно висновку суду першої інстанції про віднесення ПАТ «Тодеф» до складу витрат, які враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, витрат на сплату орендної плати в сумі 86790,00 грн. за земельні ділянки, що розташовані у Сумській області, у зв'язку з відсутністю доказів використання вказаних ділянок у власній господарській діяльності, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що приватне акціонерне товариство «Тодеф» є орендарем двох земельних ділянок на території Дептівської сільської ради Конотопського району, Сумської області:

- земельної ділянки загальною площею 11,3054 га, на якій розміщений свинокомплекс та картоплесховище, належні на праві власності приватного акціонерного товариства «Тодеф». Вказана земельна ділянка передана приватного акціонерного товариства «Тодеф» Конотопської районною державною адміністрацією у строкове платне користування на 49 років згідно договору оренди землі від 01.06.2010;

- земельна ділянка, загальною площею 3,2080 га, в тому числі під: ставком - 0,9997 га; сінокосами - 2,1438 га; гідротехнічними спорудами - 0,0645 га, строком на 20 років згідно договору оренди землі від 23.09.2005, укладеним між Конотопської районною державною адміністрацією та позивачем.

В матеріалах справи відсутні докази використання вказаних земельних ділянок в господарській діяльності та доказів отримання доходів від такого використання.

З огляду на це колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про порушення позивачем пп.14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України у зв'язку з безпідставним віднесенням до складу витрат, які враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, витрат на сплату орендної плати за земельні ділянки, що розташовані у Сумській області, Конотопському районі, на території Дептівської сільської ради, які здійснені не для провадження господарської діяльності, всього на суму 86 790,00 грн. з II кварталу 2011 року по 2013 рік включно.

Таким чином, суд зазначає, що наявність у позивача документів, які відповідно до Податкового кодексу України є необхідними для формування податкового кредиту з податку на додану вартість (податкові накладні) та формування валових витрат (акти надання послуг), виписаних зазначеними вище контрагентами, не є безумовною підставою для віднесення їх сум до валових витрат, оскільки відомості, зазначені в них, не підтверджені як під час перевірки податковим органом, так і під час розгляду вказаної адміністративної справи та є такими, що не можливо ідентифікувати для використання в межах господарської діяльності позивача.

Слід також зазначити, що в разі встановлення судом невідповідності частини рішення суб'єкта владних повноважень вимогам чинного законодавства є визнання такого акта частково протиправним, при умові, що цю частину може бути ідентифіковано (виокремлено, названо).

У зв'язку з відсутністю можливості виокремлення витрат по зазначених вище контрагентах через ненадання податковим органом відповідних розрахунків враховуючи обов'язок доказування, визначений ст. 71 КАС України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для скасування податкових повідомлень-рішень відповідача від 24.06.2014 № та від 10.09.2014 №.

Відповідно до статті 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення відповідно до норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись статтями 71, 195 196, 198, 200, 205, 206, 112, 254 КАС України, суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Тодеф» залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду від 13 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді І.О. Грибан
О.А. Губська

Ухвалу в повному обсязі виготовлено 08.06.2015

Головуючий суддя Парінов А.Б.

Судді: Губська О.А.

Грибан І.О.