Справа № 20646/10
Суддя: Католікян М.О.
Дата ухвалення: 2010-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" липня 2010 р.справа № 2а-4921/10/0470

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Католікяна М.О.

суддів: Панченко О.М. Коршуна А.О.

при секретарі судового засідання: Гулій О.Г. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпропетровськ апеляційну скаргу Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації»на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 червня 2010 року, ухвалену в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» про визнання дій незаконними, зобовязання вчинити дії,

у с т а н о в и л а:

02 червня 2010 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом було ухвалено постанову, якою суд задовольнив позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання дій відповідача з відмови зареєструвати право власності незаконними, зобовязання його зареєструвати право власності на майно. Постанова суду полягала у тім, що 12.03.2010 р. рішенням третейського суду за позивачами було визнано право власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Калинова, 8Д. Згодом на підставі цього рішення Кіровським районним судом був виданий виконавчий лист. Під час звернення до КП «ДМБТІ»з відповідною заявою позивачам було відмовлено з посиланням на те, що рішення від 12.03.2010 р. не є правовстановлювальним документом, а сам спірний обєкт нерухомості не прийнято в експлуатацію. Відмова відповідача є неправомірною, оскільки суперечить чинному законодавству (а.с.а.с. 27 29).

03 червня 2010 року відповідач, не погодившись з ухваленою постановою, звернувся до суду з апеляційною скаргою. У скарзі позивач послався на те, що рішення судом першої інстанції було ухвалене з порушенням норм матеріального права. Так, згідно із законом рішення третейського суду, яким було визнано право власності за позивачами, не є правовстановлювальним документом. Нерухоме майно, яке було предметом спору, не прийнято в експлуатацію. Вказані обставини явилися причиною звернення КП «ДМБТІ»до суду з апеляційною скаргою, якою позивач просив постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду скасувати та відмовити у позові (а.с.а.с. 33 35).

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду у межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів доходить висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції було встановлено та знайшло своє підтвердження у суді апеляційної інстанції, що 12.03.2010 р. третейським судом у складі одного третейського арбітра ОСОБА_3 згідно із Законом України «Про міжнародний комерційний арбітраж»у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «ЛОМІ»про зобовязання укласти договір, визнання права власності було ухвалено рішення, яким за позивачами було визнано право спільної часткової власності на багатофункціональний торговельний комплекс літ. А-4 загальною площею 4863,9 м2, у тому числі надбудову над літ. А-4, по вул. Калинова, 8Д без додаткового акту введення в експлуатацію. Вказаним рішенням суд також вирішив зареєструвати у КП «ДМБТІ»за позивачами набуте право власності. Ухвалене рішення дотепер не оскаржувалося (а.с.а.с. 7, 8).

24 березня 2010 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська на підставі рішення від 12.03.2010 р. був виданий виконавчий лист (а.с. 9).

01 квітня 2010 року позивачі звернулися до КП «ДМБТІ»із замовленням № 1869/07 про реєстрацію за ними права власності на нерухоме майно, розташоване за адресою:

м. Дніпропетровськ, вул. Калинова, 8Д.

14 квітня 2010 року рішенням КП «ДМБТІ»позивачам було відмовлено у задоволенні поданого замовлення. Рішення було обґрунтовано тим, що перелік правовстановлювальних документів, які є підставою для реєстрації права власності згідно з Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно не містить посилання на арбітражне рішення. Крім того, спірне нерухоме майно відповідно до закону не було прийнято в експлуатацію, що виключає можливість реєстрації за позивачами права власності на це майно (а.с.а.с. 10, 11).

Вказані вище спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України 2003 року, Законом України від 01.07.2004 р. № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації прав власності на обєкти нерухомого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 р. № 7/5.

