Справа № 302/102/15-а 2-а/302/19/15
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2015-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2015 року Справа № 876/4761/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шинкар Т.І.,

суддів Довгополова О.М.,

Пліша М.А.,

з участю секретаря судового засідання Малетич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Синевирської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області на постанову Міжгірського районного суду Закарпатської області від 01 квітня 2015 року у справі №302/102/15-а за позовом ОСОБА_2 до голови Синевирської сільської ради Куруц М.М. про оскарження розпорядження, дисциплінарного стягнення, поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

27.01.2015р. ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до Синевирської сільської ради (далі-Рада), голови Синевирської сільської ради Куруц Миколи Михайловича, просила визнати протиправним і скасувати розпорядження сільського голови с.Синевир №52 від 22.12.2014р. «Про звільнення ОСОБА_2» та поновити на попередній посаді; стягнути з Ради на її користь завдану моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. (п'ятдесят тисяч гривень).

13.02.2015р. ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до Синевирської сільської ради, голови Синевирської сільської ради Куруц Миколи Михайловича, просила визнати протиправним і скасувати розпорядження сільського голови с.Синевир №45 від 12.12.2014р. «Про проведення службового розслідування щодо ОСОБА_2.»; визнати протиправним і скасувати розпорядження сільського голови с.Синевир №1 від 16.01.2015р. «Про звільнення ОСОБА_2.» та поновити на попередній посаді; стягнути з Ради середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 10.03.2015р. вказані позови об'єднано в одне провадження.

Постановою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 01.04.2015р.позов задоволено частково: визнано протиправним і скасовано розпорядження сільського голови с.Синевир № 1 від 16.01.2015 року «Про звільнення ОСОБА_2.»; поновлено ОСОБА_2 на попередній роботі на посаді начальника фінансово-господарського відділу (головним бухгалтером) Синевирської сільської ради Міжгірського району; стягнено з Синевирської сільської ради на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в сумі 8 610 (вісім тисяч шістсот десять) грн. 16 коп. з врахуванням обов'язкових податкових платежів та державних внесків та моральну шкоду в сумі 3 000 (три тисячі) грн.; стягнено з Синевирської сільської ради у доход держави судові витрати у виді судового збору в сумі 1 900 (одна тисяча дев'ятсот ) грн. 08 коп.; допущено негайне виконання постанови щодо виплати ОСОБА_2 заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць та поновлення ОСОБА_2 на посаді; в решті вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Рада подала апеляційну скаргу, просить скасувати постанову Міжгірського районного суду Закарпатської області від 01.04.2015р. та ухвалити нову, якою у задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що акт від 19.11.2014р. підтверджує, що саме Синевирським сільським головою внаслідок перевірки платіжних доручень сільської ради виявлено, що начальник фінансового відділу Ради ОСОБА_2 у платіжному дорученні від 18.11.2014р. №26 безпідставно завищила суми нарахування заробітної плати працівникам Синевирського дошкільного навчального закладу №1, а також намагалась внести завідомо неправдиві відомості до юридичних документів, на що вказують підтертості на аркуші паперу. Лише після цього позивач почала вчиняти дії аби уникнути притягнення до дисциплінарної відповідальності. Судом першої інстанції не враховано, що завищення позивачем сум заробітної плати працівникам Синевирського дошкільного навчального закладу №1 містить ознаки кримінального правопорушення, у зв'язку з чим Міжгірським РУ УМВС України в Закарпатській області розпочато досудове розслідування. Також не враховано характеристику позивача за місцем роботи за 2014 рік. Позивачкою не було надано доказів відключення комп'ютерної техніки, неналежних умов праці, втручання у її роботу інших осіб під час складання платіжних доручень від 18.11.2014р. №26. Вчинене позивачем вказує не тільки про брак професійних знань, а й безвідповідальність позивача, що у свою чергу створило ризик завдання матеріальної шкоди сільському бюджету, завдало шкоди авторитету Ради.

