Справа № 815/1442/14
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2015-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2015 р. Справа № 815/1442/14

Категорія: 9.1.1 Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Золотнікова О.С., Скрипченка В.О.,

при секретарі Кіселик Д.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2014 року по справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Арцизької об'єднаної державної податкової інспекції ГУ Міндоходів в Одеській області (правонаступник - Арцизька ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

27.02.2014р. ФОП ОСОБА_2 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Арцизької ОДПІ ГУ Міндоходів в Одеській області (правонаступник - Арцизька ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області), в якому просила визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 13.12.2013 року про застосування до неї штрафних (фінансових) санкцій в сумі 247 000 грн. за порушення вимог п.2.6 гл.2 постанови Правління НБУ №637 від 15.12.2004р. «Про затвердження Положення про проведення касових операцій у національній валюті України».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що при проведенні перевірки відповідач дійшов необґрунтованого висновку про порушення саме нею вимог чинного законодавства та відповідно, на підставі цих висновків виніс протиправне податкове повідомлення-рішення.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22.04.2014 року у задоволенні адміністративного позову ФОП ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду 1-ї інстанції, представник позивача ФОП ОСОБА_2 - ОСОБА_3 21.05.2014р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваної постанови порушено норми матеріального і процесуального права та просив скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22.04.2014 року та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю - доповідача, виступ представника позивача та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ФОП ОСОБА_2 зареєстрована 03.09.2008 року Тарутінською РДА Одеської області, є платником єдиного податку згідно Свідоцтва серії НОМЕР_2 та з 01.01.2012 року перебуває на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності.

В період з 20 по 29 листопада 2013 року посадовими особами ГУ Міндоходів в Одеській області проведено фактичну перевірку господарської одиниці - крамниці «ІНФОРМАЦІЯ_1», що розташована за адресою: АДРЕСА_1, в якій здійснює свою діяльність фактично в якості керівника - суб'єкт господарювання - ФОП ОСОБА_2 (код НОМЕР_1), за результатами якої складено акт від 29.112013 року, примірник якого позивачка отримала в той же день, т.б. 29.11.2013 року.

Так, вказаною вище перевіркою встановлено порушення позивачем вимог п.2.6. Розділу 2 «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», т.б. не оприбуткування готівки у книзі обліку доходів у день її фактичного надходження, а саме: готівкові кошти, які надійшли від продажу товарів згідно супровідних відомостей за 18.11.2013 року - на суму 21100 грн., за 19.11.2013 року - на суму 17700 грн., за 20.11.2013 року - на суму 10600 грн. - не були оприбутковані у книзі обліку доходів у день їх фактичного надходження.

Під час перевірки уповноваженим особам ГУ Міндоходів в Одеській області позивачем було надано договір відповідального зберігання від 01.01.2013 року №31, укладений між нею та з ТОВ «МС 25» (депонент), згідно умов якого, депонент передає, а ФОП ОСОБА_2 (зберігач) приймає товарно-матеріальні цінності (майно), для відповідального зберігання та організації експозиції. Пунктом 4.1 даного Договору передбачено, що винагорода зберігача визначається згідно актів виконаних робіт по мірі виконання таких робіт та послуг.

13.12.2013 року, на підставі вищевказаного Акту фактичної перевірки від 29.11.2013 року уповноваженою особою Арцизької ОДПІ ГУ Міндоходів в Одеській області, у відповідності до вимог п.п.54.3.3, п.54.3 ст. 54 ПК України та абз.2 Указу Президента України №436/95 від 12.06.1995 року «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки», було прийнято податкове повідомлення-рішення № про застосування до ФОП ОСОБА_2 штрафних санкцій у розмірі 247 000 грн.

Не погоджуючись із вказаним вище рішенням податкового органу позивач оскаржила його до суду.

Вирішуючи справу по суті та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог та, відповідно з правомірності дій та спірного рішення відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обгрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

А згідно із ст.67 Конституції України, кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку та розмірах, встановлених законом.

Як слідує з положень п.1.1 ст.1 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI, з 01.01.2011 р. він регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до п.п.20.1.4 п.20.1 ст.20 ПК України, органи державної податкової служби мають право проводити перевірки платників податків (крім НБУ) в порядку, встановленому цим Кодексом.

