Справа № 1304/8326/12
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2015-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2015 року Справа № 876/14230/13

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Гінди О.М., Курильця А.Р.,

за участі секретаря - Ратушної М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Львівської міської ради на постанову Галицького районного суду м.Львова від 22 жовтня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визнання незаконними ухвали міської ради,

В С Т А Н О В И В :

14.09.2012 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Львівської міської ради (далі - Міська рада), з урахуванням уточнення позовних вимог, про визнання нечинними п.10 Додатку №1 до ухвали Міської ради від 03.12.2009 №3087 «Про внесення змін та доповнень до ухвали міської ради від 18.12.2008 №2311 та змін до ухвали міської ради від 21.05.2009 №2685» (далі - Ухвала №3087) та ухвалу Міської ради від 15.12.2011 №1012 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 18.12.2008 №2311 (зі змінами) та затвердження взірцевих проектів тимчасових споруд (малих архітектурних форм) для провадження підприємницької діяльності» (далі - Ухвала №1012).

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що такими ухвалами порушено його право на належне здійснення підприємницької діяльності відповідно до раніше укладеного з відповідачем договору оренди землі від 22.06.2009 (далі - Договір) та отриманого 19.01.2010 в Департаменті економічної політики Міської ради (далі - Департамент) дозволу №5-7369 на розміщення об'єкта торгівлі, ресторанного господарства та сфери послуг у стаціонарних малих архітектурних формах (далі - Дозвіл).

Додатково, вказував, що йому стало відомо про внесення відповідних змін в ухвалу Міської ради від 18.12.2008 №2311 «Про затвердження Перспективної схеми розміщення малих архітектурних форм як частини Програми комплексного благоустрою території міста» (далі - Ухвала №2311), які торкаються його інтересів, лише під час судового розгляду в господарському суді Львівської області справ за позовами Галицької районної адміністрації Міської ради (далі - ГРА) та самої Міської ради про демонтаж тимчасової споруди (малої архітектурної форми (далі -ТС, МАФ відповідно) та про розірвання договору оренди земельної ділянки відповідно. Відтак, строк на оскарження не пропущений.

Постановою Галицького районного суду м.Львова від 22 жовтня 2012 року у справі №1304/8326/12 позов задоволено частково. Визнано нечинними п.10 Додатку №1 Ухвали №3087 та частини (фактично пункти) 1, 5, 7 та 8 Ухвали №1012. Стягнуто з Міської ради на користь ОСОБА_1 суму сплаченого при подачі позовної заяви судового збору у розмірі 32,19 грн.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, який просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову в задоволені позовних вимог. В апеляційній скарзі, із покликанням на вимоги ч.4 ст.28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - Закон №3038-VI) та пункти 1.4, 1.6 «Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності», затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 №244 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22.11.2011 за №1330/20068) (далі - Порядок), вказує на право відповідача затверджувати взірцеві (типові) проекти ТС, а відповідно і правомірність Ухвали №1012. Приймаючи оскаржені ухвали Міська рада не вчиняла дій, які можуть призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції. ОСОБА_1 є неналежним позивачем у справі, оскільки п.10 Додатку №1 до Ухвали №3087 надано дозвіл на здійснення діяльності суб'єкту підприємницької діяльності (далі - СПД) - ОСОБА_1 Судом необґрунтовано поновлено позивачу строк звернення до адміністративного суду, бо про такі ухвали він дізнався в січні 2012 року після отримання розпорядження ГРА від 06.01.2012 №20 «Про демонтаж тимчасової споруди (малої архітектурної форми) на вул.П.Куліша, 46-а» (далі - Розпорядження №20).

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, подали клопотання про розгляд справи за їх відсутності, а тому, апеляційний суд, відповідно до ч.1 ст.41 КАС України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, з огляду на таке.

Задовольняючи частково позовні вимог суд першої інстанції виходив із змісту рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009, та того, що, зокрема, Закон №3038-VI не надає відповідачу повноважень затверджувати взірцеві проекти ТС. Встановлення типових форм ТС є порушенням ст.42 Конституції України щодо належного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності. Неправомірними діями відповідача порушенні права та охоронювані законом інтереси позивача.

Також, зважаючи на те, що оскаржувані ухвали відповідач не опублікував, а позивач дізнався про такі лише 12.08.2012 із позову Міської ради про дострокове розірвання договору оренди, цей суд прийшов до висновку, що строк звернення до адміністративного суду ним пропущено з поважних причин, а відтак його слід поновити.

Повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи і зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім вимогамч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Предметом доказування в адміністративних справах є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі (ст.138 КАС).

У даній справі предметом доказування є обставини щодо правомірності прийняття Міською радою Ухвал №3087 (п.10 Додатку №1) та №1012.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч.1 ст.6 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Як передбачено ч.1 ст.2 цього ж Кодексу завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Із наведених положень убачається, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цим рішенням.

Таким чином, підставами для визнання актів недійсними, є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеної законом компетенції органу, який видав(затвердив) цей акт. Крім того, обов'язковою умовою визнання акта недійсним є порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та законних інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, в адміністративного суду відсутні підстави для задоволення позову. Не можна задовольняти позовні вимоги щодо захисту права чи інтересу, яке може бути порушено у майбутньому і щодо якого невідомо, чи буде воно порушено.

Обов'язковою ознакою рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки (права чи обов'язки) для суб'єктів відповідних правовідносин і мають обов'язковий (обтяжуючий) характер.

Суди, розглядаючи справи цієї категорії, повинні ураховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори залежно від установленого та на підставі закону.

Апеляційним судом, з врахуванням встановленого судом першої інстанції, встановлено, що п.1 Ухвали №2311 затверджено Перспективну схему розміщення МАФ як частину Програми комплексного благоустрою території міста (Додаток №1С (з Додатками 1-21 до неї) (далі - Перспективна схема) (а.с.51-55).

Пунктами 25 та 26 (№ реєстрації 56-Г та 57-Г) Додатку №1 до Перспективної схеми МАФ позивача було включено до Перспективної схеми Галицького району список МАФ з терміном оренди 5 років за адресою м.Львів вул.Куліша, 46а (площею 64 та 94кв.м), дозвіл на здійснення діяльності 5 років.

Також, Управлінню природних ресурсів та регулювання земельних відносин департаменту містобудування (далі - Управління) визначено провести оформлення договорів оренди землі терміном на 5 років для МАФ згідно з Додатком №1-6 до Перспективної схеми, до розміщення яких немає жодних застережень (пп.3.1 п.3), а Департаменту - видати юридичним та фізичним особам дозволи на розміщення об'єкта торгівлі, ресторанного господарства та сфери послуг (побутового обслуговування) у МАФ, на терміни, що відповідають укладеним згідно з п.3 цієї ухвали договорам оренди землі (пп.4.1 п.4).

При цьому, пп.3.3 п.3 Ухвали №2311 Управлінню визначено провести оформлення договорів оренди землі терміном на 1 рік для МАФ, визначених Перспективною схемо, які потребують впорядкування благоустрою та архітектурного середовища (Додатки №13-18 до Перспективної схеми) та, що розташовані у місцях, передбачених для забудови об'єктами містобудування з можливістю продовження ще на 1 рік, але не довше ніж до часу початку будівництва (Додатки №19-21 до Перспективної схеми).

Підпунктом 7.2 п.7 цієї ж Ухвали доручено Департаменту містобудування забезпечити розроблення та подати міській раді на затвердження проекти типових МАФ.

Згодом, ухвалою Міської ради від 09.04.2009 №2606 «Про внесення змін та доповнень до ухвали міської ради від 18.12.2008 №2311» (далі - Ухвала №2606) земельні ділянки позивача були об'єднанні в одну площею 125кв.м (№ реєстрації 57-Г).

На підставі Ухвал №2311 та №2606, 22.06.2009 Міською радою із позивачем було укладено Договір про оренду земельної ділянки площею 0,0125га за вказаною адресою, строком на 5 років до 18.12.2013, та 19.01.2010 Департаментом - надано Дозвіл на павільйон ресторанного господарства за цією ж адресою, терміном дії до 18.12.2013 (а.с.8-13).

Необхідно відмітити, що позивач на законних підставах здійснює свою підприємницьку діяльністю у вказаній МАФ з 1999 року (а.с.34-41, 45-47, 61-78).

Підпунктом 1.1 п.1 Ухвали №3087, яка прийнята з метою впорядкування МАФ для здійснення підприємницької діяльності, викладено пп.3.3 п.3 Ухвали №2311 у новій редакції: «3.3 2 роки - для МАФ, визначених Перспективною схемою згідно з додатками 1-6» (а.с.113-114).

