Справа № 14891/09
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2010-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" квітня 2010 р. справа № 2а-792/09

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Уханенка С.А. Поплавського В.Ю.

при секретарі судового засідання: Литовченко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Ленінської райдержадміністрації Запорізької міської ради на постанову Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 24 квітня 2009 року

у адміністративній справі № 2а-792/09 за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Ленінської райдержадміністрації Запорізької міської ради про визнання дій протиправними та стягнення недоплаченої суми грошової допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, -

в с т а н о в и л а :

Постановою Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 24 квітня 2009 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано неправомірними дії Управління праці та соціального захисту населення Ленінської райдержадміністрації Запорізької міської ради по нарахуванню та виплаті позивачці сум допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 24 грудня 2007 року по 31 грудня 2007 року, а також зобовязано відповідача здійснити перерахунок та сплатити на користь ОСОБА_1 грошову допомогу, яка виплачується при догляді за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 01 вересня 2007 року по 31 грудня 2007 року у відповідності до ст..43 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням»в розмірі прожиткового мінімуму з урахуванням фактично отриманих нею сум допомоги. У задоволенні позову ОСОБА_1 в частині стягнення сум за період 2008 року судом відмовлено.

В апеляційній скарзі Управління праці та соціального захисту населення Ленінської райдержадміністрації Запорізької міської ради посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 24 квітня 2009 року та прийняти нову постанову про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

На обґрунтування апеляційної скарги Управління праці та соціального захисту населення Ленінської райдержадміністрації Запорізької міської ради посилається на невідповідність рішення суду першої інстанції чинному законодавству, неповне зясування судом обставин, які мають значення для справи, що призвело до неправильного і необґрунтованого її вирішення. Відповідач вказує на те, що УПСЗН є розпорядником бюджетних коштів, а тому беруть на себе бюджетні зобовязання та проводять видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисом. Посилається на те, що порядок виплати допомоги по догляду за дитиною визначається КМУ, який має щорічно передбачати у проекті Державного бюджету України цільові кошти на ці виплати, а згідно ч.2 ст.95 Конституції України будь-які видатки визначаються виключно Законом України «Про Державний бюджет України»на відповідний рік, а тому у 2007 р. позивачці виплачувалася допомога по догляду за дитиною у розмірі визначеному ст.56 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік». Крім того, згідно доповнень до апеляційної скарги відповідач просить застосувати у даній справі до вимог позивачки положення ч.1ст.100 КАС України.

Сторони по справі про час, день та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, тому відповідно до ч.4 ст.196 КАС України неявка сторін не перешкоджає розгляду справи в апеляційній інстанції.

При перегляді справи в апеляційному порядку колегією суддів встановлено, що предметом спору по цій справі є дії територіального органу праці та соціального захисту населення щодо призначення, нарахування та виплати позивачці одноразової допомоги при народженні дитини та щомісячної державної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період 2007-2008 р.р. у розмірах менших, ніж це визначено ст.43 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням».

Задовольняючи позов ОСОБА_1 частково, суд першої інстанції виходив з положень рішення Конституційного Суду України № 6-рп від 09.07.2007 р. та незаконності дій відповідача, яким у період з 01.09.2007 р. по 31.12.2007 р. позивачці виплачувалася допомога у розмірах менших ніж це визначено 15 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми».

Наведені висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки рішенням Конституційного суду України від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 були визнані неконституційними положення п.14 ст.71 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік», та відповідно втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Преюдиціальне значення рішення Конституційного суду України для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів по правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень норм вищезазначеного Закону, що визнані неконституційними, свідчить про те, що суд першої інстанції правильно визнав протиправними дії відповідача, який всупереч розяснень Конституційного Суду України в рішенні № 6-рп від 09.07.2007 р., з вказаної дати не проводив позивачці нарахування та виплату щомісячної допомоги по догляду за дитиною у розмірах прожиткового мінімуму, встановленого для дітей віком до 6 років.

Відповідно до ст.62 Законом України «Про державний бюджет України на 2007 рік»прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років у період з 01.04.2007 р. до 01.10.2007 року складав 463 грн., а з 01.10.2007 р. до 31.12.2007 р. складав - 470 грн.

Таким чином, починаючи з 01.09.2007 року по 31.12.2007 року при здійсненні виплати допомоги сім'ям з дітьми до досягнення ними трирічного віку відповідач зобовязаний був керуватись зазначеними сумами.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не може бути залишено в силі в частині визнання за відповідачем обовязку донарахувати та виплатити позивачці допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з 01.09.2007 року по 31.12.2007 року.

Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції не надав належної оцінки змістовому наповненню ст.ст.99, 100 КАС України та обставинам справи за якими позивачка після прийняття Конституційним судом України рішення № 6-рп від 09.07.2007 р. щомісячно отримувала допомогу у розмірах, нарахованих відповідачем відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», але до суду звернулася за захистом своїх прав лише у лютому 2009 року, проте зазначивши в судовому засіданні, що про порушене право дізналася у літку 2008 року та не навівши при цьому в позові будь-яких доводів щодо підстав для відновлення її порушених прав за попередні роки, тобто поза межами річного строку звернення до суду за захистом. Не урахував суд і заперечень відповідача проти позову, в яких управління наполягало на застосуванні негативних наслідків пропущення позивачкою строку звернення до суду та відмові на задоволені вимог позивачки саме з цих підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем в суді першої інстанції подавалися заперечення проти адміністративного позову (а.с.17-21) в яких одним із питань ставилося про відмову позивачці у задоволені позову з підстав пропуску нею річного строку звернення до суду. Під час розгляду справи в суді першої інстанції представник відповідача наполягав на застосуванні судом наслідків пропуску строку звернення до суду, передбачених ст.ст. 99, 100 КАС України.

Згідно ч.2 ст.99 КАС України для звернення за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Позивачка звернулася до адміністративного суду з позовом 27.02.2009 р. (а.с.3) і не наводила в позові пояснень з приводу того, коли саме вона дізналася про порушене право, або про поважність причини пропуску нею річного строку звернення до суду. Не надала суду цьому доказів і будь-яких пояснень.

В той час Рішення Конституційного Суду України № 6-рп було прийнято 09 липня 2007 року та оприлюднене у передбаченому законодавством порядку (надруковано в Офіційному віснику України 27.07.2007 року № 52).

Закони, інші нормативно-правові акти, судові рішення є доступними для ознайомлення всіма громадянами, і можливість обізнаності людини про те чи інше положення законодавства залежить виключно від бажання такої людини.

Таким чином, позивачка про порушення свого права, якщо вона вважала його порушеним, повинна була дізнатися у вересні 2007 року при здійсненні їй Управлінням праці та соціального захисту населення Ленінської райдержадміністрації Запорізької міської ради з 01.09.2007 року виплати допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку після оприлюднення рішення Конституційного Суду України № 6-рп.

Юридична необізнаність позивачки не може виправдовувати звернення позивачки до суду за захистом поза межами встановленого КАСУ процесуального строку і відповідно не може вважатися належним доказом по справі, оскільки не містить достовірної інформації щодо предмету доказування.

Відповідно до ч.1 ст.69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Згідно ч.2 цієї норми КАСУ докази до суду надаються особами, які беруть участь у справі.

У частині 4 статті 70 КАС України визначено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Стаття 104 КАС України наділяє особу, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин правом на звернення до адміністративного суду з позовом.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України обов'язок доказування обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення проти них покладається на сторони.

Колегією суддів не встановлено будь-яких фактів, які б свідчили про відсутність підстав для застосування до позивачки негативних наслідків пропуску нею річного строку звернення до суду за захистом її прав у період з 01.09.2007 р. до 31.12.2007 р., не встановлено також підстав і для визнання поважною причини пропуску позивачкою строку звернення до суду.

Тобто, судова колегія зазначає, що позивачкою пропущено річний строк звернення до адміністративного суду з цим позовом і поважних причин пропуску такого строку не вбачається.

Згідно ч.1 ст. 100 КАС України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного строку за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Враховуючи викладене, вимоги позивачки щодо захисту її прав за період з 01.09.2007 р. до 31.12.2007 р. не підлягають задоволенню з підстав пропущення нею річного строку звернення до суду. Саме в цій частині постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Разом з тим, судове рішення не може бути залишено в силі та підлягає скасуванню в частині зазначення в резолютивній частині постанови, всупереч наведеним в мотивувальній частині обґрунтувань, про обовязок відповідача донарахувати та виплатити позивачці допомогу по догляду за дитиною у розмірах, нарахованих відповідно до ст.43 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням».

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з урахуванням складу сім'ї, її доходів та віку дітей і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім'ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення встановлений Законом України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» (закон № 2811).

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» передбачено, що громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до ст. 13 цього закону (в редакції, яка діяла до 01.01.2008 р.) право на допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за цим Законом має не застрахована в системі загальнообов'язкового державного соціального страхування особа (один з батьків дитини, усиновитель, опікун, баба, дід або інший родич), яка фактично здійснює догляд за дитиною.

