Справа № 824/174/15-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2015-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2015 р. м. Чернівці Справа № 824/174/15-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Левицького В.К.;

за участю секретаря судового засідання Жураковської Ю.М.;

сторін:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідач - не з'явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Хотинської районної державної адміністрації Чернівецької області

про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати розпорядження Хотинської районної державної адміністрації від 30.10.2014 р. №39-ОС "Про звільнення ОСОБА_1"; поновити його на посаді начальника управління освіти, молоді та спорту Хотинської районної державної адміністрації; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31.10.2014 р. до дня постановляння рішення суду; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 50000,00 грн.

В обґрунтування позову позивач вказував, що розпорядження Хотинської районної державної адміністрації від 30.10.2014 р. №39-ОС "Про звільнення ОСОБА_1" за угодою сторін, є неправомірним, так як позивач продовжував виконувати покладені на нього обов'язки, чим підтвердив своє бажання й далі працювати. Крім того, вказував, що оскаржуване розпорядження підписане заступником голови РДА, тоді коли голова РДА фактично виконував свої обов'язки.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали повністю та, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, просили суд задовольнити позовні вимоги.

Хотинська районна державна адміністрація Чернівецької області (далі - відповідач, Хотинська РДА) до суду подала письмові заперечення проти позову, відповідно до яких, вважає позовні вимоги необґрунтованими та просить суд у задоволенні позову відмовити повністю, зазначаючи, що підставою для прийняття оскаржуваного розпорядження Хотинської райдержадміністрації стала заява написана безпосередньо ОСОБА_1

Представники відповідача в судових засіданнях позов не визнали, просили у його задоволенні відмовити та надали пояснення аналогічні викладеним у запереченнях проти позову.

Хотинська РДА в судове засідання призначене на 03.06.2015 р. не з'явилася, явку представників не забезпечила, про причини неприбуття не повідомила, хоча належним чином булла повідомлена про дату час та місце судового розгляду, що підтверджується матеріалами справи.

Враховуючи приписи ст. 128 КАС України, суд приходить до висновку, що неприбуття відповідача без поважних причин належним чином повідомленого про дату, час та місце судового розгляду не є перешкодою для розгляду справи за наявними матеріалами справи.

В судових засіданнях 23.03.2015 р., 30.03.2015 р. та 25.05.2015 р. за ініціативою суду допитано як свідків заступника голови Хотинської РДА ОСОБА_3, заступника голови Хотинської РДА ОСОБА_4, голову Хотинської районної державної адміністрації ОСОБА_5, начальника відділу організації правового забезпечення кадрової роботи Департаменту освіти і науки Чернівецької обласної державної адміністрації ОСОБА_6, начальника відділу організаційного забезпечення та кадрової роботи апарату Хотинської РДА ОСОБА_7 з питань звільнення ОСОБА_1 із займаної посади.

Вислухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

Письмовими доказами та трудовою книжкою серії НОМЕР_1 підтверджується, що з 17.05.2005 р. по 31.10.2014 р. ОСОБА_1 працював на посаді начальника управління освіти, молоді та спорту Хотинської районної державної адміністрації Чернівецької області (Т. 2 а.с. 5-14).

Під час судового розгляду справи позивач пояснив, що не маючи наміру припиняти трудовий договір, 14.10.2014 р. вдруге на вимогу голови Хотинської районної державної адміністрації ОСОБА_8 він написав заяву про звільнення з посади начальника управління освіти, молоді та спорту Хотинської районної державної адміністрації за згодою сторін з 14.10.2014 р. (Т. 1 а.с. 118).

Дослідженням вказаної заяви та журналу реєстрації заяв працівників районної державної адміністрації за 2014-2015 р.р. встановлено, що подана позивачем заява зареєстрована в журналі 14.10.2014 р. за вхідним № 124-01-05 (Т.1 а.с. 244-246).

На вказаній заяві міститься запис голови Хотинської районної державної адміністрації ОСОБА_8, а саме резолюція: "ОСОБА_7 по факту отримання погодження ОДА готувати розпорядження" (Т. 1 а.с. 118).