Положеннями ж п.75.1 ст.75 ПК України, в свою чергу, передбачено, що органи державної податкової служби мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Так, Порядок ведення касових операцій у національній валюті України підприємствами (підприємцями), а також окремі питання організації банками роботи з готівкою врегульовано «Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», затвердженим постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 року № 637, яке розроблено відповідно до ст.33 Закону України «Про Національний банк України».

Пункт 1.2 вказаного Положення №637 визначає поняття «оприбуткування готівки» як проведення підприємствами і підприємцями обліку готівки в касі на повну суму її фактичних надходжень у касовій книзі, книзі обліку доходів і витрат, книзі обліку розрахункових операцій.

Пунктом 2.6 цього Положення №637 визначено, що вся готівка, що надходить до кас, має своєчасно (т.б. у день одержання готівкових коштів) та в повній сумі оприбутковуватися.

Як встановлено судовою колегією з матеріалів справи та вже зазначалося вище, ФОПОСОБА_2 з 03.09.2008 року зареєстрована Тарутинською РДА Одеської області як фізична особу-підприємець, є платником єдиного податку та з 01.01.2012 року перебуває на спрощеній системі оподаткування, обліку і звітності, та відноситься до 3-ї групи платників єдиного податку.

Статтею 291 ПК України визначено, що правові засади застосування спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності, а також справляння єдиного податку встановлюються главою 1 розділу ХІV Податкового кодексу України. Спрощена система оподаткування, обліку та звітності - це особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених п.297.1 ст.297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Відповідно до приписів п.291.4 ст.291 ПК України, суб'єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, поділяються на 6 (шість) груп платників єдиного податку.

Зокрема, до 3 (третьої) групи платників єдиного податку (яким є позивачка) відносяться - фізичні особи-підприємці, які протягом календарного року відповідають сукупності таких критеріїв:

- не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, одночасно не перевищує 20 осіб;

- обсяг доходу не перевищує 3 000 000 грн.

Обсяг же доходу платника єдиного податку визначається відповідно до вимог ст.292 ПК України, якою, в свою чергу, встановлено, що доходом платника єдиного податку є для фізичної особи-підприємця - дохід, отриманий протягом податкового (звітного) періоду в грошовій формі (готівковій та/або безготівковій); матеріальній або нематеріальній формі, визначеній п.292.3 цієї статті.

При цьому, слід зазначити, що до доходу не включаються отримані такою фізичною особою пасивні доходи у вигляді процентів, дивідендів, роялті, страхові виплати і відшкодування, а також доходи, отримані від продажу рухомого та нерухомого майна, яке належить на праві власності фізичній особі та використовується в її господарській діяльності.

Згідно із п.292.3 ст.292 ПК України, до суми доходу платника єдиного податку включається вартість безоплатно отриманих протягом звітного періоду товарів (робіт, послуг). Безоплатно отриманими вважаються товари (роботи, послуги), надані платнику єдиного податку згідно з письмовими договорами дарування та іншими письмовими договорами, укладеними згідно із законодавством, за якими не передбачено грошової або іншої компенсації вартості таких товарів (робіт, послуг) чи їх повернення, а також товари, передані платнику єдиного податку на відповідальне зберігання і використані таким платником єдиного податку.

Як вбачається зі змісту положень п.296.1 ст.296 ПК України, платники єдиного податку, які обрали I, II та III групу, ведуть облік у порядку, визначеному пп.296.1.1 - 296.1.3 ст.296 Кодексу, шляхом щоденного відображення отриманих доходів за підсумками робочого дня у книзі обліку доходів. Форма книги обліку доходів (для платників податку 1-ї і 2-ї груп та платників єдиного податку 3-ї групи, які не є платниками ПДВ) та форми Книги обліку доходів та витрат платників єдиного податку 3-ї групи, які є платниками ПДВ, а також порядок їх ведення затверджені наказом Міністерства фінансів України від 15.12.2011 року №1637 «Про затвердження форм Книги обліку доходів і книги обліку доходів і витрат та порядок їх ведення», який зареєстрований в Міністерстві юстиції України від 27.12.2011р. за №1534/20272.

