Справа № 815/1737/15
Суддя: Вовченко О. А.
Дата ухвалення: 2015-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1737/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Вовченко O.A.

судді Завальнюка І. В.

судді Андрухіва В. В.

секретар судового засідання Дубовик Г.В.,

за участю: перекладача - ОСОБА_1

позивача - ОСОБА_2

представника позивача - ОСОБА_3 (за ордером),

представників відповідача - Білоконь Н.О., Ващіліної Н.С. (за довіреностями);

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної Міграційної Служби України про визнання неправомірним та скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_2 з адміністративним позовом до Державної Міграційної Служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 04.02.2015 року № 33-15 та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування адміністративного позову зазначено, що позивач є громадянином Сирійської Арабської Республіки, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Позивач зазначає, що він не може повернутись до країни свого громадянської належності з причин загальнопоширеного насильства, а також через побоювання бути насильно мобілізованим до лав армії чи озброєних угрупувань. Позивач є лікарем за фахом, надавав допомогу постраждалим у конфлікті, що є в країні, через що привертав увагу та став об'єктом примусу до вступу в армію, однак позивач є цивільним лікарем та не бажав приймати участі у збройному конфлікті. Позивач зазначив, що погрози мали тривалий характер, тому позивач був змушений залишити країну походження в пошуках захисту, адже небезпека рекруту залишається й на сьогодні.

Від відповідача надійшли до суду заперечення до адміністративного позову (а.с. 147-156), в яких зазначено, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності заяви вимогам п.1 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали адміністративний позов, просили суд задовольнити його в повному обсязі з підстав, викладених у адміністративному позові.

В судовому засіданні представники відповідача заперечували проти задоволення адміністративного позову з підстав, викладених в запереченнях до адміністративного позову.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представників позивача та відповідача, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, встановив наступне.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Сирії, національність - араб, віросповідання - іслам суніт, мова - арабська (а.с. 38).

ОСОБА_2 залишив країну постійного проживання 13.07.2012 року, виїхавши із Сирії до Лівану, а 29.04.2013року - з Лівану - до Йорданії, 06.08.2013 року - прибув до Туреччини (а.с. 40).

09.01.2014 року літаком - авіарейсом м. Стамбул - м. Одеса ОСОБА_2 прибув до м. Одеси за візою та паспортом (а.с. 41).

03.03.2014 року ОСОБА_2 звернулвся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 34-37).

Заява про визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтована тим, що позивач працював лікарем в госпіталі в м. Мадая (область Дамаска), де допомагав жителям цього міста, що постраждали під час боїв з армією Сирії, до тих пір, доки даний госпіталь не обстріляли військові. Під час обстрілу позивач був поранений в ліву ногу, у зв'язку з чим виїхав до Лівану для операції. Пізніше переїхав до Туреччини для продовження лікування, де у нього почались проблеми із зором. Надалі позивач вирішив продовжити лікування в Україні, але наразі фінансової можливості для лікування не має. Позивач вказав на те, що до Сирії він повернутись не може, оскільки оголошений в розшук, його дім зруйнований, брат вбитий снайпером, а м. Мадая оточено військами. Батьки проживають у родичів, брат зі сімєю знаходиться в Лівані, сестра з чоловіком - в Йорданії.

Відповідно до анкети позивача, як особи, яка звернулась з заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту (а.с.38-42), та протоколу співбесіди з позивачем (а.с.68-69), ОСОБА_2 народився в Сирії, область - Дамаск, с. Мадая. Неодружений, дітей не має. Військовозобов'язаний, але в армії не служив. Родина, батьки та молодший брат, мешкають в Сирії в селі. Медичну освіту здобув в Одеському національному медичному університеті, за спеціалізацією - сімейний лікар. Навчання закінчив у 2011 році, після чого повернувся на батьківщину, де вже починались військові дії. В Сирії працював лікарем приблизно рік та три-чотири місяці. Лікарською діяльністю припинив займатись, оскільки на лікарню впала бомба - в 2012 році та позивач постраждав, у зв'язку з чим поїхав до Лівану на лікування.

ОСОБА_2 зазначив, що в Лівані він не залишився, оскільки в Лівані не міг знайти роботу.

