Справа № 398/2344/14-а
Суддя: Бишевська Н.А.
Дата ухвалення: 2015-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

21 травня 2015 рокусправа № 398/2344/14-а

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Бишевської Н.А.

суддів: Добродняк І.Ю Семененка Я.В.

за участю секретаря судового засідання: Новошицької О.О.

представників сторін:

позивача : - не з'явився

відповідача: - Кравченко О.М., дов. від 02.01. 15 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на постанову Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 лютого 2015 р. у справі № 398/2344/14-а

за позовом ОСОБА_3

до Петрівської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби в Кіровоградській області №49

про зобов'язання вчинити певні дії, стягнення з відповідача коштів на відшкодування шкоди, завданої його бездіяльністю, -

ВСТАНОВИВ:

02.04.2014 ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до Петрівської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Кіровоградській області № 49, в якому (з урахуванням останніх уточнень, т.2, а. с.68-76) просив:

1) визнати незаконними дії та бездіяльність Петрівської ВК № 49 щодо залучення ОСОБА_3 до понаднормових робіт понад установлений законом час та несплаті понаднормово відпрацьованих годин робочого часу, компенсації за невикористану відпустку та грошової допомоги при звільненні;

2) зобов'язати Петрівську ВК № 49 вчинити нарахування та виплату додаткових видів грошового забезпечення, а саме:

- одноразову грошову допомогу при звільненні в сумі 4229,20 грн.,

- компенсацію за невикористану відпустку в сумі 6 550,25 грн.,

- заборгованість у оплаті за роботу в понадурочний час за 2011-2013 роки в сумі 6447,86 грн.,

- заборгованість у оплаті за роботу в понадурочний час за 2004-2010 роки в сумі 17640 грн.,

- середній заробіток за час вимушеного прогулу за затримку видачі трудової книжки з вини власника за період з 08.11.2013 по 18.11.2013 у розмірі 758,45 грн.,

3) стягнути з Петрівської ВК № 49 моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_3 за наказом керівника Петрівської ВК № 49 звільнився зі служби за власним бажанням, однак протягом усього строку служби і під час проведення остаточного розрахунку при звільнені порушено конституційні та трудові права позивача щодо нарахування та виплати грошових сум, призначених законодавством України.

Постанову Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 лютого 2015 у справі № 398/2344/14-а у задоволенні вищевказаного адміністративного позову відмовлено.

Постанову суду мотивовано відсутністю підстав для виплат позивачу заявлених грошових сум.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, згідно якої скаржник просить скасувати постанову Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 лютого 2015 у справі № 398/2344/14-а, як таку що винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог. Скаржник зазначає, що судом першої інстанції проігноровано наявність законних підстав для здійснення відповідачем виплат заявлених сум на користь позивача. Зокрема, скаржник зазначає, що не отримував повідомлення від відповідача щодо необхідності отримати трудову книжку, а такі обставини не можна вважати ухиленням від отримання трудової, оскільки позивач не був обізнаний про те, що повинен забрати трудову книжку. Скаржник вважає безпідставною відмову у задоволенні вимоги щодо компенсації понаднормової праці, оскільки постовими відомостями відділу охорони повністю доведено факт неодноразової понаднормової праці позивача.

Заявник апеляційної скарги вважає, що судом відверто проігноровано всі докази, що надавались позивачем по справі щодо обліку робочого часу, які містили докази понаднормової праці ОСОБА_3 Також, скаржник вказує на те, що судом неодноразово відхилялись всі клопотання заявлені представником позивача у справі, без наведення мотивів та законного обґрунтування таких відмов. ОСОБА_3 вказує, що одноразова грошова допомога при звільненні може бути виплачена не лише в разі наявності у особи необхідного стажу вислуги років, а й у разі звільнення за власним бажанням, за кожний повний календарний рік служби.

Петрівська ВК № 49 проти задоволення апеляційної скарги заперечує, вважає оскаржену постанову суду першої інстанції цілком обґрунтованою та правомірною, про що зазначено представником відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції.

Позивач просив здійснити розгляд скарги без його участі.

Відповідно до матеріалів справи підтверджується наступне: згідно даних трудової книжки з 15.12.2004 ОСОБА_3 зарахований на службу в органи Управління пенітенціарної служби України в Кіровоградській області (а. с.6).

08.11.2013 керівником Петрівської ВК № 49 винесено наказ № 123о/с, яким згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_3, молодшого інспектора відділу охорони Петрівської ВК Управління Державної пенітенціарної служби в Кіровоградській області № 49 звільнено за п.64 «ж» (за власним бажанням) 08.11.2013 (т.1, а. с.107).

