Справа № 808/1268/15
Суддя: Горобцова Ярослава Володимирівна
Дата ухвалення: 2015-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2015 року Справа № 808/1268/15 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Горобцової Я.В., суддів - Бойченко Ю.П., Матяш О.В. розглянувши у місті Запоріжжі в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування наказу, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі - позивач або ОСОБА_1) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі - відповідач або МВС України), в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України від 26.01.2015 №79 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1».

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що при притягненні позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді попередження про неповну посадову відповідність проігноровано вимоги ст. 14 Дисциплінарного статуту ОВС України, яка передбачає, що при визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо. На думку позивача, службове розслідування стосовно нього проведено не об'єктивно, дії, зазначені в оскаржуваному наказі, не містять ознак дисциплінарного проступку та не спричинили будь-яких негативних для держави та служби наслідків.

Заперечуючи проти позову з підстав, викладених в письмових запереченнях, відповідач зазначив, що комісією з проведення службового розслідування було зібрано факти, що підтверджували порушення позивачем службової дисципліни протягом 2014 року, а саме невиходи на службу без поважних причин та не погодження з керівництвом МВС своїх виїздів закордон у приватних справах. За наслідками службового розслідування комісією складений висновок, згідно якого факти порушення службової дисципліни позивачем знайшли своє підтвердження, у зв'язку з цим комісія рекомендувала Міністру внутрішніх справ застосувати до позивача дисциплінарне стягнення у вигляді попередження про неповну посадову відповідність. З висновками комісії Міністр погодився та, керуючись правами, наданими ст.ст. 12 та 13 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ, наказом МВС України від 26.05.2015 №79 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1» притягнув позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді попередження про неповну посадову відповідність.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 10 березня 2015 року відкрито провадження у справі та призначено попереднє судове засідання.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 08 квітня 2015 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

26 травня 2015 року через службу діловодства суду представником позивача подано клопотання, в якому він позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить розглянути справу в порядку письмового провадження.

26 травня 2015 року через службу діловодства суду представником відповідача подано клопотання, в якому він не визнає адміністративний позов та просить розглянути справу в порядку письмового провадження.

Відповідно ч.1 ст. 41 КАС України суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти позову, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,-

ВСТАНОВИВ:

01.03.2014 наказом Міністерства внутрішніх справ України №194 о/с ОСОБА_1 призначено на посаду начальника Головного управління МВС України в Запорізькій області.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 28.11.2014 №1300 «Про призначення та проведення службового розслідування» у зв'язку з тим, що 28.11.2014 начальник ГУМВС України в Запорізькій області генерал-майор міліції ОСОБА_1, у порушення вимог наказу МВС України від 31.12.2004 №1666, без дозволу керівництва Міністерства внутрішніх справ, залишивши підпорядкований останньому особовий склад, який виконує службові обов'язки у прифронтовій зоні, напризволяще, без дієвого контролю, прибув до міста Києва, призначено за викладеними відомостями службове розслідування. Проведення службового розслідування доручено комісії у складі: полковника міліції ОСОБА_2 - начальника відділу ДВБ (голова комісії); полковника міліції ОСОБА_3 - начальника відділу ГШ; підполковника міліції - ОСОБА_4 - старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах ДВБ; майора міліції ОСОБА_5 - заступника начальника режимно-секретного управління - начальника відділу режиму таємного діловодства та допускної роботи ДРСДЗ; капітана міліції ОСОБА_6 - головного інспектора УІОС ДКЗ.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 26.01.2015 №79 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1» за порушення вимог статті 28 Закону України «Про державну таємницю», п.696 Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року №939, п.7.8 Інструкції про порядок забезпечення режиму секретності, охорони конфіденційної інформації, що є власністю держави, під час міжнародного співробітництва та виїзду за кордон працівників органів та підрозділів внутрішніх справ, яким надано допуск до державної таємниці, затвердженої наказом МВС України від 31.03.2009 №142, та п.2.1.5 розділу 2 наказу МВС України від 31.12.2004 №1666 «Про затвердження інструкції з організації відряджень у структурі Міністерства внутрішніх справ України» (із змінами, визначеними наказом МВС України від 31.03.2010 №77), що виразилося у здійсненні виїздів до міста Києва і за кордон у 2014 році без відповідного погодження з Міністром внутрішніх справ України, керуючись ст.ст. 5, 7, 8, 12, 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, генерал-майора міліції ОСОБА_1, начальника ГУМВС України в Запорізькій області, притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді попередження про неповну посадову відповідність.