У відповідності до протоколу співбесіди з позивачем, як особи, яка звернулась з заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, в Йорданію позивач виїхав лише заради подовження паспорту. Там не залишився, у зв'язку із негативним відношенням до сирійців, що обумовлено тим, що після війни біженців в сусідніх з Сирією країнах дуже багато. Після Йорданії позивач поїхав в Туреччини, оскільки думав, що зможе допомагати на кордоні з Сирією, бути там лікарем, але там не зміг себе реалізувати, бо не знає турецької мови, відтак повернувся у Стамбул, щоб зробити візу до України. Позивач зазначив, що в його рідному селі йде війна, будинок обстріляли і верхні поверхи зруйнувались, зараз родина живе на першому поверсі.

Також, при співбесіді з працівниками міграційної служби позивач зазначив, що його родина досі не виїхала, оскільки батько не бажає, однак вся родина проти влади.

12.12.2014 року за результатами розгляду особової справи громадянина Сирії ОСОБА_2 № 2014OD0046 Управління дійшло до висновку про доцільність відмовити останньому у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов передбачених абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (а.с. 96-106). Так, зокрема, аналізом особової справи, разом із наявною інформацією по країні громадянського походження, співробітник Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області дійшла висновку про відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на батьківщину.

Рішенням Державної міграційної служби України від 04.02.2015 року № 33-15 з посиланням на ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" висновок Головного управління державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 26).

На думку суду, така відмова є обґрунтованою та ґрунтується на законі з огляду наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон).

Виходячи із змісту частини п'ятої статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Положення п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону визначають, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації "Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку", видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

При цьому, позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути належним доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування на батьківщині, які б слугували причиною його вимушеного від'їзду з Сирії, позивач не надав, та послідовних тверджень при анкетуванні не навів.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно частини 5 статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд вважає необхідним зазначити, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності.

Так, дослідивши особову справу позивача разом з інформацією, наданою під час анкетування та проведенні опитування, можна дійти висновку, що твердження позивача про наявність підстав для надання йому статусу біженця є необґрунтованими.

Так, свої доводи про необхідність надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_2 обґрунтовує побоюваннями бути призваним до лав армії та тим, що при поверненні на батьківщину він буде заарештований, оскільки знаходиться в розшуку.

В той же час, як вбачається із матеріалів особової справи ОСОБА_2, позивач під час військового конфлікту в країні походження мав можливість легально перетнути кордон, що свідчить про ту обставину, що в будь-яких національних базах розшуку, позивач не знаходився. Крім того, ОСОБА_2 в Йорданії у дипломатичному представництві Сирії мав змогу в квітні 2013 року продовжити дію національного паспорту, що, також, спростовує доводи позивача відносно побоювань іноземця зазнати примусового призову до збройних сил в умовах військового конфлікту та бути заарештованим.

Крім того, доводи позивача, що він знаходиться в розшуку жодним чином не підтверджуються та не зазначено будь-яких ґрунтовних доводів з цього приводу відносно джерела отримання такої інформації.

Відтак, судом не вбачається, що позивач мав на момент виїзду проблеми, так як без перешкод вибув з країни походження.

Слід зазначити, що ситуація військового конфлікту та масові порушення їв людини підтверджені міжнародною спільнотою, однак при аналізі підстав отримання додаткового захисту слід аналізувати також можливість внутрішнього переміщення або отримання захисту в сусідніх країнах, ситуацію з близькими родичами заявника, причини довгострокового перебування іноземця в іншій країні, причини звернення за захистом, не маючи планів повернення на Батьківщину тощо.

Аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Інформація про можливі переслідування ОСОБА_2 представниками сирійських спецслужб вбачаються надуманими. У разі виникнення побоювань щодо повернення в Сирію іноземець міг без зволікань звернутись за захистом в Лівані, де проживав на протязі дев'яти місяців. До того ж, як вказано позивачем, в Лівані проживає та займається підприємницькою діяльністю рідний брат іноземця.

Крім того, як вбачається з особової справи, позивач, також, мав змогу звернутись за захистом в Йорданії, оскільки знаходився там чотири місяці. Крім того, позивач знаходився в Туреччині та не звертався за захистом.

Вказане позивач мотивує особистим ставленням до вказаних країн та відсутністю умов для самореалізації.

