Справа № 19713/10
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2010-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" листопада 2010 р. справа № 2а-966/10/0870

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Поплавського В.Ю. Уханенка С.А.

при секретарі судового засідання: Близнюк Т.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 07 квітня 2010 року

у адміністративній справі № 2а-966/10 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, Державної судової адміністрації України, Державного Казначейства України при Міністерстві фінансів України

про стягнення компенсації за санаторно-курортне лікування та недоплаченої вихідної допомоги, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2010 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом, в якому посилаючись на порушення її прав, гарантованих Конституцією України та Законом України «Про статус суддів», просила стягнути з Державної судової адміністрації України на її користь недоплачену вихідну допомогу - суму прибуткового податку з доходів фізичних осіб в розмірі 7753 грн. 20 коп. та грошову компенсацію на санаторно-курортне лікування за 2009 рік в розмірі 4176 грн., всього 11916 грн. та зобов'язати Державне Казначейство України при Міністерстві фінансів України провести видатки з Державного бюджету, передбачені Державній судовій адміністрації України на її користь шляхом їх списання з рахунку Державного бюджету України № 4024, відкритого у Державному казначействі України, МФО 820172 «Виконання рішень судів на користь суддів».

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 07 квітня 2010 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано неправомірними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області та стягнуто з Державного Казначейства України при Міністерстві фінансів України на користь ОСОБА_1 грошову компенсації на санаторно-курортне лікування за 2009 р. в розмірі 1677 грн. В іншій частині вимог позивачки судом відмовлено.

З зазначеною постановою суду першої інстанції не погодилася позивачка та подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на не відповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 07 квітня 2010 року року скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити її позовні вимоги, а саме: визнати дії Територіального управління Державної судової адміністрації в Запорізькій області неправомірними та стягнути з Державного Казначейства України при Міністерстві фінансів України на її користь недоплачену вихідну допомогу - суму прибуткового податку з доходів фізичних осіб в розмірі 7753 грн. 20 коп. та грошову компенсацію на санаторно-курортне лікування за 2009 рік в розмірі 4176 грн., всього суму у розмірі - 11916 грн

Апеляційна скарга позивачки мотивована помилковістю застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин норм Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», які суперечать положенням Закону України «Про статус суддів», яким саме й передбачені гарантії незалежності суддів, включаючи заходи їх правового захисту, матеріального і соціального забезпечення, що не можуть бути скасовані або знижені іншими нормативними актами України (ст..11) та у ч.3 ст.43 якого визначено, що судді, який пішов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного йробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку. Неправомірним та недоречним апелянт вважає врахування судом розяснень Комітету з питань податкової та митної політики Верховної Ради України від 25.01.2010 року щодо оподаткування вихідної допомоги суддям, які пішли у відставку, бо це розяснення було надано вже після отримання нею вихідної допомоги в липні 2007 року.

Неправильність вирішення судом справи в частині заявлених нею вимог про стягнення компенсації за санаторно-курортне лікування, позивачка обґрунтовує приписами п.13 ст.44 Закону України «Про статус суддів», відсутністю в нормі закону обмежень щодо санаторно-курортного лікування лише на території Україні, та безпідставністю відмови їй листом ТУ ДСА в Запорізькій області від 28.10.2009 року за №08-03/2398 у наданні санаторно-курортної путівки з посиланням на ОСОБА_2 України «Про закупівлю товарів, робіт та послуг за державні кошти»та на зміну порядку оплати за санаторно-курортного лікування. У звязку з наведеним, позивачка вважає, що адміністрацією ТУ ДСА в Запорізькій області було перевищено свої повноваження шляхом тлумачення закону, а судом прийнято половинчате рішення про задоволення її вимог лише в частині розміру вартості лікувальних процедур, без обґрунтування належним чином відмови в стягненні решти здійснених нею витрат на харчування та проживання, як послуг, наданих ій через курортне бюро та підтверджених товарним чеком на сніданки, обіди та вечері від 18.09.2009 року на суму 3000 руб.; і квитанцією на оплату житла від 07.09.2009 року з послугами та податком на суму 6560 руб., що не заборонено Законом України «Про закупівлю товарів, робіт та послуг за державні кошти», на який посилається ТУ ДСА в Запорізькій області та суд.

