Справа № 20228/09
Суддя: Нагорна Л.М.
Дата ухвалення: 2010-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" серпня 2010 р. справа № 2а-368/09

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Нагорної Л.М.

суддів: Мірошниченка М.В. Юхименка О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Пологівського районного суду Запорізької області від 15 червня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Пологівському районі Запорізької області про поновлення пропущеного строку для звернення до суду та стягнення недоплаченої щомісячної державної соціальної допомоги «Дітям війни»,-

в с т а н о в и л а:

У квітні 2009 року позивачка звернулася до суду першої інстанції з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Пологівському районі Запорізької області, в якому просила суд відновити пропущений строк для звернення до суду за захистом порушених прав, свобод та інтересів за період з 01.01.2006 року до 31.12.2007 року, зобовязати відповідача нарахувати на її користь недоплачену їй, як дитині війни, щомісячну державну сойці пальну допомогу за 2006-2007 роки в сумі 2733,30 грн. Відповідно до заяви, позивачка просила розглянути справу за її відсутності (а.с.12).

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на відсутність механізму призначення та виплати підвищення до пенсії. При цьому відповідач просив суд, при винесенні рішення по даній справі, застосувати положення ст.ст.99,100 КАС України (а.с.14-15).

Постановою Пологівського районного суду Запорізької області від 15 червня 2009 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подало на нього апеляційну скаргу, в якій просило суд скасувати постанову Пологівського районного суду Запорізької області від 15 червня 2009 року та прийняти нову постанову, якою визнати незаконною бездіяльність відповідача, що призвела до порушення її права на 30 % підвищення її пенсії з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року та з 22.05.2008 року по теперішній час; зобовязати відповідача провести перерахунок її пенсії з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року та з 22.05.2008 року до чинного часу, з урахуванням підвищення її на 30 % від мінімальної пенсії за віком, як дитині війни, зобовязавши сплатити недоплачену суму за строк з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року та з 22.05.2008 року до чинного часу. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що суд першої інстанції безпідставно застосував положення ст.99 КАС України, оскільки її права щодо відсутності строків звернення до суду гарантуються ст. 268 ЦК України.

Відповідач заперечень на апеляційну скаргу до суду не подавав.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1, відповідно до положень абз.1 ч.1 ст.1 Закону України Про соціальний захист дітей війни, має статус дитини війни, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами (а.с.4).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою пропущено річний строк для звернення до суду за захистом своїх порушених прав, свобод та інтересів, передбачений ч.1 ст.100 КАС України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 6 Закону України Про соціальний захист дітей війни передбачено, що пенсії або щомісячне довічне грошове утримання, чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, дітям війни підвищується на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Частина 2 статті 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Дію статті 6 цього Закону було зупинено на 2006 рік відповідно п.17 ст.77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік».

Проте, Законом України від 22 березня 2006 року №3367-IV «Про внесення змін до ЗУ «Про державний бюджет України на 2006 рік»було внесено зміни та виключено п.17 ст.77 зазначеного закону.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 110 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік»зазначене підвищення в 2006 році повинно було запроваджуватись поетапно за результатами виконання бюджету у першому півріччі згідно з порядком, який мав бути визначений Кабінетом Міністрів України та погоджений Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету.

Однак, у 2006 році на законодавчому рівні не було визначено порядку виплати 30% надбавки до пенсії «дітям війни», що у свою чергу виключало можливість збільшення пенсії «дітям війни».

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо нарахування на її користь недоплаченої їй, як дитині війни, щомісячної державної соціальної допомоги за 2006 рік задоволенню не підлягають.

Приймаючи до уваги той факт, що Рішенням Конституційного суду України № 6-рп від 09 липня 2007 року положення ст. 71 Закону України Про Державний бюджет України на 2007 рік про зупинення дії ст. 6 Закону України Про соціальний захист дітей війни на 2007 рік втратили чинність з 09.07.2007 року, відповідач повинен був здійснити перерахунок та виплатити щомісячну доплату до пенсії ОСОБА_1 відповідно до чинного законодавства, починаючи з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року включно.

Сторонами визнано, що Управління Пенсійного фонду України в Пологівському районі Запорізької області будь-яких дій, повязаних з нарахуванням підвищення до пенсії позивачки з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року, включно, не здійснювало, відповідних виплат - не проводило.

Тому колегія суддів вважає, що право позивача на отримання підвищення до її пенсії у розмірі, передбаченому ст. 6 Закону України Про соціальний захист дітей війни виникло після 09 липня 2007 року та тривало по 31 грудня 2007 року.

Між тим, суд першої інстанції вірно врахував, що у своїх запереченнях відповідач наполягав на відмові в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позивачкою строку, встановленого ст.99 КАС України з застосуванням при цьому положень ч.1 ст.100 КАС України ( а.с.14-15).

Відповідно до ст.99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Чинне законодавство встановленими строками обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст..17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини є джерелом права, також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав ( наприклад, справа Стаббігс та інш. проти Великобританії рішення від 22.10.1996р., Девеер проти Бельгії рішення від 27.02.1980р.).

У відповідності до ч.1 ст. 100 КАС України пропущення річного строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні позову за умови, що на цьому наполягає одна із сторін.

Таким чином, враховуючи те, що позивачка звернулася з позовом 29 квітня 2009 року, в той же час у своєму адміністративному позові, ОСОБА_1 взагалі не просила поновити їй строк звернення до адміністративного суду за захистом своїх порушених прав, свобод та інтересів та не зазначила коли саме вона дізналася про таке порушення. А отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав пропуску нею строку звернення до суду.

Вимога позивачки в апеляційній скарзі щодо задоволення її позовних вимог в частині зобовязання відповідача провести перерахунок її пенсії з 22.05.2008 року по теперішній час є безпідставною та задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують зроблений судом першої інстанції висновок.

Відповідно до ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.198, ст. 200, 205, 206 КАС України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Пологівського районного суду Запорізької області від 15 червня 2009 року - залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий: Л.М.Нагорна

Судді: М.В.Мірошниченко

ОСОБА_2