З трудової книжки та вищевказаного наказу вбачається, що вислуга років ОСОБА_3 у календарному обчисленні становить 8 років 10 місяців 23 дні (т.1, а. с.6, 107).

ОСОБА_3 звернувся до суду з даним адміністративними позовом, вважаючи, що мало місце пропущення строків виплати належних грошових сум під час звільнення і не виплати певних сум, які підлягали такій виплаті на користь позивача, чим порушені права та охоронювані законом інтереси останнього.

Перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з таких підстав:

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно приписів ч.ч.1, 2 ст.14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23.06.2005 № 2713-IV (в редакції на момент виникнення спірних відносин, далі - Закон № 2713) до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу (далі - особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - працівники кримінально-виконавчої служби).

Служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

У відповідності до ч.5 ст.23 Закону № 2713 на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюються дія статей 22 і 23 Закону України "Про міліцію", а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для працівників органів внутрішніх справ. На працівників кримінально-виконавчої служби поширюються умови оплати праці, передбачені для працівників органів внутрішніх справ, які не мають спеціальних звань.

В свою чергу, згідно ч.1 ст.18 Закону України "Про міліцію" від 20.12.90 № 565-XII (далі - Закон № 565) порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до підпункту "ж" пункту 64 Положення про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою КМ УРСР від 29.07.91 № 114 (в редакції на момент виникнення спірних відносин, далі - Положення №114) звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби провадиться за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що у п.2 Постанови Пленуму ВСУ від 24.12.99 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що згідно з ч.2 ст.124 Конституції України суди вирішують будь-які індивідуальні трудові спори щодо оплати праці в порядку, передбаченому гл.XV Кодексів законів про працю України (далі - КЗпП), за вибором працівника безпосередньо або після попереднього розгляду в Комісії по трудових спорах (далі - КТС). Вимоги про оплату праці декількох або групи працівників, у тому числі заявлені в їхніх інтересах уповноваженими на це законом органами, не можуть бути об'єднані в одному провадженні через відсутність необхідної для цього спільності предмета позову.

Передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

Також відповідно до ч.9 ст.1 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» від 25.03.92 р. № 2232-ХІІ військовослужбовці - особи, які проходять військову службу.

При цьому за приписами статті 2 вищезазначеного Закону України військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України, пов'язаній із захистом Вітчизни.

Стаття 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Як зазначено у Листі Департаменту заробітної плати та умов праці Міністерства соціальної політики України у листі № 774/13/84-13 від 24.07.2013, військовослужбовці, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, Кодекс законів про працю України не поширюється. Військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу. Порядок проходження служби урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов'язки і відповідальність (т.2, а. с.85).

Отже, невірним є посилання суду першої інстанції в оскарженій постанові на положення Кодексу законів про працю України у питаннях, які стосуються норм оплати служби військовослужбовців, не враховуючи випадків прямого посилання на таке застосування у самій нормі (положенні) нормативно-правового акту.

Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача вчинити нарахування та виплату позивачу заборгованості по оплаті за роботу в понадурочний час за 2011-2013 роки в сумі 6447,86 грн. та заборгованості по оплаті за роботу в понадурочний час за 2004-2010 роки в сумі 17640 грн.

Позивач наполягає на наявності у нього права на отримання виплат за понаднормові (надурочні) години, відпрацьовані на службі, посилаючись, що підтвердженням факту його понаднормової зайнятості являються постові відомості відділу охорони (т.1, а. с.132-254; т.2, а. с.1-44), які визначають кожен час служби та є прямим доказом того, що ОСОБА_3 ніс службу у визначені відомостями дні з 8 по 8 годину, тобто 24 години, а також залучався до служби з порушенням норми закону щодо тривалості часу відпочинку.

Згідно Методичних рекомендацій щодо застосування підсумованого обліку робочого часу, затверджених наказом Міністерством праці та соціальної політики України № 138 від 19.04.2006 (далі - Методичні рекомендації), підсумований облік робочого часу кожного працівника здійснюється за табелем виходу на роботу за обліковий період.

У відповідності до п.8 Методичних рекомендацій «Час, відпрацьований понад нормальну тривалість робочого часу, визначається як різниця між фактично відпрацьованим часом роботи згідно табелю обліку робочого часу та нормою тривалості робочого часу за обліковий період. Кількість додаткових вільних від роботи днів визначається шляхом ділення часу, відпрацьованого понад норму тривалості робочого часу, на нормальну тривалість робочого дня».