За змістом вказаного наказу на підставі наказу МВС від 28.11.2014 № 1300 комісією Міністерства проведено службове розслідування щодо виїздів без оформлення документів в установленому порядку до міста Київ та за кордон у 2014 році начальника ГУМВС України в Запорізькій області генерал-майора міліції ОСОБА_1

Установлено, що 28.11.2014 начальник ГУМВС України в Запорізькій області генерал-майор міліції ОСОБА_1, неотримавши дозволу Міністра внутрішніх справ, приїхав до міста Києва, залишивши територію гарнізону, яка примикає до Донецької області, де проводиться антитерористична операція, та ввірений йому особовий склад міліції без дієвого особистого контролю, чим порушив вимоги наказу МВС України від 31.12.2004 № 1666 «Про затвердження Інструкції з організації відряджень у структурі Міністерства внутрішніх справ України». Крім того, ОСОБА_1 в червні та серпні 2014 року здійснив виїзди без погодження з керівництвом Міністерства до Автономної Республіки Крим (місто Севастополь).

Також у 2014 році ОСОБА_1 здійснив виїзди за кордон (Австрія, Чехія, Італія, Сполучене Королівство Великобританії) без погодження в установленому порядку з керівництвом МВС, що є грубим порушенням вимог статті 28 Закону України «Про державну таємницю», п. 696 Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 939, та п. 7.8. Інструкції про порядок забезпечення режиму секретності, охорони конфіденційної інформації, що є власністю держави, під час міжнародного співробітництва та виїзду за кордон працівників органів та підрозділів внутрішніх справ, яким надано допуск до державної таємниці, затвердженої наказом МВС від 31.03.2009 № 142.

Умисним нерозголошенням маршруту слідування та місць свого перебування за кордоном ОСОБА_1 ввів в оману керівництво Міністерства внутрішніх справ. Оскільки ОСОБА_1 розпорядженням УСБУ в Запорізькій області від 31.03.2014 № 33д надано допуск до державної таємниці за формою № 1, а наказом МВС України від 02.04.2014 № 492 о/с дск надано доступ до державної таємниці вищого ступеня секретності «Особливої важливості», останній є носієм інформації з обмеженим доступом, зокрема, щодо сил, засобів озброєння, військової техніки, які задіяні в ході проведення антитерористичної операції на сході України, тому пересування ОСОБА_1 тимчасово окупованими територіями, підконтрольними терористичним організаціям та незаконним військовим формуванням, і поза межами України може призвести до витоку інформації даної категорії. Тобто, своїми діями ОСОБА_1 свідомо порушив вимоги Закону України «Про державну таємницю».

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 1 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» від 22.06.2006 №3460-IV, (далі - Дисциплінарний статут) службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Згідно ст. 2 Дисциплінарного статуту дисциплінарний проступок - невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.

За змістом ст. 14 Дисциплінарного статуту з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.

Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником. У разі необхідності цей термін може бути продовжено начальником, який призначив службове розслідування, або старшим прямим начальником, але не більш як на один місяць.

Порядок проведення службового розслідування стосовно особи (осіб) рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ у разі надходження до органів та підрозділів внутрішніх справ України, навчальних закладів та науково-дослідних установ системи Міністерства внутрішніх справ України відомостей про вчинення нею (ними) дій, які порушують права і свободи громадян, службову дисципліну, оформлення результатів службового розслідування та прийняття за ними рішення, а також компетенцію структурних підрозділів та посадових осіб органів внутрішніх справ України при його проведенні визначається Інструкцією про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженою Наказом МВС України 12.03.2013 № 230 (далі - Інструкція №230).

Так, згідно п. 2.1 Інструкції №230 підставами для проведення службового розслідування є порушення особами РНС службової дисципліни, у тому числі скоєння кримінальних або адміністративних правопорушень, знищення або втрата службових документів, доручених або охоронюваних матеріальних цінностей, вчинення особами рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України діянь, які порушують права і свободи громадян, службову дисципліну, інші події, пов'язані із загибеллю (смертю) осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України чи їх травмуванням (пораненням), а також події, які сталися за участю осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України і можуть викликати суспільний резонанс.