В п.10 Додатку №1 «Перелік МАФ Галицького району» до Ухвали №3087 вказано № реєстрації 57-Г, дозвіл на здійснення діяльності на вказаній земельній ділянці - 2 роки.

В такий спосіб, було змінено строк дозволу на здійснення діяльності з 5 років на 2 роки, на що правильно звернув увагу суд першої інстанції.

Пунктами 34 і 44 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон №280/97-ВР) передбачено, що питання регулювання земельних відносин та встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Згідно з ч.10 ст.59 Закону №280/97-ВР акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Системний аналіз наведених положень законів України дає підстави вважати, що за органами місцевого врядування законодавець закріпив право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов'язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб'єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну чи скасування.

У той же час у ст.3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Цей принцип знайшов своє відображення у ст.74Закону №280/97-ВР, згідно з якою органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Оскільки Ухвала №2311 в частині щодо позивача (розмір земельної ділянки, строк оренди та дозволу на здійснення діяльності), є ненормативним правовим актом одноразового застосування, яка вичерпала свою дію фактом її виконання - укладення Договору та отримання Дозволу, а тому не може бути в подальшому фактично змінена самою Міською радою.

Конституційний Суд України у рішенні від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.19, ст.144 Конституції України, ст.25, ч.14 ст.46, частин 1, 10 ст.59 Закону №280/97-ВР (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) вирішив, що орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України (далі - Рішення).

При цьому, цей Суд в п.4 мотивувальної частини зазначеного Рішення вказав, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Крім того, у п.5 цього ж Рішення відмічено, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Додатково, відповідно до ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу «Рисовський проти України» (заява №29979/04), 20 жовтня 2011 року, установив порушення ст.1 Протоколу №1 до Конвенції, зазначивши, що при вирішенні питання щодо процедури скасування ухвали органу владних повноважень не було передбачено достатніх гарантійне допущення зловживання зі сторони суб'єкта владних повноважень.

У пунктах 69-71 цього рішення Суд зазначив, що державні органи мотивували скасування рішення 1992 року тим, що його було прийнято помилково, без урахування попередньої обіцянки про виділення цієї ж землі третім особам.

Аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, interalia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Позиція апеляційного суду в цій справі узгоджується з рішеннями Верховного Суду України, зокрема, з постановами від 04 червня 2013 року №21-64а13, 07 листопада 2012 року №6-107цс12, 25 грудня 2012 року №21-412а12, 06 червня 2011 року №21-50а11 та 07 жовтня 2008 року №21-1091во08.

Апеляційний суд не може не звернути увагу на те, що Ухвала №3087 в частині що стосується позивача, через рік після Ухвали №2311 (до розміщення МАФ не було жодних застережень), прийнята без будь-якого розумного обґрунтування та не пропорційно, а відтак, з врахуванням всього наведеного вище, правомірно була визнана нечинною судом.

Щодо позову в частині визнання нечинною Ухвали №1012, то необхідно вказати наступне.

15.12.2011 Міська рада, знову ж таки з метою впорядкування розміщення ТС (МАФ) для провадження підприємницької діяльності, прийняла Ухвалу №1012 якою:

п.1 затвердила взірцеві проекти ТС (МАФ) для провадження підприємницької діяльності згідно з додатком;

п.2 внесла зміни та доповнення у Додатки №1-21 до Ухвали №2311 (фактично Додатки до Перспективної схеми) згідно, зокрема, з Додатками №№1-ПР, 7-ПРП та 8-3;

п.3 Управлінню доручено продовжити на 2 роки укладені раніше договори оренди землі для розміщення ТС (МАФ) для провадження підприємницької діяльності, зазначених, зокрема, у вказаних вище додатках;

п.4 подібне доручення дано Управлінню комунальної власності Департаменту економічної політики щодо продовження договорів оренди окремих конструктивних елементів благоустрою (далі - ОКЕБ);

пунктами 5-6 СПД, зазначеним у Додатках №7-ПРП та №8-3 зобов'язано розробити та погодити у встановленому порядку проекти ТС (МАФ) з метою заміни існуючих ТС (МАФ) на нові відповідно до затверджених взірцевих проектів, встановити їх, а у разі не вчинення таких дій Департаменту подати пропозиції про виключення МАФ з Перспективної схеми;