Тобто, для обліку робочого часу працівників застосовується Табель обліку використання робочого часу, який є основним джерелом інформації з цього питання.

Крім того, Наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань 18.10.2004 № 203, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.11.2004 за № 1411/10010, затверджена Інструкція про порядок застосування нормативно-правових актів з питань грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої системи (яка втратила чинність 23.11.2009, далі - Інструкція № 203).

Наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань від 07.10.2009 № 222, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.11.2009 за №1040/17056 затверджена Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України (чинна на даний час, далі - Інструкція № 222).

Так, згідно положень п.1.6 Інструкції № 203, які повторюються з додаванням у п.1.9 Інструкції № 222 при залученні осіб рядового та начальницького складу до несення служби понад установлений законодавством робочий час виплата грошового забезпечення проводиться з розрахунку посадового окладу й окладу за спеціальним званням.

Годинна ставка обчислюється шляхом поділу місячного посадового окладу й окладу за спеціальним званням на кількість годин робочого часу в поточному місяці виходячи із 41-годинного робочого тижня. При цьому понаднормова служба не повинна перевищувати для кожної особи чотирьох годин протягом двох днів поспіль і 120 годин на рік. Компенсація понаднормової служби шляхом відгулів не допускається.

Служба осіб рядового та начальницького складу в дні щотижневого відпочинку (за винятком тих осіб, які несуть службу за затвердженими в установленому порядку графіками змінності служби) та святкові дні може компенсуватися за їх згодою наданням іншого дня відпочинку або в грошовій формі в подвійному розмірі виходячи з посадового окладу й окладу за спеціальним званням.

Підставою для залучення осіб рядового і начальницького складу до понаднормової служби чи служби в дні щотижневого відпочинку та святкові дні є:

письмові накази керівників органів і установ;

графіки нарядів чергувань, затверджені керівниками органів і установ.

За несення служби особами рядового та начальницького складу у вихідні та святкові дні на територіях радіоактивного забруднення виплата грошового забезпечення за цей час їм провадиться в подвійному розмірі з урахуванням доплат, установлених статтею 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Згідно ч.ч.1, 4 ст.70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Отже, враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства, належними доказами понаднормової служби позивача є Табель обліку використання робочого часу, письмові накази керівників органів і установ та графіки нарядів чергувань, затверджені керівниками органів і установ.

Матеріали справи не містять наказів керівника Петрівської ВК № 49 та графіків нарядів чергувань, затверджених таким керівником, які б свідчили про залучення позивача до понаднормової служби.

Табелем обліку використання робочого часу у жовтні-листопаді 2013 року (т.2, а. с.86) також не підтверджується понаднормові години несення ОСОБА_3 служби.

Разом з тим, як встановлено судом першої інстанції і не спростовано позивачем, у ОСОБА_3 були понаднормово відпрацьовані години, за які відповідачем було виплачено грошову компенсацію.

Таким чином, посилання скаржника на те, що доказом кількості понаднормово відпрацьованих ним годин, є дані обліку постових відомостей, не приймаються судом до уваги, оскільки ці дані не є належним доказом у розумінні ст.70 КАС України.

Отже, колегія суддів, як і суд першої інстанції, не вбачає підстав для зобов'язання відповідача вчинити нарахування та виплату позивачу заборгованості по оплаті за роботу в понадурочний часи.

Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача вчинити нарахування та виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні в сумі 4229,20 грн.

Позивач вважає, що має право на грошу допомогу при звільненні на підставі п.18.1 Інструкції № 222.

При цьому, в апеляційної скарзі позивач зазначає про невірне застосування судом першої інстанції Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" з огляду на те, що позивач під дію цього закону не підпадає, оскільки ще на має права на пенсійне забезпечення згідно цього Закону, а відповідно до Інструкції № 222 має право на грошу допомогу при звільненні, не маючи права на пенсію та стажу більше 10 років для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні закон не вимагає.

Пункт 18 Інструкції № 222 визначає порядок виплати грошової допомоги особам рядового і начальницького складу при звільненні зі служби.