За приписами п. 3.1. Інструкції №230 міністр внутрішніх справ України має право призначати службові розслідування за всіма підставами та відносно всіх осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України.

Пунктом 2.2.1. Інструкції №230 встановлено, що службове розслідування проводиться уповноваженим на те начальником у разі невиконання або неналежного виконання особами рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України під час службової діяльності вимог чинного законодавства, що призвело до порушення прав та законних інтересів громадян або негативно вплинуло на забезпечення виконання покладених органи внутрішніх справ України завдань з охорони громадського порядку, боротьби зі злочинністю.

Підставою для проведення службового розслідування є належним чином письмово оформлений наказ уповноваженого на те начальника (п. 2.6. Інструкції №230).

Згідно прав, наданих виконавцеві (голові, членам комісії) з метою забезпечення повного, всебічного і об'єктивного дослідження обставин подій, що стали підставою для призначення службового розслідування, п. 6.2 Інструкції №230, останній має право, зокрема, викликати осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, стосовно яких проводиться службове розслідування, а також інших працівників органів внутрішніх справ України, інших осіб (за їх згодою), які обізнані або мають відношення до обставин, що стали підставою для призначення службового розслідування, й одержувати від них письмове пояснення, форма якого наведена в додатку до цієї Інструкції, або усні пояснення, а також документи, які стосуються службового розслідування; користуватися в установленому порядку обліками та інформаційними базами МВС, ГУМВС, УМВС, ВНЗ; залучати в разі потреби відповідних фахівців і отримувати від них консультації, пояснення, роз'яснення з питань, що можуть сприяти проведенню службового розслідування; отримувати та збирати згідно із законодавством України матеріали, що стосуються службового розслідування, у тому числі від інших органів державної влади та місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб, за запитом начальника, який призначив службове розслідування, чи інших уповноважених осіб.

Відповідно до п. 5.1.-5.2. Інструкції № 230 службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником. Початок службового розслідування визначається датою видання наказу про його призначення.

Згідно п. 5.3.-5.4. Інструкції № 230 завершення службового розслідування визначається датою затвердження начальником, який призначив службове розслідування, висновку за результатами службового розслідування (далі - висновок службового розслідування). Якщо вину особи рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України повністю доведено, начальник приймає рішення про її притягнення до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення. Про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ, зміст якого оголошується особовому складу органу внутрішніх справ. Оголошувати дисциплінарне стягнення особі начальницького складу в присутності його підлеглих заборонено.

Пунктами 8.1.-8.4. Інструкції №230 встановлено, що підсумковим документом службового розслідування є висновок службового розслідування, який складається зі вступної, описової та резолютивної частин.

У вступній частині висновку службового розслідування викладаються: посада, звання, прізвище, ініціали службової особи (осіб), яка (і) проводила (и) службове розслідування; підстави для проведення службового розслідування.

В описовій частині висновку службового розслідування викладаються встановлені при проведенні службового розслідування відомості про: обставини, за яких особа (особи) рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України скоїла (и) дисциплінарний проступок або які стали підставою для призначення службового розслідування, а також те, чи мали вони місце взагалі; час, місце, спосіб, мотив та мету вчинення дисциплінарного проступку, його наслідки (їх тяжкість), що настали у зв'язку з цим; посаду, звання, прізвище, ім'я та по батькові, персональні дані (дата та місце народження, освіта, період служби в органах внутрішніх справ і на займаній посаді - з дотриманням вимог Закону України "Про захист персональних даних"), характеристику особи (зокрема, про наявність або відсутність у неї діючих дисциплінарних стягнень), винної в учиненні дисциплінарного проступку, та осіб, дії чи бездіяльність яких сприяли вказаним обставинам; наявність причинного зв'язку між неправомірними діяннями особи рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України та їх наслідками; умови, що передували скоєнню дисциплінарного проступку або спонукали до цього; вимоги законодавства або посадові обов'язки, які було порушено; наявність вини особи (осіб) рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України, обставини, що пом'якшують чи обтяжують ступінь відповідальності, а також ставлення до скоєного.

