Справа № 24390/09
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2010-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" серпня 2010 р. справа № 2а-1387/09

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Панченко О.М.

суддів: Божко Л.А. Католікяна М.О.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Нікопольському районі Дніпропетровської області

на постанову: Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2009 року по справі №2а-1387/09 (головуючий суддя Троян Н. А.)

за позовом: ОСОБА_1

до: Управління Пенсійного фонду України в Нікопольському районі Дніпропетровської області

про: визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а :

30 березня 2009 року ОСОБА_1 звернулася до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з адміністративним позовом, в якому просила відновити пропущений строк для звернення до суду за захистом порушених прав, свобод та інтересів за період з 01.01.2007р. до 31.12.2008р.; зобов'язати відповідача нарахувати на користь позивача недоплачену йому як дитині війни щомісячну державну соціальну допомогу за 2006-2008 роки в сумі 4471 грн. 20 коп.

Постановою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2009 року по справі №2а-1387/09 вимоги позивача задоволені частково. Позивачу поновлено строк для звернення до суду з позовом про зобовязання нарахувати йому державну допомогу як дитині війни; бездіяльність відповідача щодо нездійснення перерахунку і виплати позивачу підвищення до пенсії визнана протиправною; відповідача зобовязано здійснити перерахунок і забезпечити виплату позивачу підвищення до пенсії в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, відповідно до ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" за період з 09.07.2007р. по 31.12.2007р. та з 22.05.2008р. по 31.12.2008р.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволені вимог позивача відмовити. В своїй апеляційній скарзі відповідач зазначає, що в його діях відсутні будь-які порушення чинного законодавства України, оскільки фінансування виплат, передбачених Законом України "Про соціальний захист дітей війни" проводиться із державного бюджету України. Посилається на відсутність підстав застосування поняття "мінімальний розмір пенсії за віком", визначеного ст. 28 Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування", для визначення розміру підвищення пенсії, відповідно до ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни". Окрім того, відповідач зазначає про неправильне застосування судом першої інстанції строку позовної давності.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач, відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" має статус дитини війни, що підтверджується відміткою в пенсійному посвідченні, та перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Нікопольському районі Дніпропетровської області.

Статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", яка набрала чинності з 01.01.2006 року, передбачено, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Розмір мінімальної пенсії за віком визначений ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", відповідно до якої мінімальна пенсія за віком дорівнює прожитковому мінімуму, встановленому для осіб, що втратили працездатність. Положення ч. 3 вказаної статті не є перешкодою для застосування даної величини (мінімального розміру пенсії за віком) до обрахування інших пенсій чи доплат, повязаних з мінімальною пенсією за віком, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого, крім передбаченого частиною першою статті, мінімального розміру пенсії за віком.

Заперечення апелянта щодо невизначеності органа виплати підвищення пенсії судом до уваги не приймаються, оскільки іншого державного органу, який здійснює виплату пенсії, крім Пенсійного фонду України, законодавством не визначено. Пенсійний фонд України діє на підставі Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.10.2007 року № 1261, відповідно до п. 15 якого Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку його територіальні управління. Відповідно до Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування", рішення щодо призначення, донарахування, перерахунок пенсії приймаються територіальними органами Пенсійного фонду України за місцем проживання пенсіонерів.

Відповідно до п. 3 Положення "Про Пенсійний фонд України", його основними завданнями є, зокрема, участь у формуванні і реалізації державної політики у сфері пенсійного забезпечення та соціального страхування, а також забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання, інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством. Таким чином, обовязок по нарахуванню та виплаті доплати до пенсії позивача, передбаченої ст. 6 Закону покладено на відповідні територіальні управління за місцем проживання позивача.

Отже, відповідач є належним органом, на який покладено функції з нарахування, призначення, виплати пенсій, надбавок, підвищень та доплат, тому, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, мав довести правомірність своєї бездіяльності.

Згідно з п. 12 ст. 71 Закону України "Про державний бюджет України на 2007 рік", зупинено на 2007 рік дію ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни".

