Справа № 2а-6768/09/1770
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2015-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2015 року м. Київ К/9991/28577/12

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Олендера І.Я., Рибченка А.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Рівненському районі на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 25.02.2010 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 27.03.2012 у справі № 2а-6768/09/177 (22649/10/9104)

за позовом Дочірнього підприємства "Укр-Петроль Плюс"

до Державної податкової інспекції у Рівненському районі

про визнання неправомірними дій, -

В С Т А Н О В И В:

Постановою суду першої інстанції, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду, визнано нечинним податкове повідомлення рішення від 17.09.2009 № /0, яким позивачу державним податковим органом визначено суму податкового зобов'язання (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) у розмірі 8 033,55 грн. за порушення Закону України "Про податок на додану вартість", та зобов'язано державний податковий орган внести зміни до картки особового рахунку платника податків згідно поданих ним уточнюючих розрахунків.

У касаційній скарзі, поданої до Вищого адміністративного суду України, Державна податкова інспекція, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді, перевіривши повноту встановлених обставин справи та правильність їх юридичної оцінки судами, Вищий адміністративний суд України не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.

Судами встановлено, що підставою для прийняття оспорюваного позивачем податкового повідомлення-рішення були висновки, викладені у акті від 11.09.2009 документальної невиїзної (камеральної) перевірки податкової декларації Товариства з ПДВ, про порушення позивачем пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України від 03.04.1997 № 168/97-ВР "Про податок на додану вартість" (втратив чинність 01.01.2011) та розпорядження Кабінету Міністрів України від 17.07.2009 № 838-р "Про врегулювання деяких питань адміністрування податку на додану вартість". Такі висновки податкового органу вмотивовані тим, що у звітності самостійно виявлених помилок (уточнюючому розрахунку) позивачем у серпні 2009 року за податкові періоди 2008 - 2009 року задекларовано податковий кредит за так званими "старими" податковими накладними, тобто відображеними із запізненням на декілька податкових періодів.

Розв'язуючи спір та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з думкою якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що право платників податку - покупців на формування податкового кредиту врегульовано Законом України "Про податок на додану вартість", а відображення платниками у звітності самостійно виявлених помилок - Законом України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами", а норми розпорядження Кабінету Міністрів України № 838-р щодо обмеження прав платників податку - покупців на віднесення у звітному податковому періоді податкового кредиту за податковими накладними, виписаними постачальниками у попередніх податкових періодах, але отриманими покупцями у звітному податковому періоді, суперечать ст. 19 Конституції України, згідно п. 2 якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, та обмежує права платників податку щодо права на самостійне виправлення помилок, припущених у попередніх податкових періодах протягом терміну позовної давності.

Згідно ч. 1 ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно пп. 7.4.5 п. 7.4. ст. 7 Закону № 168/97-ВР до складу податкового кредиту не підлягають включенню суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг) не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями.

Дана приписи закону містить імперативну норму, тобто у тому разі якщо у платника податку списані грошові кошти у якості оплати товару (робіт, послуг) та/або йому відвантажено товари (послуги), однак даний факт не підтверджується податковою накладною, платник податку не має права на декларування податкового кредиту.

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону України від 21.12.2000 № 2181-ІІІ "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами", якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених ст. 15 цього Закону) платник податків самостійно виявляє помилки у показниках раніше поданої податкової декларації, такий платник податків має право надати уточнюючий розрахунок.

Загальний порядок відображення платниками у звітності самостійно виявлених помилок (у тому числі подання уточнюючих розрахунків) з ПДВ встановлено п. 4.4 Порядку заповнення та подання податкової декларації з податку на додану вартість, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 30.05.97 № 166, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.07.1997 за № 250/2054, якщо платник самостійно виявив помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації, то такий платник зобов'язаний подати в порядку, установленому для подання декларацій з ПДВ (без урахування граничного терміну подання, але з урахуванням строків давності, установлених ст. 15 Закону № 2181-ІІІ), уточнюючий розрахунок податкових зобов'язань з ПДВ у зв'язку з виправленням самостійно виявлених помилок.

Платник податку має право не подавати вказаний розрахунок, якщо такі уточнені показники зазначаються ним у складі декларації за будь-який наступний звітний (податковий) період (з урахуванням зазначених у першому абзаці строків давності та положень п. 17.2 Закону № 2181-ІІІ), протягом якого такі помилки були самостійно виявлені.

Тобто, згідно з цими нормами помилку може бути виправлено одним із таких способів: через уточнюючий розрахунок, через поточну декларацію, через нову декларацію (якщо помилку виявлено до закінчення граничного строку подання декларації).

До згаданих Законів, а також до Порядку № 166 будь - які зміни не вносилися, тому порядок формування податкового кредиту і порядок складання податкової декларації по ПДВ законодавчо не змінилися.

Крім того, відповідно до офіційних роз'яснень, наданих ДПА України, у межах наданих Законом повноважень, у Листі від 11.08.2003 № 6936/6/15-2415-9 "Щодо відновлення податкового кредиту по податковій накладній, яка на момент перевірки податковим органом не була оформлена постачальником належним чином" у разі коли платник податку отримує належним чином оформлену податкову накладну із запізненням, то він відповідно до зазначених законодавчих норм, але з урахуванням граничного строку давності визначення сум податкових зобов'язань, встановленого ст. 15 Закону України від 21.12.2000 № 2181-III "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" (не пізніше закінчення 1 095 дня, наступного за останнім днем граничного строку подання податкової декларації звітного періоду), не позбавляється права на включення вказаної в ній суми ПДВ до складу податкового кредиту у тому звітному періоді, в якому вона була отримана.

Таким чином, встановивши, що у ході перевірки даних податкового обліку платника податків не виявлено включення до складу податкового кредиту сум, що не підтверджені податковими накладними, коригування податкового кредиту шляхом подання уточнюючого розрахунку позивачем проведено у межах строків давності, визначених ст. 15 Закону № 2181-ІІІ, а також враховуючи пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР, згідно якого підставою для відповідальності платника податку є непідтвердження сум податку, включеного до податкового кредиту, на момент перевірки платника податку, податковими накладними чи митними деклараціями, факт включення позивачем до податкового кредиту звітного періоду суми ПДВ за податковими накладними, отриманими із запізненням, а також аналізуючи пп. 7.2.6 Закону № 168/97ВР, згідно якого подання заяви зі скаргою на постачальника є виключним правом, а не обов'язком покупця, суди дійшли вірного висновку, що позивач діяв в межах та у порядку, визначеному законодавством, та правомірно включив суми ПДВ за податковими накладними, отриманими із запізненням, до податкового кредиту в іншому ніж звітний податковому періоді шляхом подання уточнюючого розрахунку.

За таких обставин переглянуті судові рішення першої та апеляційної інстанцій у справі відповідають приписам чинного законодавства, а доводи касаційної скарги визнаються непереконливими.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Рівненському районі відхилити.

Постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 25.02.2010 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 27.03.2012 у справі № 2а-6768/09/177 (22649/10/9104) залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними ст. ст. 237-2391Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.В. Карась

Судді І.Я. Олендер

А.О. Рибченко