Так, згідно із п.4 цього Порядку №1637, у Книзі відображається фактично отримана сума доходу від провадження діяльності із сумарним підсумком за місяць, квартал, рік. У разі необхідності реєстрації нової Книги протягом податкового (звітного) періоду записи в ній продовжуються наростаючим підсумком, а попередня Книга залишається у платника податку.

Крім того, п.5 даного Порядку №1637 визначено, що записи у такій Книзі виконуються за підсумками робочого дня, протягом якого отримано дохід, зокрема кошти, що надійшли на поточний рахунок платника податку та/або отримано готівкою, сума заборгованості, за якою минув строк позовної давності, фактично безоплатно отримано товари (роботи, послуги). Пунктом 6 визначено, у якому порядку заповнюються відомості у графи Книги.

Як видно з положень п.296.10 ст.296 ПК України, платники єдиного податку першої - третьої груп не застосовують реєстратори розрахункових операцій.

Постановою Кабінету Міністрів України №833 від 15.06.2006р. затверджений «Порядок здійснення торговельної діяльності» та «Правила торгового обслуговування на ринку споживчих товарів», які згідно із п.1, безпосередньо визначають загальні умови провадження торговельної діяльності суб'єктами оптової торгівлі, роздрібної торгівлі, закладами ресторанного господарства, основні вимоги до торговельної мережі, мережі закладів ресторанного господарства і торговельного обслуговування споживачів (покупців), які придбавають товари у підприємств, установ та організацій незалежно від організаційно-правової форми і форми власності, фізичних осіб-підприємців та іноземних юридичних осіб, що провадять підприємницьку діяльність на території України.

Так, п.22 вказаних Правил встановлено, що розрахунки за продані товари та надані послуги можуть здійснюватися готівкою та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) відповідно до законодавства. Разом з товаром споживачеві в обов'язковому порядку видається розрахунковий документ установленої форми на повну суму проведеної операції, який засвідчує факт купівлі товару та/або надання послуги.

Як встановлено по справі, під час проведення спірної перевірки 20.11.2013 року ФОП ОСОБА_2 надала письмові пояснення, згідно зі змісту яких, грошові кошти зазначені в копіях квитанцій до супровідних відомостей за 18.11.2013 року на суму 21100 грн., за 19.11.2013 року на суму 17700 грн., за 20.11.2013 року на суму 10600 грн., нею перераховувались на р/рахунок ТОВ «МС 25», і ці кошти є «виторгом магазину» «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Посилання ж представника позивача на те, що ФОП ОСОБА_2 безпосередньо не продавала товар, а здійснювала лише його передачу кінцевому споживачу на підставі Договору відповідального зберігання №31 від 01.01.2013 року з ТОВ «МС 25» та виданої останнім довіреності від 01.11.2013 року, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає необґрунтованим та безпідставним, оскільки правовідносини, які виникли між сторонами на підставі вказаного договору, визначаються за його змістом.

Так, як слідує з приписів ч.1 ст.936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Тобто, однією з умов договору зберігання є повернення речі поклажодавцеві.

Крім того, як вбачається з ч.1 ст.944 ЦК України, зберігач не має права без згоди поклажодавця користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її у користування іншій особі.

Отже, наведеною нормою закону передбачено, зокрема, право зберігача передати річ у користування іншій особі лише за згодою поклажодавця.

Згідно ч.1 ст.946 ЦК України, плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Тобто, встановлення плати за зберігання та строки її внесення є однією з істотних умов договору зберігання.

При цьому, як вбачається з наданого позивачем до суду 1-ї інстанції договору відповідального зберігання №31 від 01.01.2013 року з ТОВ «МС 25», п.1.4 даного договору передбачено право зберігача передати майно третім особам за письмовим розпорядженням ТОВ «МС 25».

Проте, положеннями ст.944 ЦК України передбачено, що передача речі зберігачем іншій особі можлива лише у користування.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, передане позивачу на зберігання майно фактично передавалося у власність кінцевим споживачам, і сплачені останніми суми грошових коштів фактично є оплатою за придбані у власність речі.

Отже, беручи до уваги, що товари придбавалися фізичними особами для особистих потреб, що є очевидним (і не потребує доведенню), позивачка не мала можливості повернути ці товари поклажодавцеві, як того вимагає договір зберігання.

