Справа № 2а-856/07/2070
Суддя: Борисенко І.В.
Дата ухвалення: 2015-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" червня 2015 р. м. Київ К/800/36897/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
головуючого суддіБорисенко І.В.
суддів Кошіля В.В.
Моторного О.А.
за участю секретаряГончар Н.О.
та представників сторін: позивача Морозов П.В.
відповідач-1 відповідач-2Савицька С.С. не з'явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу на постановуСпеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Харкові Міжрегіонального головного управління Міндоходів Харківського окружного адміністративного суду від 30.08.2007
та ухвалуХарківського апеляційного адміністративного суду від 18.06.2013
у справі № 2а-856/07/2070
за позовомСпеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Харкові Державної податкової служби
до1.Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний банк» 2. Приватної фірми «Орнатус»
прозобов'язання вчинити певні дії ,-

ВСТАНОВИВ:

Спеціалізована державна податкова інспекція по роботі з великими платниками податків у м. Харкові Державної податкової служби звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та Приватної фірми «Орнатус», в якому просила зобов'язати відповідачів оплатити солідарно 133 податкові векселі по податку на додану вартість на загальну суму 4 718 621,71 грн., що були видані при імпорті товарів на митну територію України в березні, квітні 2007 року.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 30.08.2007, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 18.06.2013, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що:

- відповідач-2 з 01.01.2007 перебуває на обліку у СДПІ по роботі з великими платниками податків у м. Харкові та є платником ПДВ, що підтверджується копією свідоцтва платника ПДВ;

- в березні, квітні 2007 року відповідачем-2 при імпорті товарів на митну територію України було оформлено 133 податкових векселі на суму 4 718 621,71 грн., які підтверджені авалем Харківської філії ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», на підставі договору від 19.04.2005 № А-3/05.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що податкові векселі є погашеними, а тому у позивача немає правових підстав вимагати у боржника та аваліста повторного погашення спірних податкових векселів.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції мотивував своє рішення тим, що позивачем не направлено платнику податків податкових вимог про сплату податкового боргу, при цьому, доказів складання акту та виявлення фактів завищення (заниження) відповідачем-2 податкових зобов'язань з ПДВ у відповідному звітному періоді позивачем не надано. Крім того, судом зазначено, що в позовній заяві позивачем не вказано, по яких саме податкових векселях заявлені вимоги про їх оплату.

Колегія суддів касаційної інстанції вважає помилковими та передчасними такі висновки судів попередніх інстанцій. При цьому, виходить з наступного.

Згідно п.1.16 ст.1 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий вексель - це письмове безумовне грошове зобов'язання платника податку сплатити до бюджету відповідну суму коштів у порядку та терміни, визначені цим Законом, що підтверджене комерційними банками шляхом авалю, який видається платником на відстрочення сплати податку на додану вартість, що справляється при імпорті товарів на митну територію України.

Таким чином, положення вищенаведеної статті Закону передбачають законодавче регулювання спірних правовідносин спеціальним Законом (Законом України «Про податок на додану вартість»), що спростовує висновок суду апеляційної інстанції про необхідність дотримання позивачем процедури стягнення податкового боргу, передбаченої приписами Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами».

Згідно абз.1 п.11.5 ст.11 Закону України «Про податок на додану вартість» (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) з моменту набрання чинності цим Законом платники податку при імпорті товарів на митну територію України, за умови оформлення митної декларації (за винятком тимчасової чи неповної, періодичної чи попередньої декларації), можуть за власним бажанням надавати органам митного контролю податковий вексель на суму податкового зобов'язання зі строком погашення на тридцятий календарний день з дня його поставки органу митного контролю, один примірник якого залишається в органі митного контролю, другий надсилається органом митного контролю на адресу органу державної податкової служби за місцем реєстрації платника податку, а третій залишається платнику податку.

За змістом абз.4 п.11.5 ст.11 Закону України «Про податок на додану вартість» передбачено, що платник податку може за самостійним рішенням достроково погасити вексель шляхом перерахування коштів до бюджету або шляхом заліку сум бюджетного відшкодування, підтвердженого податковим органом.

Згідно абз.7 п.11.5 ст.11 Закону України «Про податок на додану вартість» якщо платник податку на дату поставки податкового векселя органу митного контролю має підтверджену податковим органом суму бюджетного відшкодування, яка дорівнює або більша ніж сума зобов'язання по такому векселю, платник податку має право включити суму зобов'язань по податковому векселю до складу податкових зобов'язань за звітний (податковий) період, в якому відбулася його поставка органу митного контролю. При цьому податковий вексель вважається погашеним та платник податку має право на включення до складу податкового кредиту суми зобов'язань по податковому векселю у наступному звітному (податковому) періоді.

З огляду на зміст наведених положень податкового закону, колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що право платника податку на дострокове погашення податкового векселя шляхом заліку сум бюджетного відшкодування залежить від наявності у платника податку на дату поставки податкових векселів та на дату прийняття рішення про дострокове погашення податкових векселів, про яке платник доводить до відома податковий орган, підтвердженої цим органом суми бюджетного відшкодування, що дорівнює або перевищує суму зобов'язань по таким податковим векселям.