п.7 СПД, які здійснюють діяльністю у ТС для провадження підприємницької діяльності у місячний термін з часу прийняття цієї ухвали забезпечити демонтаж ТС (МАФ), які не внесені, зокрема, у Додатками №№1-ПР, 7-ПРП та 8-3 та термін договорів оренди земельних ділянок та оренди ОКЕБ яких закінчився у 2011 році;

п.8 у разі не здійснення СПД у місячний термін демонтажу згідно з п.7 цієї ухвали районний адміністраціям у судовому порядку забезпечити демонтаж ТС (МАФ) для провадження підприємницької діяльності, які функціонують чи розміщені на території м.Львова без дозвільних документів та не внесені, зокрема, у вказані Додатки (а.с.115-116, 125-135).

В жодному із Додатків до Ухвали №1012, ТС (МАФ), яку використовує позивач не зазначено, при тому, що Додатками №№1-ПР, 7-ПРП та 8-3 визначено «Перелік МАФ Галицького району», «Перелік МАФ, що потребують зміни проекту» та «Перелік МАФ у комплексі з зупинкою» відповідно.

Відтак, апеляційний суд приходить до висновку, що Ухвала №1012, крім п.1, який лише опосередковано стосується позивача, з урахуванням визнання нечинним в цьому судовому процесі п.10 Додатку №1 до Ухвали №3087, не має жодного відношення до позивача, безпосередньо не породжує для нього жодних прав чи обов'язків, за будь-яких обставин не є (не може бути) перешкодою для використання ним ТС (МАФ) у відповідності до Договору та Дозволу.

В цей же час, ч.4 ст.28 Закону №3038-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) регламентовано, що розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури.

Пунктом 1.4 Порядку визначено: архітектурний тип ТС (тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності) (далі - архітип) - зовнішній архітектурний вигляд ТС із розміщенням інформації про її власника (користувача), назви продукції та/або послуг, які надаються. При розташуванні ТС відповідно до схеми розміщення ТС застосовуються типові ТС; типові ТС - види ТС, виконані за проектами повторного використання.

Згідно із п.1.6 цього ж Порядку комплексна схема розміщення ТС та архітип розробляються за рішенням сільської, селищної, міської, районної ради суб'єктом господарювання, який має ліцензію на виконання проектних робіт, або архітектором, який має відповідний кваліфікаційний сертифікат, та затверджуються рішенням (розпорядженням, наказом) виконавчого органу відповідної ради, районної державної адміністрації. Розроблення комплексної схеми розміщення ТС та архітипу здійснюється за рахунок коштів місцевого бюджету та інших джерел, не заборонених законодавством.

Отже, затвердивши взірцеві проекти ТС (МАФ) Міська рада діяла правомірно, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством.

Керуючись Ухвалами №2311 та №1012 (пункти 7, 8), ГРА винесла Розпорядження №20, яким зобов'язала позивача в добровільному порядку забезпечити демонтаж ТС (МАФ) за вказаною адресою до 16.01.2012, а у випадку не проведення такого демонтажу, після складання відповідного акта, вирішено подати позовну заяву до суду про примусовий демонтаж (а.с.21).

Дізнавшись 14.01.2012 (сам вказує) про Розпорядження №20, 17.01.2012 позивач звернувся до Міської ради із відповідною заявою, вважаючи його незаконним та безпідставним. Вказував, що ніхто його письмово не повідомляв що планується демонтаж і на якій підставі, покликався на Договір та Дозвіл, а також частково цитував п.7 Ухвали №1012 (а.с.124).

Крім того, встановлено, що з травня та липня 2012 року в провадженні господарського суду Львівської області перебували справи за позовами ГРА та Міської ради (кожного окремо) до позивача про демонтаж ТС (МАФ) та про розірвання договору оренди земельної ділянки відповідно (а.с.19-20).

Відтак, суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку про визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду із позовом про визнання нечинною Ухвали №1012, чим порушив норми процесуального права.

Так, відповідно до п.5 ч.1 ст.107 КАС, суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Відповідно до частин 1, 2 ст.99 КАС (в редакції, чинній на час виникнення права на адміністративний позов) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Дана норма закону означає, що за загальним правилом перебіг строку звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або повинна була (могла) дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на адміністративний позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 оскаржує Ухвалу №1012, яка прийнята відповідачем 15.12.2011, однак з адміністративним позовом звернувся лише 14.09.2012 (а.с.2), тобто із значним пропуском строку звернення до адміністративного суду.