Також в описовій частині зазначаються відомості про залучення фахівців та дані про них, висвітлюються подані ними результати.

У резолютивній частині висновку службового розслідування виконавцем (комісією) зазначаються: підтвердилися чи спростувалися відомості, які стали підставою для його призначення; пропозиції щодо закінчення службового розслідування, застосування до осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України конкретних заохочень або дисциплінарних стягнень, кваліфікації отриманих тілесних ушкоджень, обставин загибелі (смерті) осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України, списання чи відновлення використаних, пошкоджених або втрачених матеріальних цінностей, зброї, боєприпасів, службових документів, а також про направлення матеріалів службового розслідування до відповідних органів для прийняття рішення згідно із законодавством; запропоновані заходи, спрямовані на усунення виявлених під час службового розслідування недоліків, причин та умов виникнення обставин, які стали підставою для призначення службового розслідування.

Відповідно до п. 8.7. Інструкції № 230 висновок службового розслідування підписується виконавцем (головою та членами комісії) та затверджується начальником, який призначив службове розслідування, або вищим прямим начальником.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для проведення службового розслідування стали відомості про прибуття позивача 28.11.2014 до міста Києва без відповідного погодження та без дозволу керівництва Міністерства внутрішніх справ України.

Разом з тим, в подальшому 12.12.2014 голова комісії начальник відділу ДВБ МВС України ОСОБА_7 звернувся до Міністра внутрішніх справ України ОСОБА_8 із доповідною запискою «Про виявлення фактів порушення дисципліни ОСОБА_1 під час виїздів за кордон у 2014 році», в якій пропонував доручити комісії з проведення службового розслідування перевірити факти дотримання службової дисципліни ОСОБА_1 під час здійснення ним виїздів за кордон та до тимчасово окупованої території АР Крим протягом серпня-жовтня 2014 року.

Згідно резолюції Міністра внутрішніх справ від 12.12.2014 останній погодився з пропозиціями та у разі підтвердження вказаної інформації зобов'язав доповісти пропозиції щодо вжиття заходів дисциплінарного реагування відносно ОСОБА_1

За результатами проведеного службового розслідування 26.12.2014 складено висновок службового розслідування за фактами виїзду до міста Києва та за кордон у 2014 році без погодження керівництва Міністерства начальника ГУМВС України в Запорізькій області ОСОБА_9 (далі - висновок службового розслідування).

Так, з метою проведення службового розслідування членами комісії опитано позивача з питань прибуття останнього до міста Києва 28.11.2014, з питань виїздів до міста Севастополя у 2014 році та щодо виїзду за кордон у 2014 році. Згідно матеріалів розслідування, копія яких наявна в матеріалах справи, ОСОБА_1 власноруч написано пояснення з приводу перебування його 28.11.2014 в місті Києві. На інші питання стосовно перебування у 2014 році ОСОБА_1 в АР Крим та за кордоном (Чехія, Італія, Австрія, Велика Британія), останній, згідно довідки від 12.12.2014 (а.с. 71), надавати письмові пояснення відмовився та усно пояснив, що двічі у вихідні дні здійснював виїзди до міста Севастополь, де проживають його близькі родичі. Також, позивач зазначив, що коли йому було надано короткострокову відпустку з 20 по 23 жовтня 2014 року він з дозволу керівництва Міністерства виїжджав до міста Прага (Чеська Республіка).

Також в матеріалах справи містяться пояснення ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 (а.с. 62-68), зміст яких відображено у висновку службового розслідування, стосовно питання перебування позивача 28.11.2014 на робочому місці. Разом з тим, суд зазначає, що ані у позовній заяві, ані в судовому засіданні 25.05.2015 позивачем та його представником не заперечувався факт перебування позивача у м.Києві 28.11.2015. При цьому підставою для проведення службового розслідування слугував факт відсутності належного погодження ОСОБА_1 такого виїзду, однак висновок та матеріали службового розслідування не містять доказів дослідження обставин події, що стала підставою для призначення службового розслідування, що є порушенням вимог п. 6.2 Інструкції №230.