15.10.2014 р. голова Хотинської районної державної адміністрації звернувся з поданням (вх. № 7-490-02-30) до Департаменту освіти і науки Чернівецької обласної державної адміністрації про погодження звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління освіти, молоді та спорту Хотинської районної державної адміністрації Чернівецької області за угодою сторін (Т.1 а.с. 146).

15.10.2014 р. позивач звернувся до голови Хотинської районної державної адміністрації із заявою про надання відпустки з 16.10.2014 р. по 17.10.2014 р. (Т. 1 а.с. 248, Т. 2 а.с. 29 на звороті).

Розпорядженням Хотинської районної державної адміністрації від 15.10.2014 р. № 66-в позивачу надано частину щорічної відпустки у кількості 2 календарних дні з 16.10.2014 р. по 17.10.2014 р. включно (Т. 2 а.с. 29). Знаходження позивача у відпустці підтверджується дослідженим в судовому засіданні табелем обліку робочого часу за жовтень 2014 р. (Т. 1 а.с. 141).

16.10.2014 р. директором Департаменту освіти і науки Чернівецької обласної державної адміністрації ОСОБА_9 погоджено звільнення позивача з посади начальника управління освіти, молоді та спорту Хотинської районної державної адміністрації Чернівецької області, про що повідомлено листом за вих. № 01-23/610, яких зареєстровано відповідачем 17.10.2014 р. за вхідним № 7/1308-02-30 (Т. 1 а.с. 119).

На підставі наказу Департаменту освіти і науки Чернівецької обласної державної адміністрації від 08.10.2014 р. № 135, Хотинською районною державною адміністрацією видано розпорядження від 20.10.2014 р. № 32-к про відрядження позивача з 20.10.2014 р. по 24.10.2014 р. на 5 календарних днів у м. Київ для участі у форумі "Інноватика в сучасній освіті - 2014 р." (Т. 2 а.с. 27, 27 на звороті).

Перебування позивача у відрядженні у м. Києві з 20.10.2014 р. по 24.10.2014 р. підтверджується дослідженими в судовому засіданнями матеріалами справи, а також табелем обліку робочого часу працівників управління освіти, молоді та спорту Хотинської районної державної адміністрації Чернівецької області за жовтень 2014 р. (а.с. 141). Вказана обставина сторонами в судовому засіданні не заперечувалась.

В судовому засіданні позивач вказував та підтверджується показами свідків, що 26.10.2014 р. ОСОБА_8 запросив його в робочий кабінет, де повернув не зареєстроване погодження від 16.10.2014 р. про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади, а також факсокопію погодження про звільнення, зареєстровану в Хотинський РДА за вх. 7/1264-02-30 від 17.10.2014 р. Вказана обставина підтверджується наданими позивачем оригіналом не зареєстрованого в Хотинській РДА погодження від 16.10.2014 р. про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади, а також факсокопію погодження про звільнення, зареєстровану в Хотинський РДА за вх. 7/1264-02-30 від 17.10.2014 р., які долучено до матеріалів справи (Т. 1 а.с. 250, 252).

Будучи допитані як свідки заступник голови Хотинської РДА ОСОБА_3, голова Хотинської РДА ОСОБА_8 та начальник відділу організаційного забезпечення та кадрової роботи апарату Хотинської РДА ОСОБА_7 не спростували та не зазначили причини і підстави добровільного повернення позивачу, погодження Департаменту освіти і науки Чернівецької обласної державної адміністрації про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади.

Із показів свідка - начальника відділу організації правового забезпечення кадрової роботи Департаменту освіти і науки Чернівецької обласної державної адміністрації ОСОБА_6 вбачається, що він на прохання голови Хотинської РДА ОСОБА_8 29.10.2014 р. вдруге, за погодженням з директором Департаменту освіти та науки ОСОБА_9, видано дублікат погодження про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади за вх.№7/1308-02-30 від 17.10.2014 р. (Т. 1 а.с. 119).

27.10.2014 р. головою Хотинської РДА ОСОБА_8 у зв'язку з припиненням повноважень відповідно до розпорядження Президента України від 25.10.2014 р. №1169/2014-рп та вакантною посадою першого заступника голови райдержадміністрації покладено виконання обов'язків голови райдержадміністрації та право першого підпису на заступника голови райдержадміністрації ОСОБА_3 з 28.10.2014 р., про що видано відповідне розпорядження №463-р (Т. 1 а.с. 66).