Так, згідно п.18.1 Інструкції № 222 особам рядового і начальницького складу, які мають право на пенсію за Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" при звільненні зі служби за вислугою строку служби, за віком, за станом здоров'я, у зв'язку із скороченням штатів або з проведенням організаційних заходів у разі неможливості використання на службі виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків, а при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

З наведеної норми вбачається, що одноразова грошова допомога може виплачуватись у 50 % місячного грошового забезпечення або у 25 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби залежно від підстав звільнення, але в обох випадках стосуються осіб рядового і начальницького складу, які мають право на пенсію за Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

В свою чергу, згідно положень ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-XII особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Таким чином, правомірним є застосування судом першої інстанції у даному випадку Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Крім того, відповідно до абз.4 п.10 Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей, затвердженого Постановою КМУ від 17.07.92 № 393, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби: які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Отже, з огляду на те, що у ОСОБА_3 (як зазначено вище) на день звільнення 08.11.2013 вислуга років в календарному обчисленні складає 08 років 10 місяців 23 дні, право на отримання останнім одноразової грошової допомоги не виникає.

Таким чином, колегія суддів, як і суд першої інстанції, не вбачає підстав для зобов'язання відповідача вчинити нарахування та виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні за власним бажанням.

Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача вчинити нарахування та виплату позивачу компенсації за невикористану відпустку в сумі 6 550,25 грн.

Скаржник зазначає, що не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у виплаті йому компенсації за невикористану відпустку, оскільки фактично 95 днів щорічної відпустки, час для відпочинку, через незаконні дії керівництва колонії змушений був використовувати для навчання в академії, оскільки не міг отримати законну відпустку у зв'язку з навчанням.

Колегія суддів такі доводи скаржника до уваги не приймає, оскільки:

З матеріалів справи вбачається, що дійсно у період з 2006 по 2012 рік позивач навчався за направленням від установи в Національній юридичній академії ім.Ярослава Мудрого (виклики, рапорти тощо - т.1, а. с.53-69).

При цьому додаткова відпустка у зв'язку з навчанням у вищому навчальному закладі надавалась у відповідності до ч.1 ст.15 Закону України «Про відпустки» від 15.11.96 № 504/96-ВР згідно довідки-виклику на сесію, яку студент подавав разом з рапортом на відпустку.

Щорічна основна відпустка надавалась відповідно до п.56 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом, затвердженого Постановою КМУ від 28.07.91 № 114 (в редакції на момент виникнення спірних відносин), згідно якого особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров'я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення.

Особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Разом з тим, відповідно до ч.15 ст.10 Закону України «Про відпустки» працівникам, які навчаються в навчальних закладах без відриву від виробництва, щорічна відпустка за їх бажанням приєднується до часу проведення настановних занять, виконання лабораторних робіт, складання заліків та іспитів, часу підготовки і захисту дипломного проекту та інших робіт, передбачених навчальною програмою.

При цьому за приписами ч.4 ст.11 вказаного Закону у разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом. Якщо причини, що зумовили перенесення відпустки на інший період, настали під час її використання, то невикористана частина щорічної відпустки надається після закінчення дії причин, які її перервали, або за згодою сторін переноситься на інший період з додержанням вимог статті 12 цього Закону.

З наведених норм вбачається, що обрання періоду чергової відпустки і поєднання її до навчальної (додаткової) здійснюється за бажанням працівника і ч.4 ст.11 Закону України «Про відпустки» передбачає можливість перенесення відпустки на інший період після закінчення дії причин, які її перервали.

Положеннями Кодексу адміністративного судочинства України передбачається не лише обов'язок суб'єкта владних повноважень (відповідача у справі) щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності (ч.2 ст.71 КАС України), але й обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч.1 ст.71 КАС України).

Проте позивачем не надано суду доказів того, що мали місце його письмові звернення (рапорти, заяви) до керівництва колонії щодо надання чергової відпустки не у період проходження сесії, або про перенесення основних щорічних відпусток на інші дати, які б були відхилені (не задоволені) відповідачем, і що позивач за таких обставин звертався до суду з позовом про порушення його прав.

Таким чином, колегія суддів, як і суд першої інстанції, не вбачає підстав для зобов'язання відповідача вчинити нарахування та виплату позивачу компенсації за невикористану відпустку в сумі 6 550,25 грн.

Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача вчинити нарахування та виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу за затримку видачі трудової книжки з вини власника за період з 08.11.2013 по 18.11.2013 у розмірі 758,45 грн.

Як встановлено судом першої інстанції і не заперечується позивачем, з 08.11.2013 по 19.11.2013 ОСОБА_3 не з'являвся за місцем несення служби, а рапорт про звільнення надіслано поштою, де також позивач просив розгляд даного питання на засіданні кадрової комісії розглянути без його участі.