Стосовно обставин виїзду позивача за кордон у 2014 році матеріали справи містять інформацію, надану Адміністрацією державної прикордонної служби, згідно якої позивач, зокрема, 08.09.2014 вилетів до Австрії (м.Відень) та 10.09.2014 повернувся з Австрії (м.Відень); 19.10.2014 вилетів до Великобританії (м.Лондон) та 23.10.2014 повернувся з Італії (м.Мілан). Також у висновку службового розслідування вказано, що при перевірці журналу РСУ ДРСДЗ щодо обліку виїздів за кордон працівників, яким надано допуск до державної таємниці (інв. №3125) встановлено, що записи про виїзд за кордон начальника ГУМВС України ОСОБА_1 протягом 2014 року відсутні.

Однак, матеріали справи не містять доказів одержання від будь-яких осіб, крім позивача, пояснень щодо виїзду останнього за кордон у 2014 році без відповідного дозволу.

При цьому, за замістом довідки Управління режимно-секретного та документального забезпечення Головного управління МВС України в Запорізькій області №1/1-71 від 21.01.2015 згідно Журналу обліку виїзду за кордон працівників, яким надано допуск до державної таємниці РСВ ГУМВС України в Запорізькій області інв. № 1415 (далі Журнал інв. № 1415), протягом 2014 року, у відповідності до вимог п.696 Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.2013 №939, начальник ГУМВС України в Запорізькій області генерал-майор міліції ОСОБА_1 двічі повідомляв УРСДЗ ГУМВС області про виїзди за кордон: про виїзд до Австрії у приватних справах у період з 08.09.2014 до 10.09.2014. Інструктаж з питань охорони державної таємниці проведено 05.09.2014 начальником УРСДЗ ГУМВС полковником міліції ОСОБА_18. Про проведений інструктаж здійснено запис у Журналі інв. № 1415 за №113, за який ОСОБА_1 поставив свій особистий підпис. Копія рапорту ОСОБА_1 про виїзд у вищезазначений період до Австрії, до УРСДЗ ГУМВС не надавалась; про виїзд до Чехії на відпочинок у період з 19.10.2014 до 23.10.2014. Інструктаж з питань охорони державної таємниці проведено 14.10.2014 начальником УРСДЗ ГУМВС полковником міліції ОСОБА_18 Про проведений інструктаж здійснено запис у Журналі інв. № 1415 за №135, за який ОСОБА_1 поставив свій особистий підпис. Копія рапорту ОСОБА_1 про виїзд у вищезазначений період до Чехії, до УРСДЗ ГУМВС не надавалась

Суд приймає до уваги посилання відповідача на приписи статті 28 Закону України «Про державну таємницю», згідно яких, громадянин, якому надано допуск до державної таємниці, зобов'язаний виконувати вимоги режиму секретності, та пункту 7.8 Інструкції про порядок забезпечення режиму секретності, охорони конфіденційної інформації, що є власністю держави в системі МВС під час міжнародного співробітництва та виїзду за кордон працівників органів і підрозділів внутрішніх справ, яким надано допуск та доступ до державної таємниці, яка затверджена наказом МВС від 31.03.2009 №142, згідно яких керівники ГУМВС перед виїздом до зарубіжної країни в приватних справах, зобов'язані поінформувати про це рапортом із зазначенням країни, до якої буде здійснено виїзд, та терміну перебування в ній Міністра або особу, яка його заміщує. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідно до вимог статті 14 Дисциплінарного статуту при визначенні виду дисциплінарного стягнення має враховуватися, зокрема, заподіяна шкода. В оскаржуваному наказі МВС України №79 від 26.01.2015 зазначено про те, що оскільки позивачу розпорядженням УСБУ в Запорізькій області від 31.03.2014 №33д надано допуск до держаної таємниці за формою №1, а наказом МВС України від 02.04.2014 №492 о/с дск надано доступ до державної таємниці вищого ступеня секретності «Особливої важливості», останній є носієм інформації з обмеженим доступом та зроблено припущення про можливість витоку інформації даної категорії. В судовому засіданні 25.05.2015 на запитання суду представник відповідача не надав доказів наявності встановлених під час проведення службового розслідування фактів витоку інформації з обмеженим доступом та причетність до цього позивача.