На підставі поданої позивачем заяви та погодження ОДА, керуючись п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, 30.10.2014 р. заступником голови Хотинської районної державної адміністрації Чернівецької області ОСОБА_3 видано розпорядження за № 39-ОС про звільнення 31.10.2014 р. ОСОБА_1 з посади управління освіти, молоді та спорту Хотинської районної державної адміністрації Чернівецької області за угодою сторін (а.с. 119 на звороті).

З вказаним розпорядженням позивач ознайомився 31.10.2014 р. та того ж дня отримав трудову книжку, що підтверджується дослідженою в судовому засіданні Книгою обліку трудових книжок і вкладишів до них та не заперечувалося сторонами в судовому засіданні (Т. 1 а.с. 64).

Вважаючи розпорядження про звільнення протиправним, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов необхідно задовольнити частково з таких міркувань.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

До публічної служби у встановлених випадках відноситься державна служба. Так, за змістом ст. 1 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 р. № 3723-XII (далі - Закон № 3723-XII) державна служба - це професійна діяльність осіб, що займають посади в державних органах та їх апараті з метою практичного виконання завдань і функцій держави та одержують зарплату за рахунок державних коштів.

Віднесення служби до державної, тобто публічної, можливе, якщо це: професійна діяльність осіб, які її обіймають, здійснюється на основі Конституції, законів та інших нормативно-правових актів, за змістом полягає у виконанні завдань та функцій держави, оплачується з державних коштів.

Суд зазначає, що служба позивача на посаді начальника управління освіти, молоді та спорту Хотинської РДА відноситься до публічної служби, відтак спірні правовідносини сторін підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють у державних органах та їх апараті, визначено в Законі № 3723-XII.

Згідно ст. 17 Закону № 3723-XII громадяни України, які вперше зараховуються на державну службу, приймають Присягу. Державний службовець підписує текст Присяги, який зберігається за місцем роботи. Про прийняття Присяги робиться запис у трудовій книжці.

Як видно з матеріалів справи, позивач 27.05.1997 р. прийняв Присягу державного службовця, про що зроблено запис в трудовій книжці.

Приписи Закону № 3723-XII передбачають можливість поширення на службові відносини трудового законодавства. У зв'язку з цим, суд виходить з того, що при вирішенні публічного спору пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Оскільки норми спеціального закону (Закон № 3723-XII) не регулюють питання розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу чи за згодою сторін, суд застосовує у спірних правовідносинах норми трудового законодавства.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 51 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до п. 1 та п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін або розірвання трудового договору з ініціативи працівника.

Згідно ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

У зв'язку з наведеним, суд приходить до висновку, що угода про припинення трудового договору згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України укладається між сторонами трудового договору, яким є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, а рішення про розірвання трудового договору приймається власником або органом управління підприємства, установи, організації, який наділений такими повноваженнями.

Також суд зазначає, що згідно ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Дослідженням заяви про звільнення ОСОБА_1 встановлено, що вона написана та підписана власноручно позивачем 14.10.2014 р. на ім'я голови Хотинської РДА ОСОБА_8 Зі змісту вказаної заяви вбачається, що позивач просив звільнити його з посади начальника управління освіти, молоді та спорту Хотинської районної державної адміністрації за згодою сторін з 14.10.2014 р. На вказаній заяві головою Хотинської районної державної адміністрації ОСОБА_8 проставлено резолюцію ОСОБА_7 «По факту отримання погодження ОДА готувати розпорядження» (Т. 1 а.с. 118)

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992 р. передбачено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Отже, визначення дати звільнення за згодою сторін є обов'язковою умовою такого звільнення. Окрім того, предметом доказування у даному випадку є встановлення свідомого волевиявлення працівника щодо звільнення з підстав, передбачених п. 1 ст. 36 КЗпП України, оскільки відсутність такого належного волевиявлення не дає підстав вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі проста згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення, також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України, тобто за угодою сторін.

У п. 18 вищевказаної Постанови зазначено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.

Тобто, основними умовами угоди про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін, та строк, з якого договір припиняється.

