Справа № 826/4704/15
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2015-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

08 червня 2015 року письмове провадження № 826/4704/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О. розглянувши адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект"
до третя особа Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м.Києві ОСОБА_1
про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (надалі - позивач або ТОВ «Кей-Колект») з позовом до Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві (надалі - відповідач або ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві), за участю третьої особи - ОСОБА_1 (надалі - третя особа або ОСОБА_1), в якому просило:

1. Визнати протиправними Арешт на все нерухоме майно на підставі постанови ВП № 22588110 від 11.11.2010 року ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві; Арешт на все нерухоме майно на підставі постанови № 25514940 від 29.03.2011 року ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві, в частині накладення арешту на нерухоме майно: квартира за адресою АДРЕСА_1.

2. Зобов'язати ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві звільнити з-під арешту нерухоме майно: квартира за адресою АДРЕСА_1.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що накладення відповідачем арешту на квартиру за адресою АДРЕСА_1 (надалі - нерухоме майно) є протиправним, оскільки порушує права позивача, який має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого нерухомого майна.

Відповідач та третя особа в судове засідання не з'явилися, письмових пояснень чи заперечень по суті позовних вимог суду не подали.

Відповідно до частини 4 статті 122, частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, за клопотанням позивача, у зв'язку з неявкою в судове засідання 14.05.2015 року відповідача та третьої особи, суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_1 (Позичальник) та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укр Сиббанк» (Банк) 06.05.2008 року було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0 (надалі - кредитний договір), за умовами якого Банк зобов'язувався надати Позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті в сумі 100 000,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 505 000,00 грн. за курсом НБУ на день укладання Договору, а Позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному Договорі.

Згідно пункту 1.2.2 Договору, Позичальник зобов'язується повернути у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатком 1 до Договору, але у будь-якому випадку не пізніше 06 травня 2038 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього Договору та/або згідно умов відповідної угоди Сторін.

За умовами пункту 1.4. Договору, цільове призначення (мета) кредиту - кредит надасться Позичальнику для його особистих потреб, а саме: купівля квартири.

Згідно пункту 2.1. Договору, виконання зобов'язань Позичальника за цим Договором забезпечується наступним чином, а саме: з метою забезпечення виконання зобов'язань Позичальника Банком приймається: застава нерухомості - двокімнатної квартири, загальною площею 54,30 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та є власністю ОСОБА_1, порука - ОСОБА_3.

Згідно Графіку погашення кредиту (додаток № 1 до Договору) кінцевий термін сплати кредиту визначено - 06.05.2038 року.

У забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором, між ОСОБА_1 (Іпотекодавець) та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укр Сиббанк» (Іпотекодержатель) був укладений Іпотечний договір № 84708 від 06.05.2008 року, за умовами якого, Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю наступне нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. предмет іпотеки є власністю Іпотекодавця на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Кияшко А.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 06.05.2008 року за реєстровим № 2104.

Згідно пунктів 4.1., 4.2. Іпотечного договору, Іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, у разі порушення Іпотекодавцем будь-якого зобов'язання за цим договором або будь-якого зобов'язання, що забезпечено іпотекою за цим Договором. Звернення стягнення здійснюється на підставі, крім іншого: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; позасудового врегулювання у відповідності до умови цього Договору та Закону України «Про іпотеку».

В подальшому, між позивачем (Фактор) та ПАТ «УкрСиббанк» (Клієнт) було укладено договір факторингу від 13.02.2012 року № 2 (надалі - договір факторингу), за умовами якого, Клієнт зобов'язується передати у власність Фактору, а Фактор - прийняти Права Вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату та на умовах, визначених цим Договором. Одночасно з відступленням Прав Вимоги до Фактора переходять усі права Клієнта за усіма Договорами Забезпечення (пункт 1.4. Договору). Передання прав Клієнту за Договорами забезпечення, що були посвідчені нотаріально, відбувається на підставі окремого договору, що укладається Сторонами одночасно з укладенням цього Договору і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно додатку 1 до договору факторингу, до позивача перейшли права вимоги за договором № 0 від 06.05.2008 року, укладеним Банком з третьою особою.

Одночасно, між ПАТ «УкрСиббанк» (Цедент) та позивачем (Цесіонарій) 13.02.2012 року був укладений договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки (надалі - договір про відступлення права вимоги), за умовами якого, у зв'язку з укладенням між Цедентом та Цесіонарієм Договору факторингу № 2 від 13.02.2012 року, Цедент передає, а Цесіонарій приймає права вимоги за договорами іпотеки, зазначеними у Додатку 1 до цього Договору. Згідно додатку 1 до Договору, позивач прийняв право вимоги за договором іпотеки № 0 від 06.05.2008 року, укладеним Банком з третьою особою.

