Справа № 807/3625/14
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2015-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2015 р. № 876/4685/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Большакової О.О.,

Гуляка В.В.,

з участю секретаря судового засідання Малетич М.М.,

позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 березня 2015 року в адміністративній справі № 807/3625/14 за позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про оскарження рішення органу влади про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просила скасувати рішення Державної міграційної служби України (надалі - ДМС України) від 10 листопада 2014 року № 608-14 про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і зобов'язати ДМС України повторно розглянути її заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що це рішення створює загрозу повернення її до країни громадянської приналежності, де її життю загрожує небезпека.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 березня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із прийнятою постановою, її оскаржила ОСОБА_2, яка вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте за невідповідності висновків суду обставинам справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права. Тому просила скасувати постанову суду першої інстанції і прийняти нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити. Вимоги апеляційної скарги обгрунтовано тими ж аргументами, що й вимоги позовної заяви.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційна скарга не належить до задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 року в с.Горське Первомайського району Луганської області УРСР, розлучена, за національністю - українка, за віросповіданням - християнка, громадянка Узбекистану.

24.04.2014 року вона звернулася до органу міграційної служби із заявою-анкетою за № 69 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, де зазначила, що покинула Узбекистан через релігійні причини.

29.04.2014 року та 16.06.2014 року з позивачем були проведені співбесіди, під час яких вона вказала, що була покинути батьківщину через те, що була звільнена з роботи через релігійні міркування; їй поставили умову, що якщо вона не вийде на роботу в суботу, то буде звільнена через прогули. Щоб не бути звільненою через прогули і не мати змоги працевлаштуватися надалі, вона змушена була звільнитися з роботи. Після цього вона жалілася на незаконне звільнення у правоохоронні органи і громадські організації, однак ніде не отримала підтримки, була попереджена працівником міліції, тому вирішила виїхати з Узбекистану. Також зазначила, що при поверненні в Узбекистан їй буде загрожувати загибель, оскільки в неї там немає ні житла, ні родичів.

Після цього вона перебувала в Російській Федерації, Білорусії, Молдові, Туреччині, Грузії, Україні, де неодноразово зверталася із заявами про надання їй статусу біженця.

У 2011 році повернулася до Узбекистану з метою оформлення пенсії, де проживала до 2013 року. Після цього вона легально залишила Узбекистан у жовтні 2013 року. В Україну приїхала легально з території Російської Федерації 21.04.2014 року.

Вона також повідомила, що є християнкою і ставлення до таких в Узбекистані дуже жорстоке. Враховуючи, що житла в неї там не має, то влада країни ще більш жорстоко ставиться до таких людей як вона, що змусило її покинути території Узбекистану.

Згідно інформації Головного управління Служби безпеки України у м.Києві та Київській області, наданої в листі від 16.07.2014 року № 10709 на запит органу міграційної служби щодо наявності обставин, за яких ОСОБА_2 не може бути визнано біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, вказана особа раніше приїжджала до України в 2007 - 2008 роках на підставі паспорта громадянки Узбекистану серії НОМЕР_1, а при перетині державного кордону України в 2014 році вона використовувала паспорт громадянки Узбекистану серії НОМЕР_2. Таким чином, беручи до уваги той факт, що зі слів ОСОБА_2, її засуджено в Республіці Узбекистан у 2003 році, вона не мала б змоги здійснити заміну паспортного документа, так як її перебування на батьківщині було під загрозою. Викладене свідчить, що позивач вільно перебувала на території Республіки Узбекистан та безперешкодно зверталася до її державних установ, в яких отримала новий паспорт та їй було призначено пенсію.

15 серпня 2014 року ГУ ДМС України в м.Києві було складено висновок про відмову у визнанні ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до цього висновку, заявниця як на час звільнення із роботи у 2002 році так і під час повернення до своєї країни у 2011 році могла без жодних перешкод звертатися до державних установ зі скаргами або отримання певної допомоги, тому цілком очевидним є те, що позивач могла користуватися захистом країни громадянської належності. Також у висновку проведено аналіз ситуації в країні походження позивачки, відповідно до якої, в Узбекистані існує велика кількість церков різних течій християнства, що є свідченням вільного віросповідання та як зазначила сама позивач у судовому засіданні вона вже не є членом Церкви Адвентистів Сьомого Дня з 2011 року.

ДМС України підтримала вказаний вище висновок і 10 листопада 2014 року прийняла рішення за № 608-14 про відмову ОСОБА_2, громадянці Республіки Узбекистан, у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні. Про зазначене рішення позивача було повідомлено листом за № 60 від 19 листопада 2014 року.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що надана позивачем інформація та матеріали перевірки органу міграційної служби дають підстави для встановлення відсутності загрози життю позивача, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, а відтак обставини, на які посилається позивач є надуманими та необґрунтованими.

При цьому суд виходив із того, що причиною виїзду з Узбекистану позивач зазначила те, що там в неї нікого та нічого нема; житло забрали.

Враховуючи добровільне повернення позивача в Узбекистан, перебування там протягом тривалого періоду та можливість безперешкодно оформлення пенсії в державних установах та легальний виїзд з країни походження, це доводить факт відсутності будь-яких переслідувань щодо ОСОБА_2 з боку держави через її релігійну приналежність.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду з огляду на таке.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України від 08.07.2011 року за № 3671-VІ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі - Закон № 3671-VІ), міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до пунктів 1 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VІ біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Як видно із матеріалів справи, позивач добровільно покидала Узбекистан через те, що там у неї нікого і нічого немає, поверталася туди для оформлення пенсії, перебувала там протягом тривалого часу, де могла звертатися до державних установ за захистом або наданням певної допомоги, легально виїхала звідти, що доводить факт відсутності будь-яких переслідувань щодо ОСОБА_2 з боку держави через релігійну приналежність чи з інших причин.

При цьому доказів переслідування позивача через релігійні переконання, загрози її життю, здоров'ю, безпеці та свободі при поверненні до Узбекистану в ході судового розгляду отримано не було, тому відсутні критерії, за наявності яких особі може бути надано статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Згідно абзацу 4 частини першої статті 6 Закону № 3671-VІ не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до частин шостої - дев'ятої статті 8 Закону № 3671-VІ рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Виходячи з наведеного, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову, так як рішення відповідача, як суб'єкта владних повноважень є законними, прийнятим у відповідності до вимог частини другої статті 19 Конституції України та частини третьої статті 2 КАС України.

У відповідності до статті 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 200 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції є законною, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст.160 ч.3, 195, 196, 198 п.1 ч.1, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 березня 2015 року в адміністративній справі № 807/3625/14 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Р.Й.Коваль

Судді О.О.Большакова

В.В.Гуляк

Ухвала в повному обсязі складена 29 травня 2015 року.