В судовому засіданні представник позивача та позивач щодо апеляційної скарги заперечили, просили залишити в силі рішення суду першої інстанції, відповідачі явку повноважних представників в судове засідання не забезпечили, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, що у відповідності до ч.4 ст.196 КАС України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а постанову суду першої інстанції скасувати з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2, працюючи у Синевирській сільській раді на посаді начальника фінансово-господарського відділу (головним бухгалтером), маючи статус посадової особи органу місцевого самоврядування, 11-й ранг, 18 листопада 2014 року у платіжних документах безпідставно завищила суму нарахування заробітної плати працівникам Синевирського дошкільного закладу № 1, зокрема: ОСОБА_4 у розмірі 1917,37 грн., ОСОБА_5 - 999,92 грн., ОСОБА_6 - 999,99 грн. всього на загальну суму 3917 грн. 28 коп.

19.11.2014р. Синевирським сільським головою Куруц М.М. у присутності секретаря Ради Шпільки О.М., спеціаліста першої категорії, бухгалтера сільради Томаш М.М., інспектора ВОС Ради Сятині В.І. та рахівник-касира сільради Печкан В.В. складено акт про виявлення одноразового грубого порушення трудових обов'язків начальника фінансово-господарського відділу (головним бухгалтером Синевирської сільської ради), згідно з яким 19.11.2014р. внаслідок перевірки розрахунково-платіжних відомостей за листопад 2014 року сільської ради та списку №46 працівників дитячого дошкільного закладу Ради для зарахування на вкладні рахунки заробітної плати за листопад 2014 року сільським головою виявлено, що позивач безпідставно завищила суми нарахування заробітної плати працівникам Синевирського дошкільного навчального закладу №1. Як зазначено в акті, як би не вчасне виявлення цього правопорушення місцевому бюджету територіальної громади жителів с. Синевир та Заверхньої Кичери, могли бути завдані матеріальні збитки на загальну суму 3917 грн.37 коп. (а.с.45).

21.11.2014р. позивачем дано письмові пояснення щодо вказаного порушення, згідно з яким помилку допущено у зв'язку з неналежними облаштування її робочого місця, відволікання її від роботи іншими працівниками сільської ради та збоєм комп'ютерної програми. При цьому позивачем зазначено, що після виявлення допущеної помилки вона звернулась до відповідних працівників Синевирського дошкільного навчального закладу про повернення надміру отриманих коштів або зарахування таких у аванс (а.с.112-113).

Розпорядженням Синевирського сільського голови №45 від 12.12.2014р. створено комісію з проведення службового розслідування щодо перевірки факту порушення головним бухгалтером Ради ОСОБА_2 законодавства про службу в органах місцевого самоврядування та доручено комісії у період з 12.12.2014р. по 19.12.2014р. провести службове розслідування та голові комісії за результатами проведеного службового розслідування забезпечити складання акта і подання його на розгляд Ради до 22.12.2014р. (а.с.92).

Про проведення службового розслідування повідомлено позивача та висловлено прохання з'явитись 19.12.2014р. на 11 год. до Синевирської сільської ради на засідання комісії з проведення службового розслідування та надати усні й письмові пояснення з приводу порушень законодавства про службу в органах місцевого самоврядування (а.с.93).

19.12.2014р. комісією складено акт службового розслідування, відповідно до якого комісія дійшла висновку, що ОСОБА_2 порушила свої посадові обов'язки, що проявилося в перевищені службових повноважень, завдала шкоду авторитету Синевирської сільської ради та створила ризик завдання матеріальних збитків місцевому бюджету територіальної громади на загальну суму 3 917,28 грн., за що повинна бути притягнена до дисциплінарної відповідальності. Обираючи вид дисциплінарного стягнення, як це зазначено в акті, комісія врахувала ступінь тяжкості вчиненого проступку, заподіяну ним шкоду, обставини його вчинення та попередню роботу ОСОБА_2 та вважає за необхідне рекомендувати Синевирському сільському голові застосувати до начальника фінансового відділу Синевирської сільської ради ОСОБА_2 дисциплінарне стягнення у виді звільнення із займаної посади за одноразове грубе порушення трудових обов'язків (ч.1 ст.41 КЗпП України) (а.с.97-99).

22.12.2014р. відповідачем направлено начальникові управління ДКС України в Міжгірському районі подання щодо погодження звільнення з посади начальника фінансово-господарського відділу (головного бухгалтера) Синевирської сільської ради ОСОБА_2 (а.с.22).