Таким чином, фактично, з моменту укладання зазначених договорів факторингу та відступлення права вимоги, позивач у відносинах з третьою особою набув прав кредитора та іпотекодержателя.

В той же час, з інформаційної довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта від 10.03.2015 року № 34693975, позивачу стало відомо, що на все майно третьої особи відповідачем накладено арешт:

постановою про відкриття виконавчого провадження, ВП № 22588110 від 11.11.2010 року (реєстраційний запис № 10536635 від 26.11.2010 року);

постановою про відкриття виконавчого провадження, ВП № 25514940 від 29.03.2011 року (реєстраційний запис № 11014274 від 31.03.2011 року).

Таким чином, арешт накладений відповідачем й на спірне нерухоме майно, що належить на праві власності третій особі, проте є предметом іпотеки (в рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором), на який позивач має першочергове право вимоги у разі невиконання третьою особою зобов'язань за кредитним договором.

Позивач вважає, що такі дії державного виконавця порушують його права та законі інтереси, оскільки він має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна, що і стало підставою для його звернення до суду з відповідним адміністративним позовом.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 6 та частини 2 статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» (далі-Закон).

Відповідно до статті 1 Закону, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України (частина 1 статті 2 Закону).

При цьому, частиною 1 статті 6 Закону передбачено гарантії прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні, зокрема, державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно частини 1 статті 11 Закону, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Таким чином, основною функцією державної виконавчої служби є задоволення вимог виконавчого документа, забезпечуючи дотримання при цьому прав та законних інтересів громадян та юридичних осіб, сприяння їм у реалізації своїх процесуальних прав.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 32 Закону, заходами примусового виконання рішень є, крім іншого, звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Відповідно до частини 1 статті 52 Закону, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Згідно частини 1, 2 статті 57 Закону, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом:

винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах;

винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї;

винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження;

проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Відповідно до частини 1 статті 54 Закону, звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

При цьому, згідно частини 3 статті 54 Закону, для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

За правилами частини 4 статті 54 Закону, про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Відповідно до частини 8 статті 54 Закону, примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Згідно статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; основне зобов'язання - зобов'язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов'язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою; іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель; майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи-боржника; іпотекодержатель - кредитор за основним зобов'язанням; боржник - іпотекодавець або інша особа, відповідальна перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання; пріоритет - переважне право однієї особи відносно права іншої особи на те ж саме нерухоме майно.

За приписами статті 3 зазначеного закону, іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Згідно частини 2 статті 1 Закону України «Про заставу» в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Аналогічні положення містяться у статті 572 Цивільного кодексу України, згідно якої, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з наведеного в сукупності, враховуючи, що за договорами факторингу та відступлення права вимоги до позивача перейшли усі права кредитора та іпотекодержателя відносно третьої особи, він має першочергове право задоволення забезпечених іпотекою (спірним нерухомим майном) вимог, у разі невиконання третьою особою своїх зобов'язань за кредитним договором, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, наявність арешту спірного нерухомого майна, яке є предметом іпотеки, порушує права та законні інтереси позивача як іпотекодержателя, оскільки позбавляє його законного права звернути стягнення на предмет іпотеки - спірне нерухоме майно.

При цьому, відповідачем не подано суду доказів виконання вимог частини 4 статті 54 Закону.

Крім того, зважаючи на черговість реєстрації обтяжень, позивач, як обтяжувач з вищим пріоритетом, встановленим Законом України «Про іпотеку», володіє переважним та першочерговим правом на отримання задоволення своїх вимог щодо одного й того ж нерухомого майна, отже у відповідача були відсутні правові підстави для накладення арешту на спірне нерухоме майно на користь інших кредиторів, що не є заставодержателями (іпотекодержателями).

За правилами частини 7 статті 54 Закону, спори, що виникають під час виконавчого провадження щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом.

Відповідно до частини 2 статі 60 Закону, у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши матеріали справи та надані позивачем докази, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем проігноровано обов'язок щодо доказування з урахуванням вимог частини 2 статті 19 Конституції України та частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

За правилами частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Приймаючий до уваги викладене у сукупності, керуючись вимогами статей 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» задовольнити повністю.

Визнати протиправними арешт на все нерухоме майно на підставі постанови ВП № 22588110 від 11.11.2010 року ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві та арешт на все нерухоме майно на підставі постанови № 25514940 від 29.03.2011 року ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві, в частині накладення арешту на нерухоме майно: квартиру за адресою АДРЕСА_1.

Зобов'язати ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві звільнити з-під арешту нерухоме майно: квартиру за адресою АДРЕСА_1.

Судові витрати в сумі 73,08 грн. присудити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» за рахунок Державного бюджету України.

Покласти на відповідний підрозділ Державної казначейської служби України виконання постанови суду в частині стягнення судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Р.О. Арсірій