Відповідачами у справі постанова суду першої інстанції не оскаржуєтся, хоча представником Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області та Державної судової адміністрації України подавалася до суду заява про намір апеляційного оскарження судового рішення (а.с.56).

Письмових заперечень на апеляційну скаргу позивачки від відповідачів до суду апеляційної інстанції також не надходило.

Сторони належним чином повідомлялися про час, день та місце розгляду справи, заяв про відкладення судового засідання від осіб, які беруть участь у справі не надходило, що відповідно до ч.4 ст.196 КАСУ не перешкоджає розгляду справи за їх відсутністю

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивачки підлягає задоволенню лише в частині вимог про скасування постанови суду першої інстанції, але не в повному обсязі, а тільки в частині задоволення вимог позивачки

Відповідно до ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_1 у період з серпня 1992 року до 16 квітня2007 року працювала на посаді судді Токмацького районного суду Запорізької області, а з 16 квітня 2007 року знаходиться у відставці, у звязку з чим має право на отримання відповідних виплат, передбачених Законом України «Про статус суддів»та користується гарантіями і пільгами за цим Законом.

З матеріалів справи вбачається, що предметом спору у цій справі є два питання: по-перше це правомірність утримання податку з доходів фізичних осіб в сумі 7753 гр. 20 коп. при виплаті вихідної допомоги при звільненні; та по друге - правомірність відмови ТУ Державної судової адміністрації України в Запорізькій області у виплаті грошової компенсації на лікування з тих підстав, що відшкодування вартості санаторно-курортного лікування проводиться лише за відпочинок у санаторіях, розташованих на території України.

Відмовляючи у задоволенні вимог позивачки ОСОБА_1 в частині стягнення недоплаченої на її погляд суми вихідної допомоги при звільненні у розмірі 7753,20 грн., суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність дій ТУ ДСАУ в Запорізькій області по утриманню суми податку з доходів фізичних осіб з вихідної допомоги, належної до виплати позивачці при її звільненні, оскільки дане питання регулюється спеціальним Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб»№ 889 від 22.05.2003 р., діючим з 01.01.2004 р.

Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції і визнає його таким, що повністю відповідає правилам застосування норм матеріально го права, оскільки за загальним правилом, в разі виявлення суперечностей між нормативно-правовими актами або окре мими положеннями різних нормативно-правових актів, які мають однакову юри дичну силу, застосовуються положення нормативно-правового акта, що набрав чинності пізніше, або положення того нормативно-правового акта, який вста новлює спеціальні положення.

Такі висновки узгоджуються з розясненнями, наданими в рішенні Конституційного Суду України від 3 жовтня 1997 року № 4-зп, у якому зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є і те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Відповідно до ч.3 ст.43 Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ (ОСОБА_2 №2862-ХІІ) визначено, що судді, який пішов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку. Разом з тим, вказана норма та інші положення Закону України «Про статус суддів» не конкретизують вид податку, який не повинен був сплачуватися при виплаті вихідної допомоги судді, який йде у відставку.

Фактично, це питання було врегульовано Указом Президента України від 10 липня 1995 року № 584 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів», який визначав, що заробітна плата суддів не обкладається прибутковим податком за місцем основної роботи.

Наведені положення діяли, а відповідно ТУ ДСА в Запорізькій області ними керувався до набрання чинності з 01 січня 2004 року Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб»№ 889-4 від 22.05.2003 року (ОСОБА_2 № 889-4), який запровадив податок з доходів фізичних осіб, що належить до загальнодержавних податків і зборів, тобто до обовязкових платежів (п.4 ч.1 ст. 14 Закону України «Про систему оподаткування»від 25.06.1991 року № 1251-12).

