Справа № 810/908/15
Суддя: Шурко О.І.
Дата ухвалення: 2015-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/908/15 Головуючий у 1-й інстанції: Лиска І.Г. Суддя-доповідач: Шурко О.І.
У Х В А Л А

Іменем України

28 травня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Кузьменко В.В.,

при секретарі Дешко В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, без фіксування його за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, апеляційну скаргу Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління державної фіскальної служби у Київській області на постанову Київського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2015 року у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління державної фіскальної служби у Київській області про визнання протиправними та скасування рішень, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2015 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну інстанцію скасувати незаконну, на його думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апелянт посилається на незаконність, необ'єктивність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є на його переконання підставою для скасування судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, податковим органом проведено документальну планову виїзну перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період діяльності з 01.01.2011р. по 31.12.2013р. позивача як фізичної особи - підприємця, про що складено Акт перевірки №145/17-1/НОМЕР_1 від 20.01.2015р. (далі - Акт перевірки).

Згідно висновку Акту перевірки, контролюючим органом встановлені порушення позивачем п. 177.4, п. 177.5 ст. 177 ПК України, а саме: до складу податкових витрат включено вартість придбаних товарів (послуг, робіт) безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів на загальну суму 603 366,35грн., як безпідставні включені ним витрати на придбання запчастин та господарські витрати на загальну суму 543 788,40 коп. (без ПДВ).

На підставі Акта перевірки відповідачем прийнято: податкове повідомлення-рішення від 05.02.2014р. № форма «Р» про визначення податкового зобов'язання по податку на додану вартість в сумі 5867,22грн. за основним платежем та 1466,81грн. за штрафними санкціями; податкове повідомлення-рішення від 05.02.2014р. № форма «Р» про визначення податкового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування 81568,26 грн. за основним платежем та 20392,07 грн. за штрафними санкціями); вимогу від 05.02.2015р. № Ф- про сплату боргу (недоїмки), а саме недоїмки зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 188694,57грн.; рішення від 05.02.2015р. № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на сплату штрафних санкцій в розмірі 18869,46грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням податкового органу, позивач звернувся із адміністративним позовом до суду, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення.

В основу обґрунтування свого рішення про задоволення позову, Київський окружний адміністративний суд посилався на те, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що фінансово-господарські операції між позивачем та його контрагентами не були спрямовані на настання реальних наслідків фінансово-господарської діяльності, а первинні документи, складені позивачем та його контрагентами у ході господарських операцій, відповідають вимогами чинного законодавства.

Колегія суддів вважає доводи апелянта безпідставними та погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, згідно зі ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Відповідно до п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Так, згідно з п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому відповідно до п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Водночас відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Тобто, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Так, відповідач зазначає, що позивачем було неправомірно включено до складу валових витрат вартість придбаних запасних частин та господарські витрати на загальну суму 543 788,40 грн., як не підтверджені первинними документами, але при проведенні документальної виїзної перевірки контролюючим органом не було взято до уваги надані позивачем первинні документи, а саме: виписки з банку, фіскальні касові чеки, рахунки-фактури, акти виконаних робіт, товарно-транспортні накладні та інші первинні документи на закупівлю дизельного пального для вантажних транспортних засобів, шин, запасних частин та інших експлуатаційних витрат у відрядженні, що документально підтверджені авансовими звітами найманих працівників водіями - експедиторами, які здійснювали міжнародні перевезення вантажів автомобільний транспортом.

Крім того, зі змісту акту вбачається, що основним видом господарської діяльності ФОП ОСОБА_2 є діяльність автомобільного вантажного транспорту.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач має у власності автомобілі, які використовує для здійснення господарської діяльності. З метою здійснення господарської діяльності ним і придбавались основні засоби та запасні частини, які використані в ремонті автомобілів, що були задіяними в перевезеннях на замовлення його контрагентів.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що висновок відповідача про порушення п. 177.4, п.177.5 пп. 177.5.3 ст. 177 ПК України є протиправним і податкове повідомлення - рішення від 05.02.2015 року № є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» фізичні особи-підприємці, що застосовують загальну систему оподаткування та отримують дохід безпосередньо від цієї діяльності, сплачують єдиний внесок у розмірі 34,7 відсотка із суми доходу, отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб.