Вирішуючи вказаний спір по суті, судом встановлено, що позивачем заява про звільнення із займаної посади подано на вказівкою голови РДА ОСОБА_8 без свідомого волевиявлення щодо припинення трудового договору за згодою сторін. Відтак, на думку суду, відсутність такого волевиявлення не дає підстав вважати, що позивач мав намір звільнитися саме за згодою сторін, а сама по собі проста згода відповідача задовольнити прохання позивача про звільнення, також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Також судом встановлено, що сторони трудового договору (позивач та відповідач) не дійшли основних умов угоди про припинення трудового договору, а саме строку, з якого договір припиняється.

Як зазначалося вище, позивачем в заяві про звільнення вказано дату 14.10.2014 р., а відповідачем на вказаній заяві проставлено резолюцію «По факту отримання погодження ОДА готувати розпорядження». Після надходження 17.10.2014 р. погодження про звільнення із займаної посади позивача не звільнено та останній продовжував працювати до 31.10.2014 р.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач незаконно звільнив ОСОБА_1 із займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Окрім того, суд наголошує, що сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП України).

На думку суду, звільнення позивача із займаної посади з його ініціативи також не можна розглядати, оскільки оскаржуване розпорядження прийняте 30.10.2014 р. після спливу 16 днів з дня написання заяви про звільнення його за згодою сторін.

Судом встановлено, що після написання 14.10.2014 р. вищезгаданої заяви, роботу позивач не залишив, не наполягав на звільненні та продовжував виконувати покладені на нього службові обов'язки, а саме: на підставі розпорядження голови Хотинської РДА від 20.10.2014 р. №32-к, яке підписане головою РДА ОСОБА_8 у період з 20.10. по 24.10.2014 р. перебував у службовому відрядженні в м. Києві на форумі «Інноватика в сучасній освіті - 2014», а також організував та провів 30.10.2014 р. Колегію управління освіти, молоді та спорту Хотинської РДА з питання підготовки закладів освіти району до нового 2014-2015 навчального року та осінньо-зимового періоду (рішення №3/1) тощо. Вказані обставини не заперечувався сторонами в судовому засіданні, а також підтверджується матеріалами справи.

Стосовно дотримання відповідачем порядку звільнення позивача із займаної посади суд зазначає наступне.

Відповідно до абз. 2 п. 6 Порядку призначення на посади та звільнення з посад керівників управлінь, відділів, інших структурних підрозділів місцевих державних адміністрацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1999 р. № 1374, голова місцевої державної адміністрації у триденний термін з дня отримання висновку відповідного міністерства, іншого центрального або місцевого органу виконавчої влади видає в установленому порядку розпорядження про призначення на посаду або звільнення з посади керівника управління, відділу, іншого структурного підрозділу місцевої державної адміністрації.

Судом встановлено, що оскаржуване розпорядження прийняте без врахування вимог наведеного пункту Порядку, а саме після отримання 17.10.2014 р. погодження про звільнення позивача, останнього не було звільнено у триденний термін.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 118 Конституції України виконавчу владу в областях і районах, містах Києві та Севастополі здійснюють місцеві державні адміністрації. Склад місцевих державних адміністрацій формують голови місцевих державних адміністрацій.

Голови місцевих державних адміністрацій призначаються на посаду і звільняються з посади Президентом України за поданням Кабінету Міністрів України. Голови місцевих державних адміністрацій при здійсненні своїх повноважень відповідальні перед Президентом України і Кабінетом Міністрів України, підзвітні та підконтрольні органам виконавчої влади вищого рівня.

Рішення голів місцевих державних адміністрацій, що суперечать Конституції та законам України, іншим актам законодавства України, можуть бути відповідно до закону скасовані Президентом України або головою місцевої державної адміністрації вищого рівня.

Конституційні положення конкретизовані в Законі України «Про місцеві державні адміністрації" від 09.04.1999 р. № 586-XIV (далі - Закон № 586-XIV, в редакцій чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до положень ст. 1 цього Закону місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади. Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.

Згідно ст. 8 Закону №586 місцеві державні адміністрації очолюють голови відповідних місцевих державних адміністрацій, які призначаються на посаду Президентом України за поданням Кабінету Міністрів України на строк повноважень Президента України. Голови місцевих державних адміністрацій набувають повноважень з моменту призначення.