Саме зазначеним Законом № 889-4, було визначено: платників податку (стаття 2), обєкт оподаткування (стаття 3), загальний оподатковуваний дохід, в тому числі місячний (п.4.2 статті 4); доходи, які не включаються до складу загального оподатковуваного доходу (п.4.3 статті 4); податкові соціальні пільги (стаття 6), ставки податку (стаття 7), порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету (стаття 8), прикінцеві положення (стаття 22), а пунктом 22.2 ст. 22 цього Закону була встановлена пріоритетність його норм, у разі, коли норми інших законів чи інших законодавчих актів, що містять правила оподаткування доходів (прибутків) фізичних осіб, суперечать нормам цього Закону.

Статтею 92 Конституції України та статтею 1 Закону України «Про систему оподаткування» визначена можливість встановлення пільг щодо оподаткування, виключно відповідними законами України.

За таких обставин, заслуговує на увагу та обставина, що Законом № 889-4 окремо не виділяється заробітна плата судді як дохід, що не підлягає оподаткуванню податком з доходів фізичних осіб, та не встановлюється для судді будь-яких пільг по оподаткуванню цим податком з доходів фізичних осіб.

Підпунктом 22.12.1 пункту 22.12 ст. 22 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», рекомендовано Президенту України скасувати Укази Президента України, які стосуються оподаткування доходів фізичних осіб, що саме й стало підставою для прийняття Президентом України Указу від 25 грудня 2003 року № 1497/2003, яким було визнано втратившим чинність з 01 січня 2004 року абзацу четвертого статті 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року № 584 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів»за змістом якого заробітна плата суддів не обкладалася прибутковим податком за місцем основної роботи.

Таким чином, колегія суддів визнає обгрунтованним те, що при вирішенні даного спору суд першої інстанції надав перевагу приписам Закону № 889-4, який є спеціальним в питаннях оподаткування доходів фізичних осіб. Правильно також суд першої інстанції врахував дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

З урахуванням вищенаведеного та виходячи з пріоритетності дії Закону того, який прийнятий пізніше, а також приписів статті 19 Конституції України і ч.3 ст.2 КАСУ, що зобовязують субєктів владних повноважень діяти лише на підставі і в межах наданих повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та іншими законами України, колегія суддів вважає, що відповідачем - ТУ ДСА у Запорізькій області, правомірно було утримано податок з доходів фізичних осіб в розмірі 7753,20 грн. з виплаченої позивачці суми вихідної допомоги при її звільненні, відповідно в цій частині висновки суду першої інстанції є законими та обгрунтованими

Доводи апеляційної скарги позивачки не спростовують цих висновків суду першої інстанції, а її посилання на зміст ч.3 ст.43 Закону України «Про статус суддів»є лише помилковим розумінням норм матеріального права, оскільки ні вказаною нормою ні будь-якою іншою Закону України «Про статус суддів», чи Закону України «Про судоустрій України», не передбачена виплата заробітної плати судді, або вихідної допомоги при звільненні судді, без стягнення податку з доходів фізичних осіб, як і не передбачена компенсація втрати заробітку у звязку з справлянням податку.

Наведене свідчить про те, що відповідачами в межах спірних правовідносин не порушені права позивачки

Окремо, колегія суддів звертає увагу на те, що у відповідності до Положення про Державне казначейство України, що затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2005 року № 1232, Державне казначейство України є урядовим органом державного управління, що діє у складі Міністерства фінансів України, і йому підпорядковується. Відповідно до п.1 ч.4 зазначеного Положення та ст. 48 Бюджетного кодексу України, Державне казначейство України та його територіальні органи є окремими юридичними особами, які здійснюють розрахунково-касове обслуговування Державного бюджету. Тобто, Державне казначейство України здійснює перерахування коштів з рахунку з відповідного розпорядника бюджетних коштів за його дорученнями (ч.8 ст. 51 Бюджетного кодексу України).