Крім того, необхідно звернути увагу й на те, що в порушення вимог ч.1 ст.946 ЦК України, сторонами вказаного вище договору зберігання №31 у самому договорі не встановлено розмір плати за зберігання, як того вимагає закон. Тобто, в договорі відсутня одна з істотних його умов. Договір містить лише посилання на акти виконаних робіт, хоча зберігання не є роботою, а є послугою.

Також, суд звертає увагу й на те, що п.п.2.2.2 та п.5.4 цього Договору передбачено обов'язок зберігача заміняти ярлики на майні під час проведення акцій та відповідальність за невиконання цього обов'язку у вигляді штрафу в розмірі недоотриманого прибутку.

Таким чином, вищезазначені обставини та загальна суть (зміст) договору №31 від 01.01.2013 року та довіреності від 01.01.2013 року, виданої ТОВ «МС 25» ФОП ОСОБА_2, свідчать про те, що сторони даного договору не мали на меті укладання саме договору зберігання відповідно до положень Глави 66 Цивільного кодексу України «Зберігання», а фактично мали на меті передачу від ТОВ «МС 25» до ФОП ОСОБА_2 товару для його реалізації з метою отримання прибутку.

Дана обставина також підтверджується і наведеними вище поясненнями позивачуки, у яких вона сама називає отримані нею 18,19 і 20 листопада 2013 року грошові кошти - виторгом магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Отже, за таких обставин, судова колегія, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, які і суд 1-ї інстанції, вважає, що позивач, як платник єдиного податку, має право здійснювати як продаж товару, так і здійснювати діяльність посередника у торгівлі товарами широкого асортименту, і в даному випадку, остання фактично і здійснювала таку діяльність з продажу товару Експозиційної точки споживчої мережі «ІНФОРМАЦІЯ_1», що відповідає поняттю купівлі-продажу згідно зі ст.655 ЦК України, пп.14.1.202 п.14.1 ст.14 ПК України.

В зв'язку із вказаним, апеляційний суд приходить до аналогічного висновку про те, що позивачка, у відповідності до вимог п.2.6 ст.2 «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», п.4 Наказу Міністерства фінансів України від 15.12.2011 р. №1637 «Про затвердження форм книги обліку доходів і книги обліку доходів і витрат та порядок їх ведення», була зобов'язана була відображати господарські операції з продажу товарів 18,19 і 20 листопада 2013 року в Книзі доходів за підсумками кожного робочого дня, що, в свою чергу, нею зроблено не було.

До того ж, слід звернути увагу на те, що з наданої відповідачем засвідченої копії «Книги обліку доходів і витрат» ФОП ОСОБА_2 видно, що останній запис у цій Книзі було зроблено позивачем аж у вересні 2013 року.

Що ж стосується висловленої лише в апеляційній скарзі позиції представника позивача про те, що нібито усі кошти з продажу товарів 18,19 і 20 листопада 2013 року фактично приймала інший працівник магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» - ФОП ОСОБА_5 (а не позивач), що підтверджується доданими до апеляційної скарги ксерокопіями квитанцій, то судова колегія, цю позицію представника позивача розцінює критично та до уваги не приймає, оскільки дані обставини не зазначалися при перевірці, не були відомі суду 1-ї інстанції, а вказані вказані квитанції, надані не в оригіналі, не були предметом дослідження в суді 1-ї інстанції.

Крім того, необхідно зазначити, що вказані вище представником позивача обставини, навпаки повністю спростовується фактом відсутності на спірному акті перевірки будь-яких заперечень позивачки, а також наявними в матеріалах справи копіями супровідних відомостей (а.с.31), згідно зі змісту яких, дані грошові кошти, отримані за продаж товарів 18,19,20 листопада 2013р., передавалися до банку через ФОП ОСОБА_2 на р/рахунок ТОВ «МС 25».

Відповідно до приписів ст.ст.11,71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

А згідно ж з ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, чого, в свою чергу, в даному випадку і було належним чином зроблено представниками відповідача при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.200 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову окружного суду - без змін.

Керуючись ст.ст.195,196,198,200,205,206,254 КАС України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2014 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Ю.В. Осіпов

Судді: О.С. Золотніков

В.О. Скрипченко