Справа № 826/1729/15
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2015-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 квітня 2015 року № 826/1729/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М., розглянувши у письмовому провадження адміністративну справу
за позовомІнституту фізики напівпровідників імені В.Є. Лашкарьова НАН України
доДержавної фінансової інспекції в місті Києві
провизнання нечинним рішення в частині, -
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Інститут фізики напівпровідників імені В.Є. Лашкарьова НАН України (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом про визнання нечинним пункту 3 вимоги Державної фінансової інспекції в місті Києві (далі - відповідач) від 02 жовтня 2014 року № 26-032-14-14/12392.

В обгрунтування позовних вимог Інститут фізики напівпровідників імені В.Є. Лашкарьова НАН України зазначає, що пункт 3 вимоги відповідача від 02 жовтня 2014 року № 26-032-14-14/12392 є безпідставним та не відповідає дійсності.

Позивач наголошує, що нормативні акти, порушення вимог яких встановлені позивачем, не містять поняття «комунальні послуги».

Натомість, зазначеними актами визначено поняття «комунальних витрат».

При цьому, позивач стверджує, що витрати на паливо та енергію, які належать до комунальних витрат, у відповідності до вимог пункту 34 Типового положення з планування, обліку і калькулювання собівартості науково-дослідних та дослідно-конструкторських робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.07.1996 № 830, були враховані ним при калькулюванні витрат, за умови, що такі витрати здійснювалися позивачем за період планування.

Також, позивач зауважує, що вимога відповідача забезпечити повернення коштів із спеціального фонду до загального фонду інституту суперечить положенням Бюджетного кодексу України.

Відповідач - Державна фінансова інспекція в місті Києві просила суд відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю у зв'язку з тим, що доводи позивача, є такими, що не обґрунтовані положеннями чинного законодавства та не відповідають обставинам справи.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України суд дійшов висновку про розгляд справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принципи рівності сторін, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

У період з 10 червня 2014 року по 29 серпня 2014 року (з перервою - з 23 червня 2014 року по 31 липня 2014 року) у відповідності до питань програми ревізії та робочого плану проведено планову ревізію фінансово-господарської діяльності Інституту фізики напівпровідників імені В.Є. Лашкарьова НАН України за період з 01 січня 2010 року по 01 червня 2014 року, за результатами якої складено акт від 05 вересня 2014 року № 032-30/3021.

02 жовтня 2014 року відповідачем на підставі вказаного акту внесено вимогу № 26-032-14-14/12392 «Щодо усунення порушень, виявлених ревізією».

Вказаною вимогою позивача зобов'язано вжити заходи щодо усунення допущених порушень вимог законодавства, про що проінформувати в місячний термін.

Незгода з пунктом 3 вказаної вимоги суб'єкта владних повноважень обумовило звернення позивача до суду з адміністративним позовом.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва не погоджується з доводами Інституту фізики напівпровідників імені В.Є. Лашкарьова НАН України, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Обсяг повноважень та завдань органів державної контрольно-ревізійної служби (далі - органи ДКРС) визначені у Законі України «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні» (в редакції, що був чинним в момент виникнення спірних правовідносин).

Так, згідно з ст. 2 Закону № 2939-XII головним завданням державної контрольно-ревізійної служби є здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяття зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності в міністерствах та інших органах виконавчої влади, в державних фондах, у бюджетних установах і у суб'єктів господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах і в організаціях, які отримують (отримували в періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів та державних фондів або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), виконанням місцевих бюджетів, розроблення пропозицій щодо усунення виявлених недоліків і порушень та запобігання їм у подальшому.

Також, однією з основних функцій контрольно-ревізійних управлінь в областях є здійснення контролю за усуненням недоліків і порушень, виявлених під час проведення державного фінансового контролю (п. 5 ч. 1 ст. 8 Закону № 2939-XII).

Приписами п. 10 ч. 1 ст. 10 Закону № 2939-XII визначено, що контрольно-ревізійним управлінням в областях надається право звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Крім того, п. 50 Порядку № 550 (в редакції, що був чинним в момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що за результатами проведеної ревізії у межах наданих прав органи служби вживають заходів для забезпечення звернення до суду в інтересах держави щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів, а також стягнення у дохід держави коштів, одержаних за незаконними договорами, без встановлених законом підстав або з порушенням вимог законодавства.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджетів та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

У той же час, вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства є обов'язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Вказана позиція узгоджується з позицією Верховного Суду України викладеній у постановах від 15.04.2014 р. № 21-40а14, № 21-63а14, від 13.05.2014 р. № 21-89а14, від 20.05.2014 р. № 21-93а14, від 28.10.2014 р. № 21-462а14.

Зокрема, враховуючи викладені вище норми чинного законодавства, суд зазначає, що в порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке породжує безпосередньо права чи обов'язки для позивача.

Як вбачається з матеріалів даної справи, Інспекція пред'явила вимогу від 02 жовтня 2014 року № 26-032-14-14/12392 про усунення порушень, виявлених під час ревізії Інституту фізики напівпровідників імені В.Є. Лашкарьова НАН України.

У той же час, як вбачається з пункту третього оскаржуваної вимоги, остання вказує на виявлені збитки та їхній розмір.

Зокрема пунктом 3 вказаної вимоги позивача зобов'язано забезпечити повернення коштів в розмірі 44,99 тис. грн. із спеціального фонду до загального фонду Інституту за порушення вимог пункту 34 Типового положення з планування, обліку і калькулювання собівартості науково-дослідних та дослідно-конструкторських робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.07.1996 № 830; підпункту 2.2 Порядку та умов надання платних послуг бюджетними науковими установами, затвердженого спільним наказом Міністерства освіти і науки, Міністерства фінансів та Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції від 01.12.2003 № 798/657/351.

На думку відповідача, вказані порушення виникли у в'язку з тим, що при розрахунках калькуляції кошторисної вартості науково-дослідних робіт, які виконувались Інститутом в 2010-2013 роках та за період з 01 січня 2014 року по 01 червня 2014 року на платній основі за рахунок коштів сторонніх організацій, в деяких договорах не була включена вартість комунальних послуг, що призвело до отримання в період з 01 січня 2014 року по 01 червня 2014 року Інститутом бюджетних асигнувань із загального фонду державного бюджету в завищених обсягах та їх спрямування на видатки, що підлягали здійсненню за рахунок коштів спеціального фонду кошторису на загальну суму 44,99 тис. грн., чим завдано Інституту матеріальної шкоди (збитків) на вказану суму.

Отже, з вказаної вимоги судом вбачається, що вона стосується відшкодування виявлених збитків, завданих об'єкту контролю.

При цьому, зважаючи на те, що збитки стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, правильність їх обчислення перевіряє суд, який розглядає цей позов, а вимога в цій частині не є обов'язковою для підконтрольної установи, тобто не створює для неї жодних правових наслідків та не тягне жодних обов'язків, суд приходить до переконання про відсутність порушеного права позивача у спірних правовідносинах.

Таким чином, суд дійшов висновку щодо необґрунтованості заявленого позову та відсутності підстав для його задоволення.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. ст. 69, 70 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищезазначене, суд всебічно, повно та об'єктивно, за правилами, встановленими ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази та заслухавши пояснення представників сторін по справі, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому в задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити повністю.

Враховуючи положення ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, відшкодування судового збору позивачу не підлягає.

Керуючись ст. ст. 69-71, ст. 94, ст. 128, ст. ст. 158-163, ст. 167, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. В задоволенні адміністративного позову Інституту фізики напівпровідників імені В.Є. Лашкарьова НАН України відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя І.М. Погрібніченко