Справа № 813/1122/14,2а-443//20/2014
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2015-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2015 р. № 876/6061/14

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

Большакової О.О.,

з участю секретаря судового засідання Малетич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Жидачівському районі Львівської області на постанову Жидачівського районного суду Львівської області від 26 березня 2014 року в адміністративній справі № 813/1122/14 за позовом управління Пенсійного фонду України в Жидачівському районі Львівської області до відділу державної виконавчої служби Жидачівського районного управління юстиції у Львівській області про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2014 року позивач звернувся до Жидачівського районного суду Львівської області із зазначеним позовом, у якому просив скасувати постанову державного виконавця ВДВС Жидачівського РУЮ Львівської області про відкриття виконавчого провадження за № 41728264 від 29.01.2014 р., як незаконну.

Позовні вимоги обгрунтував тим, що виконавче провадження відкрито з порушеннням норм матеріального та процесуального права, зокрема із порушенням вимог статей 3, 17 та 18 Закону України «Про виконавче провадження» і статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», так як виконавчий лист № 443/1676/13-а, який видано 16.01.2014 року Жидачівським районним судом Львівської області, про стягнення із позивача на користь ОСОБА_2 нарахованого, але не виплаченого підвищення до пенсії в розмірі 1899,10 грн не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, а підлягає виконанню органами Казначейської служби. Крім того, цей виконавчий лист не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження», зокрема у ньому відсутні ідентифікаційний код боржника.

Постановою Жидачівського районного суду Львівської області від 26 березня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеною постановою, її оскаржило управління Пенсійного фонду України в Жидачівському районі Львівської області (надалі - УПФУ в Жидачівському районі), яке вважає, що судом при винесенні рішення порушені норми матеріального та процесуального права, неповністю досліджені та з'ясовані всі обставини у справі, що призвело до неправильного вирішення справи. Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тими ж обставинами й аргументами, що й позовні вимоги та, крім того, зазначає, що стягнення коштів з рахунку спричинить порушення чинного законодавства, заподіяння значної шкоди правам, свободам, інтересам позивача та правам, свободам, інтересам пенсіонерів, які отримають пенсії відповідно до інших законів за рахунок страхових внесків підприємств, які обліковуються на рахунках органів Пенсійного фонду, відкритих в Ощадному банку. Тому просить скасувати постанову суду першої інстанції і винести рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Відповідно до частини першої статті 41 Кодексу адміністративного судочинства України у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що дана апеляційна скарга є безпідставна і не підлягає до задоволення з наступних міркувань.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 181 КАС України учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутись до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21.04.1999 р. (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин; надалі - Закон № 606-XIV) примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Виконанню підлягають, зокрема, виконавчі листи, що видаються судами.

Відповідно до статті 19 Закону № 606-XIV державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення, зазначеного в статті 17 цього Закону.

Державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби (стаття 25 цього ж Закону).

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, на підставі виконавчого листа № 443/1676/13-а, виданого 16.01.2014 р. Жидачівським районним судом Львівської області, про стягнення з УПФУ в Жидачівському районі на користь ОСОБА_2 нарахованого, але не виплаченого підвищення до пенсії в розмірі 1899,10 грн заступником начальника відділу ДВС Жидачівського РУЮ 29.01.2014 р. винесено постанову ВП № 41728264 про відкриття виконавчого провадження.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що дер-жавний виконавець при винесенні оскаржуваної постанови діяв у відповідності до вимог Закону № 606-XIV і підставно відкрив виконавче провадження, оскільки за формою та змістом виконавчий лист відповідає вимогам статті 18 Закону № 606-XIV. Чинним законодавством не передбачено повноважень органів Державної казначейської служби на здійснення списання коштів з рахунків боржника, відкритих в банківських установах, а наявність відповідних призначень не дає можливості виконання рішення суду за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішення суду

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів, відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильними.

Частина перша статті 18 Закону № 606-XIV містить вимоги до виконавчого документа, у якому зокрема мають бути зазначені ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 26 Закону № 606-XIV у разі невідповідності змісту виконавчого листа вимогам статті 18 цього Закону державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження.

Разом із тим пункт 3 частини третьої статті 11 Закону № 606-XIV надає право державному виконавцю при здійсненні виконавчого провадження з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі й конфіденційну.

Статтею 259 КАС України передбачено, що виконавчий лист має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України "Про виконавче провадження".

Також передбачено, що суд, який видав виконавчий лист, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, або визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, та стягнути на користь боржника безпідставно одержане стягувачем за виконавчим листом.

Тому відсутність у виконавчому листі ідентифікаційних кодів боржника та стягувача не є підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження, оскільки ці недоліки можуть бути усунуті державним виконавцем у виконавчому провадженні.

Також колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що рішення про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган, здійснюється Державною казначейською службою України в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

При цьому, у абзаці третьому пункту 2 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845, наводиться визначення боржника за виконавчим документом, під яким розуміється визначений у рішенні про стягненя коштів розпорядник (бюджетна установа) чи одержувач бюджетних коштів, а також підприємство, установа, організація, рахунки яких відкриті в органах Казначейської служби.

Пунктом 2 статті 76 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено зокрема, що кошти Пенсійного фонду зараховуються на єдиний рахунок Пенсійного фонду і зберігаються на окремих рахунках територіальних органів Пенсійного фонду в уповноваженому банку.

Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік Пенсійному фонду Украни надаються відповідні бюджетні призначення, відповідно до яких останні проводять видатки з державного бюджету, проте здійснюють це з рахунків відкритих в уповноважених банках.

Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що фінансування видатків на утримання органів Пенсійного Фонду України та пенсійних виплат проводиться не через рахунки, відкриті в органах Казначейства, а через рахунки, відкриті в банках.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що чинним законодавством не передбачено повноважень органів Державної казначейської служби на здійснення списання коштів з рахунків боржника, відкритих в банківських установах, а наявність відповідних призначень не дає можливості виконання рішення суду за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішення суду.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що оспорювана постанова від 29.01.2014 р. про відкриття виконавчого провадження ВП № 41728264 винесена державним виконавцем у межах його повноважень та у відповідності із нормами законодавства.

Відповідно до статті 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції є законною, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст.160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Жидачівському районі Львівської області залишити без задоволення, а постанову Жидачівського районного суду Львівської області від 26 березня 2014 року в адміністративній справі № 813/1122/14 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Р.Й.Коваль

Судді В.В.Гуляк

О.О.Большакова