Слід зазначити, що суд, оцінюючи обставини, що перешкоджали особі здійсненню права на своєчасне оскарження відповідних дій, бездіяльності та рішень органів владних повноважень (або його посадових, службових осіб) у публічно-правових відносинах, повинен виходити з оцінки та аналізу всіх наведених та наявних доводів.

В обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду в цій частині ОСОБА_1 зазначив, що про порушення своїх прав він дізналось під час розгляду господарським судом Львівської області вказаних вище справ.

Апеляційний суд, вважає, що наведені позивачем причини поважності пропуску строку звернення до суду не заслуговують на увагу, оскільки у даному випадку, він дізнався та за обставин справи повинен був дізнатися про Ухвалу №1012, 14.01.2012 коли отримав Розпорядження №20 в якому було покликання на цю ухвалу.

Право на звернення до суду з позовом у позивача виникло з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, однак такий жодного разу у встановлений законодавством процесуальний строк таким не скористався.

Дотримання ж строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і сприяє стабільності діяльності суб'єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», Європейська Конвенція «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) і практика Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є джерелом права.

Частиною 1 ст.6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Однак, у справі «Мушта проти України» ЄСПЛ нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення.

Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані.

У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та переслідувати легітимну мету, враховуючи розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Позивач мав усі правові підстави для вчасного звернення до суду з відповідним позовом у розумні строки, будь-яких перешкод для реалізації такого права матеріали справи не містять, як і підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.

Частиною 2 ст.5 КАС визначено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.100 КАС, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Позивачем не зазначено обґрунтованих причин пропущення строку звернення до адміністративного суду в цій частині, та не надано доказів на підтвердження того, що існували певні об'єктивні перешкоди для такого звернення до суду у встановлені строки, а тому суд апеляційної інстанції приходить до переконання про пропуск ОСОБА_1 строку звернення до суду із позовом про оскарження Ухвали №1012 без поважних причин, що є підставою для залишення у відповідній частині позовної заяви без розгляду у відповідності до ст.100 КАС.

В доповнення до наведеного треба відзначити, що Вищий адміністративного суду України в пп.10.1 п.10 постанови Пленуму від 20.05.2013 №7 «Про судове рішення в адміністративній справі» роз'яснив, що у рішеннях про часткове задоволення позовних вимог суд повинен зазначити про залишення без задоволення решти вимог.

Ці вимоги процесуального права суд першої інстанції проігнорував, не зазначивши про залишення без задоволення решти вимог щодо Ухвали №1012 (інших пунктів).

Такі обставини, з урахуванням того, що відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати судове рішення повністю, є безсумнівною підставою для скасування постанови суду першої інстанції щодо Ухвали №1012 та постановлення ухвали про залишення позову в цій частині без розгляду.

Порядок розподілу судових витрат передбачений ст.94 КАС України. Так, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат (частини 1, 3, 6).

Позивач заявляв позовні вимоги щодо двох ухвал відповідача, судом першої інстанції задоволено позов частково та стягнуто з Міської ради всі понесені позивачем судові витрати (судовий збір - 32,19грн), хоча правильно такі необхідно було стягнути з місцевого бюджету органу місцевого самоврядування.

З урахуванням вимог п.4 ч.1, ч.2 ст.7 Закону України «Про судовий збір», не має підстав для зміни розподілу судових витрат (судового збору) в апеляційному порядку.

Отже, постанова суду першої інстанції у цій частині підлягає зміні.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 200, 203, 205, 206, 254 КАС, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Львівської міської ради задовольнити частково.

Постанову Галицького районного суду м.Львова від 22 жовтня 2012 року в частині задоволення позову про визнання нечинними частин 1, 5, 7 та 8 ухвали Львівської міської ради від 15 грудня 2011 року №1012 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 18.12.2008 № 2311 (зі змінами) та затвердження взірцевих проектів тимчасових споруд (малих архітектурних форм) для провадження підприємницької діяльності» та відмови у позові скасувати, позовну заяву в цій частині залишити без розгляду.

Постанову Галицького районного суду м.Львова від 22 жовтня 2012 року в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з місцевого бюджету Львівської міської ради в користь ОСОБА_1 32,19 гривень сплачених судових витрат.

В решті постанову Галицького районного суду м.Львова від 22 жовтня 2012 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя О.М. Гінда

Суддя А.Р. Курилець