Відповідно до Положення про Державну судову адміністрацію України, що затверджено Указом Президента України від 03 березня 2003 року № 182/2003, Державна судова адміністрація України є центральним органом вонавчої влади зі спеціальним статусом, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Серед інших завдань, покладених на Державну судову адміністрацію України, п.п.13 п.4 передбачено виконання функцій головного розпорядника бюджетних коштів, передбачених на фінансове забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції та діяльності кваліфікаційних комісій суддів усіх рівнів, органів суддівського самоврядування, інших органів і установ судової системи та ДСА України; п.п.14 п.4 передбачає здійснення матеріального і соціального забезпечення суддів, в тому числі суддів у відставці, а також працівників апаратів судів.

Виконуючи функції головного розпорядника бюджетних коштів, Державна судова адміністрація України подає до Міністерства фінансів України бюджетний запит, тобто розрахунки відповідних витрат судової влади, визначених відповідно до Закону України «Про статус суддів»та інших нормативно правових актів, з метою включення їх до проекту Закону України «Про державний бюджет» на відповідний рік.

ОСОБА_2, як і інші, названі вище закони і нормативно-правові акти, не передбачають звільнення суддів від сплати податку з доходів фізичних осіб та компенсацію суддям втраченої частини заробітної плати у звязку зі сплатою прибуткового податку, передбаченого Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб», що обумовлює неможливість включення таких сум до бюджетного запиту.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що жоден із відповідачів, при здійсненні своїх владних управлінських функцій, не допустив порушення прав позивачки у справі в частині утримання суми податку з доходів фізичних осіб з вихідної допомоги, належної до виплати позивачці при її звільненні, а до Державного казначейства України у позивачки взагалі не було правових підстав заявляти позовні вимоги

Стосовно часткового задоволення судом першої інстанції вимог позивачки про стягнення на її користь грошової компенсації на санаторно-курортне лікування за 2009 рік в розмірі 1677 грн., із суми яка вимагалася позивачкою при зверненні до суду у розмірі - 4176 грн., колегія суддів зазначає, що вирішувати вимоги позивачки у порушення норм чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, є неприпустимим.

Так, п.13 ст.44 Закону України «Про статус суддів»від 15.12.1992 року № 2862-XII передбачено, що суддя і члени його сім'ї мають право на безплатне медичне обслуговування в державних закладах охорони здоров'я. Суддям за рахунок державного бюджету, а членам їх сімей за власний рахунок щорічно надається путівка на санаторно-курортне лікування. Ці права зберігаються за ними і після виходу судді у відставку або на пенсію.

За змістом наведеної норми працюючим суддям та суддям у відставці путівки на санаторно-курортне лікування надаються за рахунок державного бюджету, що відповідно вимагає від ТУ ДСА діяти згідно до Закону України «Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти»№ 1490-III, яким з 2006 року змінено порядок оплати за санаторно-курортне лікування. На позивачку в свою чергу, законом покладено обовязок надати певний перелік документів при зверненні до ТУ ДСА з вимогою відшкодування проведених витрат на санаторно-курортне лікування, про що чітко та зрозуміло було розяснено позивачці листом ТУ ДСА в Запорізькій області № 08-03/2398 від 28.10.2009 р. (а.с.11)

З матеріалів справи вбачається позивачкою до бухгалтерії ТУ ДСА не надавалися квитанція, прибутковий касовий ордер та зворотній талон до путівки, які б підтверджували оплату за придбану путівку та її використання.

