Справа № 28050/09
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2010-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" червня 2010 р.

справа № 2а-1052/09

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Панченко О.М.

суддів: Мірошниченка М.В. Юхименка О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Новомиргородському районі Кіровоградської області

на постанову: Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 12 серпня 2009 року у справі № 2а-1052/1115/09 (головуючий Щенюченко С.В.)

за позовом: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13,

до: Управління Пенсійного фонду України в Новомиргородському районі Кіровоградської області

про: відновлення пропущеного строку звернення до суду, визнання незаконною бездіяльності субєкта владних повноважень, зобовязання до нарахування та виплати недоплаченого підвищення до пенсії «дітям війни»,

в с т а н о в и л а :

Позивачі наприкінці 2008 року звернулися до Новомиргородського районного суду Кіровоградської області з адміністративними позовами, в яких просили відновити пропущений строк звернення до суду за захистом порушених прав, свобод та інтересів; визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення перерахунку та виплати позивачам підвищення до пенсії як дітям війни в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком згідно Закону України "Про соціальний захист дітей війни"; зобовязати відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачам недоплаченої надбавки за період з 01.01.06 року по 31.12.08 року в загальній сумі 3891 гривня 90 копійок, про індексувавши її з урахуванням інфляції, що мала місце протягом вказаного періоду.

Оскільки позивачі заявили однорідні вимоги до одного відповідача, суд першої інстанції, посилаючись на ст..116 КАС України, 30.07.09 року своєю ухвалою обєднав справи за вказаними позовами в одне провадження для спільного розгляду.

Постановою Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 12 серпня 2009 року по даній справі позовні вимоги позивачів задоволені частково. Бездіяльність відповідача щодо нездійснення перерахунку і виплати позивачам - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 підвищення пенсії відповідно до ст.6 ЗУ «Про соціальний захист дітей війни»за період із 22.05.08 року по 31 грудня 2008 року визнана протиправною; відповідача зобовязано здійснити перерахунок і виплату позивачам щомісячної грошової надбавки до пенсії, як особам, що мають статус «дитини війни»згідно ст.. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»та частини 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»за період з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком з урахуванням різниці, яка була виплачена у цій період. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вказану постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що відповідно до Закону України "Про соціальний захист дітей війни", фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених вказаним Законом здійснюється тільки за рахунок коштів державного бюджету України. Оскільки державним бюджетом на 2006-2008 роки не були передбачені кошти на виплату Пенсійним фондом України підвищення пенсій дітям війни в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, а їх вилучення з джерел фінансування інших державних програм заборонено, відповідач мав діяти відповідно до ст.. 19 Конституції України та не був зобовязаний робити те, що не передбачено законодавством.

Окрім цього, відповідач посилається на відсутність підстав застосування поняття "мінімальний розмір пенсії за віком", визначеного ст. 28 Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування", для визначення розміру підвищення пенсії, відповідно до ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни". Відповідач не згоден з визначенням судом першої інстанції відсоткової ставки для зазначеної вище надбавки, оскільки підвищення виплачується в розмірі 10 відсотків від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність відповідно до постанови КМУ № 530 від 28.05.08 року, яку було прийнято на врегулювання спірного питання.

Апелянт просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою в позові відмовити.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивачі, відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" мають статус дитини війни, що підтверджується відміткою в пенсійному посвідченні кожного з них, та перебувають на обліку в Управлінні ПФУ в Новомиргородському районі Кіровоградської області.

Статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", яка набрала чинності з 01.01.2006 року, передбачено, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Розмір мінімальної пенсії за віком визначений ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", відповідно до якої мінімальна пенсія за віком дорівнює прожитковому мінімуму, встановленому для осіб, що втратили працездатність. Положення ч. 3 вказаної статті не є перешкодою для застосування даної величини (мінімального розміру пенсії за віком) до обрахування інших пенсій чи доплат, повязаних з мінімальною пенсією за віком, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого, крім передбаченого частиною першою статті, мінімального розміру пенсії за віком.

Заперечення апелянта щодо невизначеності органа виплати підвищення пенсії судом до уваги не приймаються, оскільки іншого державного органу, який здійснює виплату пенсії, крім ПФУ, законодавством не визначено. Пенсійний фонд діє на підставі Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою КМУ від 24.10.07 року № 1261, відповідно до п. 15 якого Пенсійний Фонд України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку його територіальні управління. Відповідно до ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»рішення щодо призначення, донарахування, перерахунок пенсії приймаються територіальними органами Пенсійного фонду України за місцем проживання пенсіонерів.