Водночас, суд звертає увагу відповідача на те, що інформація з обмеженим доступом, якою володіє позивач, може бути передана різноманітними способами, які не потребують та не залежать від перебування особи за кордоном. При цьому посилання на те, що пересування позивача закордоном може призвести до витоку інформації є припущеннями, що не підтверджені будь-якими фактичними оцінками ризиків безпеки. Вказаний висновок суду узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини викладеною в постанові ЄСПЛ у справі «Солтисяк проти Росії» (Soltysyak v. Russia, скарга №4663/05), яка, в силу вимог частини 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України у взаємозв'язку з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», застосовується судами при розгляді справ як джерело права.

Також відповідачем не надано обґрунтування та відповідних доказів в чому полягав умисел позивача щодо нерозголошення маршруту слідування за місцем свого перебування за кордоном, що є порушенням вимоги до рішення суб'єкта владних повноважень щодо його обґрунтованості (ст. 2 КАС України).

Суд звертає увагу на те, що одним із принципів, яким повинно відповідати рішення суб'єкта владних повноважень, є принцип обґрунтованості, закріплений в пункті 3 частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України. Принцип обґрунтованості прийнятого рішення, тобто прийняття рішення з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії, вимагає від суб'єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов'язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Суб'єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих рішень, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Рішення суб'єкта владних повноважень повинно бути мотивованим.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в'їзду-виїзду за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

З матеріалів справи вбачається, що позивач перетнув пункт пропуску «Мелітополь» 28.06.2014 та 22.08.2014 залізничним транспортом (17 Москва-Севастополь) за напрямом виїзд. Водночас довідка, надана відповідачем з інформацією про перетин кордону України, не містить відомостей щодо дати та часу повернення позивача, а відтак твердження відповідача про перебування ОСОБА_1 25.08.2014 на тимчасово окупованій території АР Крим не містить достатнього доказового обґрунтування. Окрім того, суд критичною оцінює посилання відповідача на відсутність ОСОБА_1 на службі без поважних причин у п'ятницю 22.08.2014, оскільки, згідно вказаної довідки, перетин пункту «Мелітополь» 22.08.2014 позивачем відбувся о 17год. 12хв. При цьому висновок та матеріали перевірки не містять відомостей про дослідження обставин вказаних подій під час проведення службового розслідування щодо позивача.

За приписами ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно ч. 1 ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Стосовно посилання представника відповідача на те, що ОСОБА_1 не дотримано вимог Інструкції з організації відряджень у структурі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженої Наказом МВС України №1666 від 31.12.2004 «Про затвердження Інструкції з організації відряджень у структурі Міністерства внутрішніх справ України» (далі - Інструкція №1666), суд зазначає, що згідно приписів п. 1.2 Інструкції №1666 відрядженням вважається виїзд працівника органу, підрозділу внутрішніх справ, науково-дослідної установи, навчального закладу (далі - орган внутрішніх справ) за наказом чи розпорядженням керівника або вповноваженої на це особи на певний термін та час, але на менше однієї доби, для виконання поставлених завдань поза постійним місцем роботи працівника. Водночас, відповідно до п. 1.6 Інструкції №1666 не вважаються відрядженнями, зокрема серед іншого, виїзди до місцевості, звідки працівник за умов транспортного сполучення та за характером роботи має можливість щодня повертатися до місця проживання; виїзди в особистих справах з дозволу керівника підрозділу (без відповідного виклику вищого органу внутрішніх справ).

При цьому, за приписами п. 2.3 Інструкції №1666 відрядження працівника до вищого в порядку підпорядкування органу внутрішніх справ здійснюється за викликом чи дозволом керівника вищого органу внутрішніх справ або його заступника. Пунктом 2.4 Інструкції №1666 передбачено, що дозвіл на виклик до центрального апарату МВС працівників підпорядкованих органів внутрішніх справ дають заступники Міністра згідно з розподілом функціональних обов'язків або керівники структурних підрозділів МВС після попереднього узгодження з відповідним заступником Міністра.

Також суд звертає увагу на приписи Розділу 4 Інструкції №1666 «Підготовка до відряджень», згідно, зокрема, п.4.1 якого при підготовці до відрядження розробляється службове завдання, яке підлягає обов'язковому затвердженню, як правило, тим керівником, який дав дозвіл на відрядження, а при виїздах у позапланові та оперативні - за необхідності або за дорученням відповідного керівника, Розділу 5 Інструкції №1666 «Організація роботи у відрядженні», Розділу 6 - «Порядок оформлення та облік відряджень».