Надані позивачкою до матеріалів справи (що подавалися раніше до ТУ ДСА) документи: довідка про прийняття бальнеогрязелікування в ЛПУП Пятигорська на суму 6450 рублів, договір про надання медичних послуг на суму 6450 рублів, процедурна карта, чек на суму 6450 рублів, квитанція з курортного бюро про оплату житла 6200 рублів, свідоцтва, товарний чек з ТОВ «Славянка»про сплату за харчування на суму 3000 рублів, проїзні білети (а.с.12-19), на думку колегії суддів не можуть підміняти зазначених у попередньому абзаці документів, що підтверджують оплату за придбану путівку на санаторно-курортне лікування та її використання позивачкою.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до змісту Договору (а.с.13), позивачка отримала платні медичні послуги в медичному закладі на території Росії, що не може ототожнюватися з санаторно-куротним лікуванням.

Законом України «Про статус суддів», або іншими нормативними актами України, не передбачено право позивачки, як судді у відставці, та обовязку ТУ ДСА - відшкодовувати за рахунок державного бюджету витрати судді або судді у відставці витрати на надання медичних послуг, тим більш сплачених в іноземній валюті (рублях)

Вищенаведеного суд першої інстанції не прийняв до уваги, і при вирішенні спору у цій справі виходив лише з визначеного п.13 ст.44 Закону України «Про статус суддів»права позивачки, як судді у відставці на отримання щорічно за рахунок державного бюджету путівки на санаторно-курортне лікування, а також з відсутності заперечень відповідача проти твердження позивачки про те, що їй раніше декілька разів відшкодовувалася вартість санаторно-курортного лікування в м.Пятигорську

Відповідно до вимог статей 70, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Як зазначалося вище, необхідною передумовою для задоволення в порядку адміністративного судочинства позовних вимог про стягнення на користь судді у відставці грошової суми на відшкодування витрат по придбанню санаторно-курортної путівки, має бути встановлена судом відповідна неправомірна діяльність або бездіяльність Державної судової адміністрації України та ТУ ДСА України в Запорізькій області. Проте, в оскаржуваній у цій справі постанові, не встановлені обставини щодо неправомірності дій чи бездіяльності ТУ ДСА України в Запорізькій області з цього питання.

Наведених в постанові суду першої інстанції доказів про порушене право позивачки не достатньо для визнання неправомірними дій ТУ ДСА України в Запорізькій області та для стягнення з Державного Казначейства України на користь позивачки суми компенсації на санаторно-курортне лікування у 2009 році в сумі 1677 грн. До того ж, ні за матеріалами справи ні за змістом судового рішення, не вбачається яким нормативним актом керувався суд, прирівнюючи зазначену в наданих позивачкою документах грошову суму в еквіваленті рублях, до грошової суми в гривні (1677 грн), як сума відшкодування судді у відставці з державного бюджету вартості путівки на санаторно-курортне лікування.

Чинне законодавство не містить норм, які б зобовязували відповідачів до відшкодування з державного бюджету судді у відставці грошової суми за Договором про надання платної медичної допомоги.

Відповідно до положень ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За таких обставин, постанова суду першої інстанції не може бути в цій частині залишена в силі, оскільки вона не відповідає матеріалам справи та нормам матеріального права , що призвело до неправильного вирішення справи та є підставою для скасування судового рішення та прийняття нового відповідно до пункту 4 частини першої статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України

Керуючись п.3 ч.1 ст.198, ст.202, ст.205, ст.207 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 07 квітня 2010 року скасувати в частині задоволеня вимог ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області та стягнення з Державного Казначейства України при Міністерстві фінансів України на користь ОСОБА_1 грошової компенсації на санаторно-курортне лікування за 2009 р. в розмірі 1677 грн.

У задоволені позову ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області та стягнення з Державного Казначейства України при Міністерстві фінансів України на користь ОСОБА_1 грошової компенсації на санаторно-курортне лікування за 2009 р. в розмірі 1677 грн.- відмовити

В іншій частині постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 07 квітня 2010 року залишити без змін

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені статтею 212 КАС України

Повний текст постанови виготовлено 12 квітня 2011 року.

Головуючий: С.В. Сафронова

Суддя: В.Ю. Поплавський

Суддя: С.А. Уханенко