Згідно табелю обліку використання робочого часу за листопад 2013 року ОСОБА_3 виходив на службу останній раз 3 листопада 2015.

Скаржник зазначає про безпідставність висновків суду першої інстанції про те, що позивач ухилявся від отримання трудової книжки, оскільки через відмову відповідача прийняти рапорт про звільнення в приміщенні виправної колонії, ОСОБА_3 змушений був надіслати його поштою і при першій можливості, коли працівник колонії повідомив позивача в телефонному режимі про звільнення 18.11.2013, останній відразу з'явився до місця колишньої служби для отримання трудової книжки та підписання всіх необхідних документів.

Враховуючи наведені обставини, скаржник наполягає на порушенні відповідачем п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, яке полягає у не направленні позивачу поштового повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки, що, в свою чергу, призвело до обов'язку Петрівської ВК № 49 сплатити ОСОБА_3 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу тобто за 10 днів з 8 по 18 листопада 2013 року.

Дійсно, у відповідності до положень пункту п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 № 58, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.08.93 за № 110 (далі - Інструкція № 58) при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки.

Згідно п.4.2 Інструкції № 58 якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Отже, обов'язок виплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу згідно пункту п.4.1 Інструкції № 58 виникає за наявності вини власника або уповноваженого ним органу у затримці видачі трудової книжки.

Разом з тим, для пересилання трудової книжки поштою необхідна письмова згода працівника, надана власнику, доказів наявності якої матеріали справи не містять.

Наведені вище обставини також свідчать про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 визнати незаконними дії та бездіяльність Петрівської ВК № 49 щодо залучення позивача до понаднормових робіт понад установлений законом час та несплаті понаднормово відпрацьованих годин робочого часу, компенсації за невикористану відпустку та грошової допомоги при звільненні.

При цьому колегія суддів зауважує, що, висуваючи дану вимогу, яка стосується одночасно і дій, і бездіяльності суб'єкту владних повноважень, позивачем не здійснено розмежування між тим, які саме з зазначених ним обставин є протиправними діями, а які протиправною бездіяльністю.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди колегія суддів зазначає наступне:

Позивач зазначає, що неправомірними діями та бездіяльністю відповідача йому спричинено моральну шкоду у сумі 20 000 грн.

Проте, колегія суддів вважає правомірною відмову суду першої інстанції у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 щодо стягнення моральної шкоди, оскільки, як вбачається з положень ст.23 ЦК України та Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.05.95 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральної шкодою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ завданих незаконними діями, доказів наявності яких та причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та негативними наслідками, які б мали місце, позивачем суду не надано.

Тим більш, що вимога про стягнення моральної шкоди у даному випадку є похідною від решти позовних вимог, які є основними і її задоволення можливе лише у разі задоволення основних вимог, що у даному випадку відсутнє.

Посилання скаржника на наявність процесуальних порушень, які полягають у тому, що проігноровані його клопотання щодо залучення співвідповідача - Державної пенітенціарної служби України, щодо розгляду справи в закритому судовому засіданні, щодо зобов'язання відповідача надати табелі обліку робочого часу, а клопотання щодо забезпечення доказів подане 02.04.2014, а всупереч діючому законодавству розглянуто лише 22.12.2014 і то частково, і рішення винесене з помилками, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки заява клопотань є таким же правом сторони у справі, які і відмова у їх задоволенні є правом суду.

Тим більш, позивачем не визначено які саме норми процесуального законодавства порушені судом у даному випадку і що вказані можливі процесуальні порушення (а також і те, що в судових засіданнях 13 січня та 16 січня відбувались заміни секретаря, про що не було оголошено суддею, і прийняття участі 13 січня у судовому засіданні представника відповідача без документа, що підтверджує його повноваження) мали для позивача такі негативні наслідки, які б могли бути підставою для скасування оскарженої останнім постанови суду першої інстанції.

З огляду на все зазначене, доводи апеляційної скарги не спростовують правового обґрунтування, покладеного в основу судового рішення, тому не можуть бути підставою для скасування постанови суду першої інстанції про відмову ОСОБА_3 у задоволенні адміністративного позову.

Отже, передбачених статтею 202 КАС України підстав для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення не вбачається, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 лютого 2015 р. у справі № 398/2344/14-а - залишити без задоволення.

Постанову Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 лютого 2015 р. у справі № 398/2344/14-а - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України та може бути оскаржена відповідно до ст. 212 КАС України.

Головуючий: Н.А. Бишевська

Суддя: І.Ю. Добродняк

Суддя: Я.В. Семененко