Правові, організаційні та фінансові основи загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян на випадок тимчасової втрати працездатності, у зв'язку з вагітністю та пологами, у разі смерті, а також надання послуг із санаторно-курортного лікування та оздоровлення застрахованим особам та членам їх сімей визначає Закон України «Про загальнообов'язкове державне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням або похованням»(закон №2240).

Статтею 1 Закону № 2240 визначено, що загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням, передбачає матеріальне забезпечення громадян у зв'язку з втратою заробітної плати (доходу) внаслідок тимчасової втрати працездатності (включаючи догляд за хворою дитиною, дитиною-інвалідом, хворим членом сім'ї), вагітності та пологів, догляду за малолітньою дитиною, часткову компенсацію витрат, пов'язаних із народженням дитини, смертю застрахованої особи або членів її сім'ї, а також надання соціальних послуг за рахунок бюджету Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, що формується шляхом сплати страхових внесків власником або уповноваженим ним органом, громадянами, а також за рахунок інших джерел, передбачених цим Законом.

Згідно ст.2 Закону № 2240 страховий випадок - подія, з настанням якої виникає право застрахованої особи або членів її сім'ї на отримання матеріального забезпечення або соціальних послуг за цим Законом.

Відповідно до ст.ст. 4, 5, 29, 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням»право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням, мають застраховані громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи і час випробування та день звільнення), якщо інше не передбачено законодавством.

Одним із принципів загальнообов'язкового державного соціального страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням є державні гарантії реалізації застрахованими особами своїх прав.

Право на допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку має застрахована особа (один із батьків дитини, усиновитель, баба, дід, інший родич або опікун), яка фактично здійснює догляд за дитиною.

Статтею 15 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» встановлено, що допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається у розмірі встановленого законом прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років, а відповідно до ст. 43 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням»допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається застрахованій особі у розмірі, що встановлюється правлінням Фонду, але не менше розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Частиною 1 статті 19 Закону № 2240-III передбачено, що основним джерелом формування коштів загальнообов'язкового державного соціального страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням, є страхові внески страхувальників-роботодавців і застрахованих осіб, що сплачуються на умовах і в порядку, передбачених цим Законом.

Статтею 5 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» визначено, що всі види державної допомоги сім'ям з дітьми, крім допомоги у зв'язку з вагітністю та пологами жінкам, зазначеним у частині другій статті 4 цього Закону, призначають і виплачують органи соціального захисту населення за місцем проживання батьків (усиновителів, опікуна, піклувальника), а відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 16 січня 2007 р. № 32 «Питання виплати застрахованим особам допомоги при народженні дитини та по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку»УПСЗН з 2 кварталу 2007 року зобов'язані виплачувати спірну допомогу застрахованим особам за рахунок коштів субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на виплату допомоги сім'ям з дітьми, малозабезпеченим сім'ям, інвалідам з дитинства, дітям-інвалідам та тимчасової державної допомоги дітям.

З прийняттям змін у законодавстві, що регулює правовідносини, які виникли між сторонами, Фонд з квітня 2007 року вже не виконує функції щодо виплати допомоги по догляду за дитиною до 3 трьох років застрахованим особам. Спірна допомога виплачується за рахунок держави і саме держава узяла функцію такі виплати здійснювати.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим постанова суду першої інстанції підлягає в цій частині скасуванню з прийняттям нової постанови.

Керуючись п.3 ч.1 ст.198, ст.202, ст.205, ст.207 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу управління праці та соціального захисту населення Ленінської райдержадміністрації Запорізької міської ради задовольнити частково, постанову Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 24 квітня 2009 року скасувати в частині зобовязання управління праці та соціального захисту населення Ленінської райдержадміністрації Запорізької міської ради здійснити перерахунок та сплатити на користь ОСОБА_1 грошову допомогу, яка виплачується при догляді за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 01 вересня 2007 року по 31 грудня 2007 року у відповідності до ст.43 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням»в розмірі прожиткового мінімуму з урахуванням фактично отриманих нею сум допомоги та відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині.

В іншій частині постанову Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 24 квітня 2009 року залишити без змін.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного суду України протягом двох місяців починаючи з наступного дня, після виготовлення повного тексту постанови суду.

Повний текст постанови виготовлений 19 квітня 2010 року

Судді Сафронова С.В.

ОСОБА_2

ОСОБА_3