Справа № 826/614/15
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2015-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 червня 2015 року № 826/614/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючої судді - Мазур А.С., суддів - Кротюка О.В., Літвінової А.В., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомгромадянина Анголи ОСОБА_1
до Державної міграційної служби України
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, у якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 04.09.2014 № 442-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

У судовому засіданні позивач позов підтримав та просив суд задовольнити його в повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, хоча про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, подав до суду заперечення, у яких вказав, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем вивчено матеріали особової справи шукача притулку, дано оцінку та досліджено інформацію по країні його походження, на підставі чого та з урахуванням імперативних приписів статті 6 Закону України „Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту " відповідачем правомірно відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено умови, за яких такий статус не надається.

Згідно з ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Анголи, народився в м. Луанда Мдаза -Конго, неодружений (релігійний шлюб, за національністю - баконго, за віросповіданням - мусульманин, рідна мова - кіконго, володіє мовами - португальскою, лінгала, кіконго-вільно, французька - середній рівень, російська - вільно. Освіти не має. Не працює на даний час. Документів не має.

За словами позивача, він залишив країну постійного перебування 25.02.1993, оскільки в ній була громадянська війна між партією «МПЛА» та «УНІТА» з приводу президентських виборів в Анголі 31.10.1992, тобто причини залишення країни вказує як політичні.

Старший брат позивача - ОСОБА_6 (1961 р.н.) був секретарем партії «УНІТА», а батько - ОСОБА_7 працював в комітеті програми пропаганди «УНІТА» в провінції М банзо Конго.

Зі слів ОСОБА_1, на його родину відразу після виборів було скоєно напад представниками політичної партії «МПЛА», в результаті чого його та старшого брата ОСОБА_6 забрали до в'язниці «Страда де Катете», а їх матір було зґвалтовано та розстріляно в будинку. Після декількох днів знаходження у в'язниці ОСОБА_6 було страчено, а позивача кожен день били та катували. Дані дії були спричиненні тим, як зазначає позивач, що вся родина останнього була прихильниками партії «УНІТА». Після звільнення позивач дізнався, що його батька вбили в особистому будинку. Товариш батька допоміг звільнитись з в'язниці та поселив у своєму будинку, але кожного дня представниками політичної партії «МПЛА» проводили обшук в ньому для виявлення прихильників партії «УНІТА» для страти, у зв'язку з чим залишатись в подальшому в даному будинку позивачу було небезпечно та було прийнято рішення переїхати до іншої країни.

19.03.2014 ОСОБА_1 заповнив анкету про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

На підставі рішення Державної міграційної служби України від 04.09.2014 № 442-14 ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзацу 4 частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1,13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Як убачається з матеріалів справи, про зазначене рішення позивачу повідомлено 13.01.2015, під власноручний підпис.

Позивач не погоджується з оскаржуваним рішенням.

Відповідно до частини 1 статті 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держав.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Стаття 161 КАС України встановлює, що під час прийняття постанови суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

У відповідності до положень частини 1 статті 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно положень статті 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Спеціальним законом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні є Закон України "Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту" від 8 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон України № 3671).

Пунктом 1 статті 1 цього Закону визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з пунктом 13 вказаної статті Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитись в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно статті 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

У частинах 1 та 2 статті 10 Закону України №3671 визначено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється органами міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником органу міграційної служби проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. При цьому, у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів орган міграційної служби має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається (частина 8 вказаної статті Закону). Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Тобто, з наведених норм вбачається, що міграційний орган зобов'язаний розглянути заяву про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, для встановлення додаткової інформації, необхідної для оцінки достовірності повідомленого провести з нею співбесіду та, у разі виникнення сумнівів щодо такої достовірності, звернутись до відповідних органів для підтвердження або спростування наданих заявником відомостей.

Крім того, Законом України "Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу" від 18 березня 2004 року №1629-VI визначено, що метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом (ЄС) до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства ЄС є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу є пріоритетним напрямком української зовнішньої політики.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається" від 29 квітня 2004 року, яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обгрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Приписами ч. 5 ст. 10 Закону України №3671 визначено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вказує, що в 1998 році отримав статус біженця.

Проте, відповідач, на противагу зазначеному, зазначає, що позивач не надав документів, щодо отримання статусу біженця в Україні у 1998 році. Також відповідач вказав, що ОСОБА_1 повідомив, що у 1999 році за вироком суду його позбавили волі терміном на 6 років, але у 2003 році був звільнений, після чого звертався до управління міграційної служби у Вінницький області щодо поновлення статусу біженця, але йому запропонували звернутись у відділ міграційної служби м. Києва, де він і отримав відмову.

Крім того, як убачається з особової справи позивача №2014KYIV0036, копія якої міститься в матеріалах справи (заяви, анкети, протоколів співбесід), останній запевняє міграційну службу, що підставою для виїзду з країни громадянської належності стало побоювання переслідування, оскільки родина останнього була прихильниками партії «УНІТА».

У судовому засіданні позивач заявив, що він тривалий час проживає в Україні, виїхав з країни походження ще у 14 років. Разом з тим, зазначив, що на території України проживає разом з ОСОБА_4, яка, як убачається з наявних у матеріалах справи документів, є особою, яка потребує додаткового захисту. Вони разом виховують шістьох неповнолітніх дітей.

Згідно зі свідоцтва про народження від 01.04.2014, позивач є батьком ОСОБА_5, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2.

Орган міграційної служби за наслідком співбесід, вивчення та оцінки поданих заявником документів, а також інформації отриманих з інших джерел, співставляє отримані внаслідок цього фактичні дані саме суб'єктивним оцінкам заявника, за наслідком чого і робить відповідний висновок про наявність або відсутність підстав для прийняття відповідного рішення в межах власної компетенції.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вказує, що у висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 04.07.2014, який став підставою для винесення оскаржуваного рішення, не надано оцінки фактам тривалого проживання заявника на території України, оскільки позивач виїхав з країни походження ще у 14 років, не враховано факт тривалого проживання з ОСОБА_4, разом з якою виховують дітей, та наявність дочки, яка народилася в Україні, прихильність родини до партії «УНІТА».

Отже, враховуючи зазначене вище, суд приходить до висновку про наявність підстав, що унеможливлюють повернення позивача у країну походження.

Згідно з частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги чи заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що відповідачем не доведено правомірність прийнятого ним рішення від 04.09.2014 № 442-14.

Відповідно до вимог частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Даний критерій вимагає від суб'єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов'язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації.

Суд вважає, що для цього відповідач повинен ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі.

Суд звертає увагу сторін на те, що суб'єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами.

Усі рішення суб'єкта владних повноважень повинні бути прийняті на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законом.

Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову громадянина Анголи ОСОБА_1.

Керуючись статтями 69, 70, 71 та 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов громадянина Анголи ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 04.09.2014 № 442-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Анголи ОСОБА_1 від 19.03.2014 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження або апеляційної скарги в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Суддя А.С. Мазур

Судді О.В. Кротюк

А.В. Літвінова