У зв'язку з викладеним, суд зауважує, що матеріали справи не містять доказів відсутності позивача поза постійним місцем роботи понад добу, що є умовою кваліфікувати виїзд працівника як відрядження. Також матеріали справи не містять документів, вимоги щодо складання яких містяться в Інструкції №1666 та які супроводжують виїзди працівників поза постійним місцем роботи для виконання поставлених завдань.

Крім того, вказана Інструкція №1666 передбачає можливість надання дозволу щодо відрядження заступником керівника вищого органу внутрішніх справи без диференціації умов за яких дозвіл надається керівником МВС України, а в яких заступником.

Щодо твердження представника відповідача про те, що положення наказу МВС України від 29.03.2013 №320 «Про затвердження розподілу обов'язків між першим заступником Міністра, заступником Міністра - керівника апарату, заступника Міністра і закріплення керівництва МВС України та структурних підрозділів апарату Міністерства за комітетам Верховної Ради України і ГУМВС, УМВС» та наказу МВС від 12.09.2014 №943 «Про внесення змін до наказу МВС від 29 березня 2013 року №230», не наділяють першого заступника Міністра внутрішніх справ України здійснювати координацію і контроль за діяльністю ГУМВС України в Запорізькій області слід зазначити, що вказані накази не містять ані дозволів, ані заборон щодо погодження відряджень працівників органів внутрішніх справ, що не узгоджується з вимогами Інструкції №1666. Разом з тим, такі недоліки діючого законодавства не можуть бути основою для прийняття суб'єктом владних повноважень рішення з урахуванням вимог щодо його розсудливості, що вимагається статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд критично оцінює посилання представника відповідача на п.9.1 Положення про Головне управління МВС України в Запорізькій області, затвердженого наказом МВС України від 02.02.2004 №94 «Про затвердження положень про територіальні і на транспортні органи МВС» згідно якого на начальника ГУМВС покладено персональну відповідальність перед Міністром внутрішніх справ України за виконання покладених на ГУМВС завдань і функцій, оскільки відповідачем не наведено обставин які б свідчили про порушення ОСОБА_1 вказаних приписів. А відтак такі посилання не можуть свідчити на користь висновку про обґрунтованість оскаржуваного наказу.

Окрім того, слід зазначити, що за правилами ст.14 Дисциплінарного статуту зміст наказу доводиться до відома особи рядового або начальницького складу, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності, під підпис. Матеріали справи не містять доказів дотримання відповідачем вказаних вимог, натомість в матеріалах справи наявна копія листа №18/2-ЦА-789 від 10.02.2015 «Про ознайомлення з копією наказу МВС України від 26.01.2015 №79 ОСОБА_1».

Відповідно до вимог ст. 14 Дисциплінарного статуту при визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлені критерії, якими керується адміністративний суд при перевірці рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень. Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В розумінні Кодексу адміністративного судочинства України виявлення невідповідності діяльності суб'єкта владних повноважень хоча б одному із зазначених критеріїв для оцінювання його рішень, дій та бездіяльності слугує підставою для задоволення адміністративного позову за умови, що встановлено порушення прав, свобод та інтересів позивача.

Суд звертає увагу на те, що дії відповідача при винесенні оскаржуваного наказу щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності аналізуються судом на предмет їх правомірності та відповідності вимогам чинного законодавства України станом на момент вчинення цих дій та обсягу доказів та інших фактичних обставин, які існували на цей момент.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували протиправність поведінки позивача та відповідали характеру та тяжкості вчиненого ним порушення обраному виду дисциплінарного стягнення, а відтак Міністерством внутрішніх справ України допущені порушення законодавства України, яке регулює правовідносини, пов'язані з притягненням працівників органів внутрішніх справи до дисциплінарної відповідальності.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві докази позивача є обґрунтованими, та, відповідно, такими, що підлягають до задоволення.

Керуючись ст. ст. 69-71, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ МВС України від 26.01.2015 №79 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1»

Постанова набирає законної сили відповідно до частини першої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий суддя Я.В. Горобцова

Судді Ю.П. Бойченко

О.В. Матяш