Також, наступні факти вказують на необґрунтованість клопотання в контексті надання додаткового захисту позивачеві, а саме:

- звернення за захистом на території України (від 03.03.2014 року) відбулося лише з метою фактичної легалізації, так як строк легального знаходження особи на території України закінчився 09.02.2014 року; іноземець стверджує, що не має фінансової змоги надалі лікуватись в Україні, але з 2012 року виїжджає до різних країн у пошуках роботи; - твердження позивача містять суттєві розбіжності. Так, при зверненні ОСОБА_2 зазначив, що будинок зруйновано, брата вбив снайпер, інший брат з родиною проживає в Лівані. Під час анкетування особа вказала, що батьки із братом живі та проживають в рідному селищі, брат проживає в Лівані, а про сестру взагалі ніяких відомостей.

- найближчі родичі заявника, а саме батько, мати та брат на даний момент продовжують проживати на Батьківщині у м. Дамаск, селище Мадая;

- наявними даними ЗМІ підтверджується, що країни-сусіди Сирії (Туреччина, Ліван та інші) без перешкод приймають сирійських біженців http://islam-today.n4/novosti/2014/04/04/oon-zaregistrirov ;

- брат позивача виїхав до Лівану, де займається бізнесом (а.с. 55).

Окрім наведеного, суд акцентує увагу на тому, що заява позивача про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту (а.с. 35-36) ґрунтується на твердженнях ОСОБА_2 щодо необхідності залишення країни походження за станом здоров'я позивача, що й стало причиною від'їзду із Сирії.

Так, в заяві позивач зазначив, що під час обстрілу позивач був поранений в ліву ногу, у зв'язку з чим виїхав до Лівану для операції. Пізніше переїхав до Туреччини для продовження лікування, де у нього почались проблеми із зором. Надалі позивач вирішив продовжити лікування в Україні.

Тобто, з наведеного вбачається, що ціллю в'їзду позивача до Лівану, Туреччини та України є лікування, а згідно протоколу співбесіди, також, - пошуки роботи.

Таким чином, враховуючи встановлені вище обставини, суд приходить до висновку, що надані позивачем відомості, можливо визнати очевидно неправдивими та такими, що не можуть бути розглянуті в площині надання заявникові міжнародного захисту в Україні.

Враховуючи відсутність жодних доказів чи підтверджень будь-яких переслідувань та непослідовність наданої інформації разом із неправдоподібністю більшістю ключових елементів тверджень позивача, суд погоджується з висновком міграційного органу, що вказані обставини дозволяють вважати заяву іноземця таким, що не відповідає вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Вищезазначені позивачем обставини, на думку суду, лише підтверджують, те що особа не потребує міжнародного захисту, як біженець у відповідності до Конвенції 1951 року.

Відносно додаткової форми захисту суд зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Таким чином, суд вважає, що під час судового розгляду справи знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін "не бажає" відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою "внаслідок таких побоювань". Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни "в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань". В любому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Надана позивачем інформація при викладені причин виїзду з країни громадянської належності є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернення не надано, не доведено жодного суттєвого факту заяви. Позивач не надав переконливих доказів щодо його особистого переслідування в разі повернення на батьківщину.

Позивач користується захистом країни своєї громадянської належності, про що свідчить факт безперешкодного продовження дії національного паспорту, легального перетину кордону. Зазначене свідчить про те, що держава, громадянкою якої є позивач, забезпечує його права як громадянина, позивач користується захистом органів офіційної влади, тобто добровільно прийняв захист від країни своєї громадянської належності, а відтак не потребує міжнародного захисту та не є біженцем.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з дослідженням всіх обставин справ і є правомірним. Наведені позивачем підстави для надання йому статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Таким чином, на підставі встановлених судом фактів, суд приходить до висновку про те, що спірне рішення прийнято Державною міграційною службою України в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та обґрунтовано, у зв'язку із чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 69-71, 160-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державної Міграційної Служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 04.02.2015 року № 33-15 та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений та підписаний колегією суддів 22.05.2015 року.

Головуючий суддя Вовченко О.А.

Суддя Завальнюк І. В.

Суддя Андрухів В. В.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державної Міграційної Служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 04.02.2015 року № 33-15 та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити.

22 травня 2015 року.