В силу статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 316, 317, 319, частини 1 статті 321, статті 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі статтею 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

У відповідності зі статтею 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість або правочинів щодо нерухомості, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

За змістом статей 2, 8, частини 3 статті 17, частини 4 статті 18, пункту 5 Прикінцевих положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»до створення єдиної системи органів реєстрації прав, а також до формування Державного реєстру прав у складі державного земельного кадастру реєстрація об'єктів нерухомості проводиться комунальними підприємствами бюро технічної інвентаризації. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державний реєстратор прав у межах своїх повноважень, серед іншого, здійснює державну реєстрацію прав власності, інших речових прав на нерухомість, їх обтяжень, правочинів щодо нерухомого майна або відмовляє в такій реєстрації та встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законів та інших нормативно-правових актів, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на об'єкт нерухомого майна, наявності інших підстав для державної реєстрації прав або відмови в такій реєстрації. Державній реєстрації підлягають заявлені речові права на нерухоме майно за наявності документів, що підтверджують вчинення правочинів щодо таких об'єктів, посвідчених відповідно до закону, або свідчать про наявність інших, передбачених законом підстав. Для державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно до місцевого органу державної реєстрації прав разом із заявою про державну реєстрацію прав подаються документи про правочини щодо такого об'єкта нерухомого майна та їх копії або інші документи, що свідчать про встановлення, зміну чи припинення речового права.

В силу статті 19, частин 1, 2 статті 24 приведеної норми підставою державної реєстрації виникнення, переходу, припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень цих прав, зокрема, є рішення суду. Також нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»передбачено перелік підстав, за наявності яких у державній реєстрації права може бути відмовлено, і цей перелік є виключним і розширеному тлумаченню не підлягає. Крім того, відмова у державній реєстрації прав із підстав, зазначених в абзаці 4 частини 1 статті 19, не позбавляє особу права повторно звернутися із заявою за умови усунення підстав для відмови у державній реєстрації прав.

Системний аналіз приведених норм дає можливість дійти висновку про те, що право власності на спірне нерухоме майно підлягає державній реєстрації, і таке право позивачів виникає з моменту його державної реєстрації. Компетентним органом, що здійснює державну реєстрацію права власності у цьому випадку є відповідач у справі. Рішення третейського суду від 12.03.2010 р. (яке ухвалено відповідно до Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж») та виконавчий лист від 24.03.2010 р. є правовстановлювальними документами, які повинні надаватись для здійснення державної реєстрації права власності на спірний обєкт нерухомого майна та є підставою для реєстрації такого права. У свою чергу у державного реєстратора, відповідача у справі, відсутні повноваження щодо трактування законів, положень нормативно-правових актів, рішень суду тощо і тлумачення відомостей про заявлені права власності, а реєстрація прав на нерухоме майно має здійснюватись у відповідності до резолютивної частини рішення суду .

За таких обставин колегія суддів вважає, що за наявності рішення третейського суду, яке ухвалено відповідно до Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж»і яким за позивачами визнано право власності на майно, а також виконавчого листа, у відповідача відсутні будь-які підстави для відмови останнім у реєстрації права власності на нерухоме майно, і під час прийняття державним реєстратором 14.04.2010 р. рішення про відмову у здійсненні державної реєстрації відповідач діяв не у межах повноважень та не у спосіб, які визначені чинним законодавством.

Зясувавши у достатньо повному обсязі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи сторін і давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив постанову, яка відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними у матеріалах справи письмовими доказами.

Приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 КАС України виключене право оцінки доказів належить суду, який здійснює таку оцінку за своїм внутрішнім переконанням, безпосередньо, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши їх.

Таким чином, перевіривши справу у повному обсязі, колегія суддів доходить висновку про обґрунтованість висновків суду першої інстанції та безпідставність приведених в апеляційній скарзі доводів.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації»залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 червня 2010 року, ухвалену в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації»про визнання дій незаконними, зобовязання вчинити дії, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з дня її виготовлення у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий суддя М.О. Католікян

Суддя: А.О. Коршун

Суддя: О.М. Панченко