Рішенням Конституційного Суду України № 6-рп від 09.07.2007 року положення п.12 ст.71 та ст. 111 Закону України "Про державний бюджет України на 2007 рік" визнано неконституційними.

Відповідно до ст. 152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Саме з 09.07.2007 року такій категорії осіб, як "діти війни", поновлено право на отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, на протязі 2007 року з підвищенням на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

У 2008 році механізм реалізації положень ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" врегульовано шляхом внесення змін до цієї статті Законом України "Про державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України", згідно якого до пенсії виплачується підвищення в розмірі надбавки, встановленої для учасників війни, а саме - 10 відсотків від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Рішенням Конституційного Суду України №10-рп/2008 від 22.05.2008р. були визнані неконституційними положення пункту 41 розділу 2 Закону України "Про державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України". Отже, з цього часу позивач набув право на отримання щомісячної доплати до основної пенсії в розмірі 30 відсотків від мінімальної пенсії за віком на протязі періоду з 22.05.08 по 31.12.08 року.

В наступному це питання було врегульоване постановою Кабінету Міністрів України "Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян" № 530 від 28.05.2008р. Проте, судом першої інстанції обґрунтовано не було прийнято до уваги вказану постанову, оскільки вона не може бути застосована виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами.

Сторони не оспорюють, що протягом 2008 року та по час розгляду справи в суді позивач отримував виплату підвищення до пенсії дітям війни у розмірі 10 відсотків від прожиткового мінімуму або, відповідно, від мінімальної пенсії за віком, що враховано судом першої інстанції при винесенні рішення.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що права позивача у вказані періоди були порушені.

Проте, колегія суддів погоджується з твердженням апелянта про безпідставне визнання поважною причини пропуску позивачем строку звернення до суду, який визначений ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно ч.2 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України, для звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Колегія суддів вважає, що позивачем не надано переконливих доказів пропуску строку з поважної причини, а його юридична необізнаність не може слугувати підставою для поновлення строку, оскільки мова йдеться про нормативні акти та рішення Конституційного Суду України, які офіційно оприлюднюються в засобах масової інформації.

Виходячи з вищевикладеного, вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо нездійснення перерахунку та невиплати позивачу у повному обсязі надбавки до пенсії, а також зобовязання відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу надбавки до пенсії, згідно Закону України "Про соціальний захист дітей війни", за періоди з 09.07.2007р. по 31.12.2007р., з 22.05.2008р. по 29.03.2008р. є обґрунтованими, але вони не підлягають задоволенню, у зв'язку з пропущенням позивачем строку для звернення до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що порушення процесуального права призвело до неправильного вирішення справи, яке відповідно до п. 4 ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нової постанови, якою слід відмовити в частині поновлення позивачу строку звернення до суду з адміністративним позовом та зобовязання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача щомісячну доплату до пенсії в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, встановленої ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування", за періоди з 09.07.2007р. по 31.12.2007р., з 22.05.2008р. по 29.03.2008р.

Колегія суддів вважає, що в іншій частині вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 197, 198, п.4 ст. 202, ст. 207 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Нікопольському районі Дніпропетровської області задовольнити частково.

Скасувати постанову Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2009 року по справі №2а-1387/09 та ухвалити нове рішення, яким:

- визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Нікопольському районі Дніпропетровської області щодо нездійснення перерахунку та невиплати ОСОБА_1 у повному обсязі підвищення надбавки до пенсії, згідно ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" за період з 22.05.2008р. по час постановлення рішення судом першої інстанції 24.06.2009р.

- зобовязати Управління Пенсійного фонду України у Нікопольському районі Дніпропетровської області здійснити перерахунок та виплату підвищення до пенсії ОСОБА_1, згідно ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", за період з 22.05.2008р. по час постановлення рішення судом першої інстанції 24.06.2009р., розрахованої з урахуванням вимог ч. 1. ст. 28 Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування" і законодавчо визначеного розміру мінімальної пенсії за віком, встановленого на час виплати, за відрахуванням раніше виплачених сум.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду України протягом двадцяти днів, відповідно до ст. ст. 324, 325 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий суддя: О. М. Панченко

Судді: Л. А. Божко

ОСОБА_2