Статтею 9 Закону № 586-XIV передбачено, що повноваження голів місцевих державних адміністрацій припиняються Президентом України, в т.ч. за власною ініціативою Президента України з підстав, передбачених цим Законом та законодавством про державну службу.

Відповідно до вимог абз. 3 п. 10 ч. 1 ст. 39 Закону № 586-XIV у разі відсутності голови місцевої державної адміністрації його функції і повноваження виконує перший заступник голови, а у разі відсутності останнього - один із заступників голови місцевої державної адміністрації.

Перші заступники та заступники голови, інші посадові особи місцевих державних адміністрацій здійснюють функції і повноваження відповідно до розподілу обов'язків, визначених головами місцевих державних адміністрацій, і несуть відповідальність за стан справ у дорученій сфері перед головою місцевої державної адміністрації, органами виконавчої влади вищого рівня (ст. 40 Закону № 586-XIV).

Пунктом 89 Типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2011 р. № 1242 визначено, що накази (розпорядження) підписуються керівником установи, а у разі його відсутності - посадовою особою, яка виконує його обов'язки.

Згідно Розподілу обов'язків між головою, першим заступником, заступником голови та керівником апарату районної державної адміністрації, затвердженого розпорядженням голови райдержадміністрації від 30.05.2014 р. №219-р, голова районної державної адміністрації формує склад та визначає структуру районної державної адміністрації, утворює, реорганізовує, ліквідовує відповідно до норм чинного законодавства апарат, управління, відділи, інші самостійні підрозділи районної державної адміністрації, призначає на посади та звільняє з посад керівників та заступників цих органів. У разі відсутності голови районної державної адміністрації його обов'язки виконує перший заступник, а у разі відсутності останнього - заступник голови районної державної адміністрації (Т. 1 а.с. 126 - 132).

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що законодавством чітко визначено у яких випадках обов'язки голови районної державної адміністрації виконує перший заступник та заступник голови районної державної адміністрації.

Процедура призначення на посаду та звільнення з посади голів місцевих держадміністрацій встановлена Порядком розгляду питань, пов'язаних з підготовкою і внесенням подань щодо осіб, призначення на посаду та звільнення з посади яких здійснюється Президентом України або Кабінетом Міністрів України чи погоджується з Кабінетом Міністрів України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 р. № 298 (далі - Порядок).

З матеріалів справи видно та не заперечувалося сторонами в судовому засіданні, що розпорядженням Президента України від 25.10.2014 р. № 1169/2014-рп ОСОБА_8 звільнено з посади голови Хотинської районної державної адміністрації (Т.2 а.с. 26 на звороті).

Пунктом 15 Порядку передбачено, що на підставі акта Президента України або Кабінету Міністрів України щодо призначення на посаду чи звільнення з посади особи в установленому порядку відповідним органом або підприємством у триденний строк видається наказ (розпорядження) за місцем її роботи, в якому зазначається дата початку роботи на відповідній посаді або припинення роботи. Копія зазначеного наказу (розпорядження) надсилається у триденний строк після його видання до Адміністрації Президента України та Секретаріату Кабінету Міністрів України.

Судом встановлено, що у зв'язку з припиненням повноважень голови Хотинської районної державної адміністрації Чернівецької області відповідно до розпорядження Президента України від 25.10.2014 р. № 1169/2014-рп та вакантною посадою першого заступника голови районної державної адміністрації, 27.10.2014 р. головою Хотинської районної державної адміністрації Чернівецької області видано розпорядження за № 463-р, яким покладено виконання обов'язків голови районної державної адміністрації та право першого підпису на заступника голови районної державної адміністрації Чернівецької області ОСОБА_3 з 28.10.2014 р. (Т. 1 а.с .66).

Також судовим розглядом встановлено, що 31.10.2014 р. головою Хотинської районної державної адміністрації Чернівецької області ОСОБА_8 видано розпорядження № 40-ОС про припинення повноважень голови Хотинської районної державної адміністрації Чернівецької області відповідно до розпорядження Президента України від 25.10.2015 р. № 1169/2014-рп "Про звільнення ОСОБА_8 з посади голови Хотинської районної державної адміністрації Чернівецької області" (Т.2 а.с. 26).

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуване розпорядження про звільнення позивача із займаної посади, видано заступником голова Хотинської районної державної адміністрації Чернівецької області ОСОБА_3 30.10.2014 р.