Відповідно до п. 3 Положення "Про Пенсійний фонд України", його основними завданнями є, зокрема, участь у формуванні і реалізації державної політики у сфері пенсійного забезпечення та соціального страхування, а також забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання, інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством. Таким чином, обовязок по нарахуванню та виплаті доплати до пенсії позивача, передбаченої ст. 6 Закону покладено на відповідні територіальні управління за місцем проживання позивача.

Отже, відповідач є належним органом, на який покладено функції з нарахування, призначення, виплати пенсій, надбавок, підвищень та доплат, тому, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, мав довести правомірність своєї бездіяльності.

Що стосується вимог про відповідний перерахунок пенсії за період з 01.01.06 року по 09.07.07 року, суд вважає, що вони задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Статтею 110 Закону України «Про державний бюджет України на 2006 рік»в редакції Закону N 3367-IV від 19.01.06 року установлено, що пільги дітям війни, передбачені ст. 6 Закону України "Про соціальний захист

дітей війни" запроваджуються у 2006 році поетапно, за результатами виконання бюджету у першому півріччі, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за погодженням з Комітетом Верховної ОСОБА_1 України з питань бюджету. Проте, нормативного врегулювання цього питання не відбулося.

З 01.01.07 року до ухвалення Конституційним Судом України рішення № 6-рп від 09.07.2007 року дію ст. 6 ЗУ «Про соціальний захист дітей війни»було зупинено ЗУ «Про державний бюджет України на 2007 рік».

За таких обставин суд вважає, що не має підстав для застосування в згаданий період відповідних положень Закону України «Про соціальний захист дітей війни», оскільки протягом вказаного часу їх дія була зупинена Законами України «Про державний бюджет України на 2006 рік», «Про державний бюджет України на 2007 рік», а відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України надання висновку про неконституційність цих законів у відповідній частці не є компетенцією місцевого загального суду, якій діє як адміністративний суд, оскільки це юрисдикція Конституційного Суду України.

Рішенням Конституційного Суду України № 6-рп від 09.07.2007 року положення п.12 ст.71 та ст. 111 Закону України "Про державний бюджет України на 2007 рік" визнано неконституційними.

Відповідно до ст. 152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Саме з 09.07.2007 року такій категорії осіб, як "діти війни", поновлено право на отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, на протязі 2007 року з підвищенням на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

У 2008 році механізм реалізації положень ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" врегульовано шляхом внесення змін до цієї статті Законом України "Про державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України", згідно якого до пенсії виплачується підвищення в розмірі надбавки, встановленої для учасників війни, а саме - 10 відсотків від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Рішенням Конституційного Суду України №10-рп/2008 були визнані неконституційними положення пункту 41 розділу 2 Закону України "Про державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України". Отже, з цього часу позивач набув право на отримання щомісячної доплати до основної пенсії в розмірі 30 відсотків від мінімальної пенсії за віком на протязі періоду з 22.05.08 по 31.12.08 року.

Питання також було врегульоване постановою Кабінету Міністрів України "Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян" № 530 від 28.05.2008р. Проте, судом першої інстанції обґрунтовано не було прийнято до уваги вказану постанову, оскільки вона не може бути застосована виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами.

Сторони не оспорюють, що протягом 2008 року та по час розгляду справи в суді позивач отримував виплату підвищення до пенсії дітям війни у розмірі 10 відсотків від прожиткового мінімуму або, відповідно, від мінімальної пенсії за віком.