Вищенаведене відповідає змісту положень п.19 Порядку випуску, обігу та погашення векселів, які видаються на суму податку на додану вартість при імпорті товарів на митну територію України, затвердженого постановою КМУ від 01.10.1997 р. №1104, яким встановлюються єдині правила випуску, обігу, обліку та погашення векселів, які випускаються (далі - видаються) платниками податку на додану вартість при імпорті товарів на митну територію України на суму податкового зобов'язання.

За змістом пп.7.7.5 п.7.5 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» протягом 30 днів, наступних за днем отримання податкової декларації, податковий орган проводить документальну невиїзну перевірку (камеральну) заявлених у ній даних. За наявності достатніх підстав вважати, що розрахунок суми бюджетного відшкодування було зроблено з порушенням норм податкового законодавства, податковий орган має право протягом такого ж строку провести позапланову виїзну перевірку (документальну) платника для визначення достовірності нарахування такого бюджетного відшкодування.

Таким чином, для правильного вирішення даного спору судам слід було встановити чи мала ПФ «Орнатус» на момент поставки податкових векселів підтверджену податковим органом суму бюджетного відшкодування, тобто, задекларовану до бюджетного відшкодування суму податку на додану вартість, що підтверджена актом перевірки, та чи обліковувалась така сума в картці особового рахунку.

Виключно наявність такої обставини, як підтвердження податковим органом в установленому порядку суми бюджетного відшкодування для кожного податкового векселя, може свідчити на користь висновку, що такі векселі підлягають включенню до складу податкових зобов'язань, а отже, наявності законних підстав для погашення податкових векселів шляхом проведення заліку бюджетного відшкодування.

Крім того, право на погашення зобов'язання за податковим векселем за рахунок сум бюджетного відшкодування виникає лише за умови, що така сума перевищує суму зобов'язань за податковими векселями або дорівнює сумі заявленого бюджетного відшкодування.

Також, дослідженню у цій справі підлягають фактичні обставини щодо заявлення відповідачем спірних векселів до погашення за рахунок бюджетного відшкодування.

За змістом абз.3 п.11.5 ст.11 Закону України «Про податок на додану вартість» та п.6 вищеназваного Порядку комерційні банки зобов'язані оплатити податковий вексель у разі його непогашення платником у строк.

Згідно п.2 названого Порядку аваль - вексельне поручительство, згідно з яким комерційний банк бере на себе відповідальність за оплату податкового векселя перед векселедержателем і яке оформляється гарантійним написом банку на векселі чи на спеціальному додатковому аркуші (алонж) окремо для кожного окремого примірника кожного векселя.

Таким чином, у разі відсутності дій платника податку щодо перерахування коштів до бюджету на погашення податкових векселів або неподання заяви про залік суми бюджетного відшкодування, відповідно до положень Закону України «Про податок на додану вартість» та названого Порядку комерційний банк - аваліст зобов'язаний оплатити податковий вексель, оскільки саме останній, у випадку авалю векселя, бере на себе відповідальність за оплату податкового векселя перед векселедержателем.

При цьому, вищенаведені приписи податкового законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, чітко встановлюють обов'язок комерційного банку - аваліста оплатити податковий вексель у разі його непогашення платником у строк та не містять підстав для звільнення банку від такого обов'язку у випадку пред'явлення платником до оплати податкових векселів з порушенням порядку пред'явлення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для оплати банком спірних податкових векселів.

Таким чином, колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що за умови встановлення факту непогашення відповідачем-2 податкових векселів у строк, ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний банк», яким були авальовані такі податкові векселі, несе відповідальність за їх непогашення.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України одним з принципів здійснення правосуддя в адміністративних судах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі.

Проте, суд апеляційної інстанції, зазначаючи про те, що в позовній заяві податковим органом не зазначено по яких саме податкових векселях заявлені вимоги про їх оплату, не виконав покладені на нього обов'язки та, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, такі фактичні обставини справи не встановив.

Колегія суддів касаційної інстанції не вбачає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій винесені з дотриманням принципів законності та обґрунтованості у відповідності до приписів ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки вищевказані обставини та фактичні дані залишилися поза межами дослідження судами першої та апеляційної інстанцій, що, з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні), виключає можливість перевірити Вищим адміністративним судом України правильність висновків судів попередніх інстанцій в цілому по суті спору.

Відповідно до ч.2 ст.227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

З огляду на викладене, а також враховуючи той факт, що судами попередніх інстанцій не було з'ясовано належним чином обставини справи, у той час як їх встановлення впливає на правильність вирішення спору, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи судам слід взяти до уваги вищевикладене, встановити повно і правильно фактичні обставини відповідно до заявлених позовних вимог та предмету доказування у справі та, в залежності від встановленого й у відповідності до норм матеріального та процесуального права, вирішити даний спір.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 160, 220, 221, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Харкові Міжрегіонального головного управління Міндоходів задовольнити частково.

2. Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 30.08.2007 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 18.06.2013 у даній справі скасувати та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.В. Борисенко
СуддіВ.В. Кошіль
О.А. Моторний