Таким чином, суд приходить до висновку, що станом на 30.10.2014 р. повноваженнями щодо звільнення позивача із займаної посади був наділений виключно голова Хотинської районної державної адміністрації Чернівецької області ОСОБА_8, оскільки розпорядження Президента України від 25.10.2014 р. № 1169/2014-рп було реалізовано тільки 31.10.2014 р. шляхом видання відповідного розпорядження по Хотинській райдержадміністрації. Вказана обставина також підтверджується показами свідків у судовому засіданні та табелем обліку робочого часу ОСОБА_8 за жовтень 2014 р. (Т.1 а.с. 138).

Отже, звільнення позивача проведено заступником голова Хотинської районної державної адміністрації Чернівецької області ОСОБА_3 у період коли голова Хотинської районної державної адміністрації Чернівецької області ОСОБА_8 знаходився на робочому місці та виконував покладені на нього обов'язки згідно закону.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивача звільнено незаконно, а оскаржуване розпорядження винесено протиправно, без врахування всіх обставин по справі, з порушенням вимог чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Враховуючи висновок суду про протиправність розпорядження Хотинської районної державної адміністрації Чернівецької області від 30.10.2014 р. №39-ОС "Про звільнення ОСОБА_1", та беручи до уваги вимоги ч. 1 ст. 235 КЗпП України, позивача необхідно поновити на посаді начальника управління освіти, молоді та спорту Хотинської районної державної адміністрації з 31.10.2014 р., допустивши рішення в частині поновлення на роботі до негайного виконання.

Таким чином, судом встановлено факт протиправності звільнення позивача із займаної посади, відтак, період часу з 31.10.2014 р. по 03.06.2015 р. є періодом вимушеного прогулу позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Згідно довідки Хотинського районного центру зайнятості позивачем отримана допомога по безробіттю у розмірі 23210,67 грн., тому позовна вимога щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 16047,94 грн. не підлягає задоволенню.

Стосовно позовної вимоги позивача щодо стягнення з Хотинської районної державної адміністрації на його користь моральної шкоди суд зазначає наступне.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичною або юридичною особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 1167 ЦК України. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок її джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках.

Крім того, згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до п.п. 3, 4 вказаної постанови визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При цьому, позивачем у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Разом з тим, в позовній заяві та в судовому засіданні позивачем та його представником не доведено та не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що моральна шкода спричинена незаконними діями або бездіяльністю відповідача, не обґрунтовано її розмір та не зазначено, які саме моральні або фізичні страждання чи інші негативні явища заподіяні позивачеві та чим це підтверджується, що свідчить про безпідставність заявленої позовної вимоги в зазначеній частині, а отже є такою, що не підлягає задоволенню.

Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень, закріплених ст. 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як зазначено ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час судового розгляду справи відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не довів належними засобами доказування правомірність прийнятого розпорядження стосовно звільнення ОСОБА_1 із займаної посади, а тому вказане рішення є протиправним та підлягає скасуванню, а позивач поновленню на посаді.

Частина 1 ст. 94 КАС України визначає, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Оскільки, згідно ст. 5 Закону України "Про судовий збір" позивач був звільнений від сплати судового збору за подання даного позову, судові витрати (судовий збір), відповідно до ст. 94 КАС України, стягненню з відповідача не підлягають.

У процесі розгляду справи не виявлено інших фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 19, 43 та 129 Конституції України, ст. ст. 69, 71, 94, 158, 160 - 163 та 167 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати розпорядження Хотинської районної державної адміністрації від 30 жовтня 2014 р. №39-ОС "Про звільнення ОСОБА_1".

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління освіти, молоді та спорту Хотинської районної державної адміністрації з 31 жовтня 2014 р.

4. Постанова в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління освіти, молоді та спорту Хотинської районної державної адміністрації підлягає до негайного виконання.

5. В решті позовних вимог відмовити.

Порядок та строки набрання постановою законної сили та оскарження.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 254 КАС України постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова, згідно ст. 186 КАС України, може бути оскаржена в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в десятиденний строк з дня її проголошення апеляційної скарги. У разі застосування судом ч. 3 ст. 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено та підписано судом 08 червня 2015 р.

Суддя В.К. Левицький