Управлінням ДКС України у Міжгірському районі Закарпатської області надано висновок про погодження звільнення з посади начальника фінансово-господарського відділу від 25.12.2014р. №02 відповідно до якого погоджено звільнити ОСОБА_2 з посади головного бухгалтера.

16.01.2015р. відповідачем винесено Розпорядженням №1 про звільнення ОСОБА_2 з посади начальника фінансово-господарського відділу (головного бухгалтера) Ради за вчинення нею одноразового грубого порушення трудових обов'язків, з 16.01.2015р. У випадку знаходження ОСОБА_2 на лікарняному - вважати днем її звільнення наступний день після виходу її на роботу (а.с.49). Вказане Розпорядження затверджено на XXXI сесії VI скликання Синевирської сільської ради від 20.01.2015р.

Вказане стало підставою звернення ОСОБА_2 з позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваної постанови суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001р. № 2493-III (далі - Закон №2493-III) посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Відповідно до положень ст.7 Закону №2493-III посадові особи місцевого самоврядування діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією України і законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, актами органів місцевого самоврядування, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради Автономної Республіки Крим і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. На посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

Відповідно до наявної в матеріалах справи посадової інструкції головного бухгалтера, яку займав позивач, посада належить до категорії керівників, призначення на посаду та звільнення з неї здійснюється сільським головою з дотриманням вимог Кодексу законів про працю України. До обов'язків головного бухгалтера Синевирської сільської ради входить, зокрема, контроль за додержанням порядку оформлення первинних та бухгалтерських документів, розрахунків і платіжних зобов'язань, витрачання фонду оплати праці, встановлення посадових окладів. Розділом 7 посадової інструкції передбачено, що головний бухгалтер несе відповідальність за неналежне виконання або невиконання своїх посадових обов'язків, що передбачені цією посадовою інструкцією, - в межах, визначених діючим законодавством України про працю (а.с.51-55).

Порядком проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13 червня 2000 року №950 встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання ними службових обов'язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або заподіяло значну матеріальну чи моральну шкоду громадянинові, державі, підприємству, установі, організації чи об'єднанню громадян стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування може бути проведено службове розслідування.

Пунктом 8 вказаного Порядку встановлено, що за результатами службового розслідування члени комісії складають акт, у якому зазначаються, зокрема, висновки службового розслідування, обставини, що пом'якшують або обтяжують відповідальність, причини та умови, що призвели до порушення, вжиті або запропоновані заходи для їх усунення чи обставини, що знімають з особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, безпідставні звинувачення або підозру; обґрунтовані пропозиції щодо усунення виявлених порушень та притягнення у разі необхідності винних осіб до відповідальності згідно із законодавством.

У разі прийняття рішення щодо притягнення особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, до відповідальності комісія пропонує вид дисциплінарного стягнення, передбаченого законодавством.

Під час визначення виду дисциплінарного стягнення члени комісії повинні враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Статтею 147 Кодексу Законів про працю України встановлено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Згідно з ч.3 ст.149 КЗпП України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.

Пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.92р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлено на підставі п.1 ст.41 КЗпП за одноразове грубе порушення трудових обов'язків трудовий договір може бути розірвано лише з керівником підприємства, установи, організації (філії, представництва, відділення, іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також із службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службовими особами державної контрольно-ревізійної служби та органів контролю за цінами. Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду.

Згідно з п.22 вказаної Постанови у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем виявлено неправильність нарахування заробітної плати трьом працівникам ДНЗ №1 с. Синевир, про що повідомлено відповідача, а також завідуючу Сенивирського дошкільного навчального закладу №1 ОСОБА_4, що підтверджено наявними в матеріалах справи письмовими поясненнями (а.с.114-116). Крім того, ОСОБА_4, будучи допитаною в суді першої інстанції в якості свідка підтвердила, що ОСОБА_2 попереджала її в телефонному режимі у другій половині дня 19.11.2014р. про завищення нарахованої заробітної плати.