Пунктом 2 ч.1 ст.7 вказаного Закону встановлено, що фізична особа-підприємець повинна сплачувати єдиний внесок, сума якого не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Згідно з ч.3 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої вказаним Законом.

Відповідно до пункту 4 ч.1 ст.1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» максимальна величина бази нарахування єдиного внеску визначена як максимальна сума доходу застрахованої особи, що дорівнює сімнадцяти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, на яку нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Оскільки висновок контролюючого органу про порушення позивачем п.п. 1.2 п. 2 ст.6, ч.1 ст.7, п.11 ст.8 п.8 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» був зроблений із врахуванням висновку про завищення валових витрат у 2011 році на загальну суму 543788, 40 грн., то твердження відповідача щодо заниження позивачем єдиного внеску із суми доходу фізичної особи-підприємця в сумі 188694 грн.54 коп. також не відповідають дійсності.

Отже, вимога від 05.02.2015р. № Ф- про сплату боргу (недоїмки), а саме недоїмки зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 188694,57грн. та рішення від 05.02.2015р. № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на сплату штрафних санкцій в розмірі 18869,46грн. є протиправним та підлягає скасуванню, що і було вірно зроблено судом першої інстанції.

Щодо висновку відповідача про завищення позивачем податкового кредиту, слід зазначити наступне.

Так, за період з 01.08.2011 року по 31.12.2013 року ФОП ОСОБА_2 задекларовано податкового кредиту по податку на додану вартість у сум 40 900,0 гривень.

Судом встановлено, що ФОП ОСОБА_2 включено до складу податкового кредиту податкових декларацій з податку на додану вартість в загальній сумі 5 867,22 грн. у зв'язку з придбанням товарів. а саме по ТОВ «Профіпартс» та ТОВ «Автодистрибюшн Карго Пласт» в т. ч.: за лютий 2012р.в сумі 66,45 грн.; за березень 2012р. в сумі 148,03 грн.; за травень 2012р. в сумі 208,25 грн.; за червень 2012р. в сумі 427,03 грн.; за липень 2012р. в сумі 509,22 грн.; за листопад 2012р. в сумі 157,50 грн.; за січень 2013р. в сумі 214,92 грн.; за квітень 2013р. в сумі 1103,14 грн.; за травень 2013р. в сумі 22,00 грн.; за червень 2013р. в сумі 296,90 грн.; за липень 2013р. в сумі 223,67 грн.; за серпень 2013р. в сумі 225,38 грн., за вересень 2013р. в сумі 377,30 грн.; за жовтень 2013р. в сумі 416,67 грн.; за листопад 2013р. в сумі 1184,09 грн.; за грудень 2013р. в сумі 286,67 грн.

Згідно Акту перевірки, на підставі якого прийняте оскаржуване податкове повідомлення рішення, в описовій частині не містяться відомості про первинні бухгалтерські документи, договори, податкові/видаткові накладні, акти виконаних робіт тощо. Відсутні і роздруківки (посилання) із системи співставлення, які б давали змогу встановити по взаємовідносинам з яким з контрагентів позивачем завищено суму податкового кредиту.

Також, щодо завищення суми податкового кредиту, відповідачем не зазначено точну назву господарських операцій, що здійснювались між позивачем і контрагентами, а також, не має ніяких посилань на конкретні документи при досліджені яких, податковий орган дійшов таких висновків.

Натомість, факт вчинення позивачем певних господарських операцій та правомірність подальшого відображення (проведення) їх у бухгалтерському та податковому обліку підтверджується первинними документами платника податків.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що якщо платник податку на додану вартість, придбав товари (роботи, послуги) для їх подальшого використання у власній господарській діяльності, при цьому сплатив у складі вартості цих товарів (робіт, послуг) податок на додану вартість і це підтверджується належним чином оформленими первинними документами, він має право віднести сплачені ним суми податку до складу податкового кредиту.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

Отже, колегія суддів вирішила згідно ст. 200 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління державної фіскальної служби у Київській області - залишити без задоволення, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий:

Судді:

Головуючий суддя Шурко О.І.

Судді: Степанюк А.Г.

Василенко Я.М.