Колегія суддів погоджується з правовою позицією суду першої інстанції стосовно застосування наслідків пропуску позивачами строку звернення до суду, який визначений ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно ч.2 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України, для звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Колегія суддів вважає, що позивачами не надано переконливих доказів пропуску строку з поважної причини, а юридична необізнаність не може слугувати підставою для поновлення строку, оскільки мова йдеться про нормативні акти та рішення Конституційного Суду України, які офіційно оприлюднюються в засобах масової інформації.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував наслідки пропущення строку звернення до суду, передбачені ст. 100 Кодексу адміністративного судочинства України, та відмовити позивачам у задоволенні позовних вимог в період, що передує річному терміну до часу звернення з позовом до суду.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, наведених в постанові від 12.08.09 року.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції помилково обраховано період, протягом котрого порушені права підлягають захисту. Суд виходив з того, що позивачі звернулися з позовами 14.01.09 року. Проте, з матеріалів справи, а саме - з відбитку поштового штемпелю на конвертах, вбачається, що позивачі зверталися до суду: ОСОБА_1 16.12.08 року, ОСОБА_2 17.12.08 року, ОСОБА_3 15.12.08 року; ОСОБА_4 17.12.08 року; ОСОБА_5 16.12.09 року; ОСОБА_6 16.12.08 року, ОСОБА_7 24.12.08 року; ОСОБА_14 23.12.08 року; ОСОБА_9 25.12.08 року; ОСОБА_10 25.12.08 року; ОСОБА_11 25.12.08 року; ОСОБА_12 19.12.08 року; ОСОБА_13 19.12.08 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України суд переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межи доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Отже, судом першої інстанції на порушення ч. 1, 2 ст. 99, ч. 9 ст. 103 КАС України не вірно обраховано річний період, протягом котрого права позивачів підлягають захисту, оскільки слід врахувати дату здачі документів на пошту, а не дату реєстрації позову в канцелярії суду.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що порушення процесуального права призвело до неправильного вирішення справи, яке відповідно до п. 4 ст. 202 КАС України є підставою для скасування постанови суду першої інстанції в частині визначення спірного періоду та ухвалення нової постанови в цієї частині, якою слід задовольнити вимоги позивачів за період з часу, що передує за рік зверненню до суду по 31 грудня 2007 року.

Керуючись ст. ст. 195, 197, 198, п.4 ст. 202, ст. 207 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Новомиргородському районі Кіровоградської області задовольнити частково.

Постанову Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 12 серпня 2009 року у справі № 2а-1052/1115/09 в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за період з 16.12.07 по 31.12.07 року, ОСОБА_2 з 17.12.07 року по 31.12.07 року, ОСОБА_3 з 15.12.07 року по 31.12.07 року; ОСОБА_4 з 17.12.07 року по 31.12.07 року; ОСОБА_5 з 16.12.07 року по 31.12.07 року; ОСОБА_6 з 16.12.07 року по 31.12.07 року, ОСОБА_7 Демяновича- з 24.12.07 по 31.12.07 року, ОСОБА_8 з 23.12.07 року по 31.12.07 року, ОСОБА_9 з 25.12.07 року по 31.12.07 року; ОСОБА_10 з 25.12.07 року по 31.12.07 року, ОСОБА_11 з 25.12.08 року по 31.12.07 року; ОСОБА_12 з 19.12.07 року по 31.12.07 року, ОСОБА_13 за період з 19.12.07 року по 31.12.07 року скасувати та ухвалити в цієї частині нову постанову, задовольнивши позовні вимоги позивачів про визнання протиправною бездіяльності Управління Пенсійного фонду України в Новомиргородському районі Кіровоградської області у вказані періоди щодо нездійснення перерахунку та виплати позивачам підвищення до пенсії як дітям війни в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком згідно Закону України "Про соціальний захист дітей війни".

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Новомиргородському районі Кіровоградської області здійснити перерахунок та виплату недоплаченого підвищення до пенсії згідно ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»та частини 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»в розмірі 30 відсотків законодавчо визначеної мінімальної пенсії за віком з урахуванням раніше сплачених сум за періоди: ОСОБА_1 з 16.12.07 по 31.12.07 року, ОСОБА_2 з 17.12.07 року по 31.12.07 року, ОСОБА_3 з 15.12.07 року по 31.12.07 року; ОСОБА_4 з 17.12.07 року по 31.12.07 року; ОСОБА_5 з 16.12.07 року по 31.12.07 року; ОСОБА_6 з 16.12.07 року по 31.12.07 року, ОСОБА_7 Демяновичу- з 24.12.07 по 31.12.07 року, ОСОБА_8 з 23.12.07 року по 31.12.07 року, ОСОБА_9 з 25.12.07 року по 31.12.07 року; ОСОБА_10 з 25.12.07 року по 31.12.07 року, ОСОБА_11 з 25.12.08 року по 31.12.07 року; ОСОБА_12 - з 19.12.07 року по 31.12.07 року, ОСОБА_13 - з 19.12.07 року по 31.12.07 року .

В іншій частини постанову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з часу її ухвалення.

На постанову може бути подано касаційну скаргу протягом одного місяця з часу її ухвалення в порядку, визначеному ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя: О. М. Панченко

Судді: М. В. Мірошниченко

ОСОБА_15