Аналізуючи обставини у справі в контексті чинного законодавства колегія суддів вважає вірним висновки суду першої інстанції про протиправність оскаржуваного розпорядження Ради щодо звільнення позивача з займаної посади, оскільки при прийняття такого відповідачем не було враховано обставин що пом'якшують відповідальність (позивач більше одинадцяти років працює на займаній посаді), причини та умови, що призвели до порушення (помилку допущено у зв'язку з неналежними облаштування робочого місця позивача, відволікання її від роботи іншими працівниками сільської ради та збоєм комп'ютерної програми), запропоновані заходи для їх усунення (після виявлення допущеної помилки позивач звернулась до відповідних працівників Синевирського дошкільного навчального закладу про повернення надміру отриманих коштів або зарахування таких у аванс), а також чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода (фактична шкода не була спричинена) та попередня робота працівника (за період роботи дисциплінарні стягнення не накладались, наявна позитивна оцінка її діяльності управлінням Державної Казначейської служби України у Міжгірському районі за 2012-2013 роки) (а.с.180-188).

Щодо характеристики позивача за місцем роботи за 2014 рік, то така на переконання колегії суддів не може вважатись об'єктивною, оскільки складена головою Синевирської сільської ради Куруц М.М., який є стороною у справі.

Згідно з ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Суму, що підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача за весь час вимушеного прогулу судом першої інстанції обчислено наступним чином: сума середньоденної зарплати за 2 місяці, що передували звільненню - 165,58 грн.; кількість днів вимушеного прогулу складає 52 ( від 17.01. по 01.04.2015 р.); 52 дн. х 165,58 грн. = 8610,16грн. Отже, сума 8610,16 грн. підлягає до стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 за весь час вимушеного прогулу з врахуванням обов'язкових податкових платежів та державних внесків.

Водночас, колегія суддів вважає помилковим рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди та стягнення з відповідача в дохід держави судового збору з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.95р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з п. 4 цієї ж Постанови позивач має зазначити в позовній заяві, в чому така шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Абзацом 2 п.5 вказаної Постанови встановлено, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з п.9 Постанови розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Визначивши розмір відшкодування моральної шкоди, суд повинен навести в рішенні відповідні мотиви.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просив стягнути з Синевирської сільської ради моральну шкоду в сумі 50 000,00 грн., посилаючись на те, що порушення законних прав призвело до моральних страждань позивача, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Водночас, жодних доказів на підтвердження зазначених вимог та обґрунтування суми відшкодування позивач не надав, а суд першої інстанції свій висновок про заподіяння позивачу моральної шкоди не мотивував.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Згідно з п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин.

Матеріалами справи та поясненнями, наданими позивачем в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтверджено, що судовий збір за подання позовної заяви ним не сплачувався, витрат пов'язаних з розглядом справи ним не понесено, а отже стягнення з Синевирської сільської ради у дохід держави судових витрат у виді судового збору в сумі 1900,08 грн. (одна тисяча дев'ятсот гривень вісім копійок) є безпідставним.

Оскільки позивач не оскаржує постанову суду в частині відмови в позові, а тому в силу приписів ст.195 КАС України, така відмова не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України та ч.3 ст.2 КАС України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до ст. 202 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення та ухвалює нове, коли має місце, зокрема, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.

З огляду на те, що судом першої інстанції рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що оскаржувану постанову слід скасувати та прийняти нову постанову.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Синевирської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області задовольнити частково.

Постанову Міжгірського районного суду Закарпатської області від 01 квітня 2015 року у справі №302/102/15-а в частині стягнення з Синевирської сільської ради на користь ОСОБА_2 моральної шкоди в сумі 3000 грн. (три тисячі гривень) та стягнення з Синевирської сільської ради у дохід держави судових витрат у виді судового збору в сумі 1900,08 грн.(одна тисяча дев'ятсот гривень вісім копійок) скасувати та в цій частині в задоволені позову відмовити.

В решті постанову Міжгірського районного суду Закарпатської області від 01 квітня 2015 року у справі №302/102/15-а залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т.І. Шинкар

Судді О.М. Довгополов

М.А.Пліш

Повний текст Постанови виготовлено 29.05.2015р.