Справа № 13622/10
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2010-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" жовтня 2010 р. справа № 2а-2442/09

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Мірошниченка М.В. Юхименка О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Якимівському районі Запорізької області на постанову Якимівського районного суду Запорізької області від 30 грудня 2009 року

у адміністративній справі № 2а-2442/09 за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Якимівському районі Запорізької області про стягнення недоплаченої щомісячної державної соціальної допомоги «Дітям війни», -

В с т а н о в и л а :

Постановою Якимівського районного суду Запорізької області від 30 грудня 2009 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, відмовлено в поновленні пропущеного строку для звернення до суду за період з 01 січня 2006 року по 06 грудня 2008 року, визнано неправомірною відмову відповідача, викладену в листі № 1804-Ж/05 від 29.10.2009 року у здійсненні перерахунку і виплаті позивачці підвищення до пенсії відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»за період з 07 грудня 2008 року по 31 грудня 2008 року та з 01 січня 2009 року по 30 грудня 2009 року в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком та зобовязано управління Пенсійного фонду України в Якимівському районі Запорізької області здійснити перерахунок та виплатити позивачці підвищення пенсії згідно ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»та ч1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»за період з 07 грудня 2008 року по 31 грудня 2008 року та з 01 січня 2009 року по 30 грудня 2009 року розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком з урахуванням різниці, яка виплачена у цей період. В іншій частині позовних вимог судом відмовлено.

В апеляційній скарзі управління Пенсійного фонду України в Якимівському районі Запорізької області посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті викладених в апеляційній скарзі фактів та обґрунтувань..

Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що у період 2006-2007 р.р. дія ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»призупинялася Законами України «Про Державний бюджет на 2006 рік»та «Про Державний бюджет на 2007 рік», а після прийняття Конституційним Судом України рішення № 6-рп/2007 від 09.07.2007 р. Верховною радою України не приймалося рішень про відновлення дії вказаної норми ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Вказує, що законодавством України не визначено поняття «мінімальна пенсія за віком»як розрахункова величина для підвищення пенсії за ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», так як положення ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»передбачає, що мінімальний розмір пенсії за віком у розмірі прожиткового рівня, може застосовуватися виключно для визначення розміру пенсій, призначених згідно із Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»№ 1058 від 09.07.2003 року та на осіб, які підпадають під дію ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»не розповсюджується. Також вказує на те, що у 2008 році Державним бюджетом України визначено розмір виплати надбавки до пенсії «Дітям війни», які позивачкою і отримувалися, а фінансування виплат за Законом України «Про соціальний захист дітей війни»проводиться із державного бюджету, а не із бюджету Пенсійного фонду України, тому відповідач не вбачає будь-яких порушень законодавства в своїх діях.

При перегляді справи в апеляційному порядку колегією суддів встановлено, що предметом спору по цій справі є дій територіального органу пенсійного фонду, яким порушено право позивачки на отримання у 2006-2009 р.р. передбаченого ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, та захист цього права.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивачка має статус «дитини війни», що відповідно до вимог ст.1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»№ 2195-IV від 18.11.2004 р., який набрав чинності з 01.01.2006 року, надає їй право на отримання пільг та державної соціальної підтримки, встановлених цим Законом.

Задовольняючи позов в частині визнання протиправності бездіяльності відповідача та зобовязання його здійснити перерахунок і виплату передбаченого ст.6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р. підвищення до пенсії, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про неможливість звуження змісту права позивачки на гарантований державою соціальний захист та обовязку держави в особі відповідача по справі забезпечити належний матеріальний рівень позивачки, яка має статус «дитини війни».

Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції, оскільки право позивачки на отримання щомісячно пенсії, підвищеної на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, як це визначено ст.6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р. підтверджено Рішенням Конституційного Суду України № 10-рп/2008 від 22.05.2008р., з прийняттям якого визнані неконституційними положення Закону про Державний бюджет на 2008 рік в частині заміни розміру підвищення до пенсії у 2008 р. У період 2009 року визначений статтею 6 Законом України «Про соціальний захист дітей війни»розмір підвищення до пенсії дітей війни не змінювався, відповідно під час вирішення спору судом правильно застосовано положення Закону з урахуванням його дії в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка стала діяти пізніше, тобто ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Такі висновки узгоджуються з п.2 Рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2000 від 14.12.2000 р. в якому міститься розяснення, що закони та інші правові акти або їх окремі положення, визнані рішеннями Конституційного суду України неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що відповідно до частини другої статті 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Відповідно до ч.2 ст.150 Конституції України до повноважень Конституційного Суду України належить: офіційне тлумачення Конституції України та законів України. З питань, передбачених цією статтею, Конституційний Суд України ухвалює рішення, які є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Враховуючи, що вказані рішення Конституційного суду України мають преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статті зазначеного закону, що визнані неконституційними, суд першої інстанції правильно вирішив про обовязок відповідача перерахувати та виплатити позивачці підвищення до пенсії у розмірі, встановленому статтею 6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р.

Правильними є висновки суду першої інстанції щодо необхідності врахування відповідачем при проведенні розрахунку підвищення пенсії позивачці положень ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими частиною першої статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»і іншого нормативно-правового акту, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.

Приписи зазначеної у попередньому абзаці норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»та положення ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», якою встановлено право особи зі статусом «дитина війни»на отримання щомісячного підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, свідчать про безпідставність доводів апеляційної скарги про неможливість застосування до спірних правовідносин розміру мінімальної пенсії за віком.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відсутність іншого визначеного законом мінімального розміру пенсії за віком, окрім зазначеного частиною першої статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»- не є підставою для відмови в реалізації позивачкою конституційної гарантії та її права на отримання щомісячного підвищення до пенсії, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, як це встановлено ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

За Преамбулою Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Статтею 58 зазначеного Закону на Пенсійний фонд покладене керівництво та управління солідарною системою, збір, акумуляція та облік страхових внесків, призначення пенсії та підготовка документів для її виплати, забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання, здійснення контролю за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішення питань, пов'язаних з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснення адміністративного управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені Законом і статутом Пенсійного фонду.

Відповідно до п.15 Положення «Про Пенсійний фонд України», Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження через створені в установленому порядку територіальні управління.

Надання дітям війни соціальної підтримки є державною програмою соціальної допомоги, яка згідно ст.87 Бюджетного кодексу України відноситься до видатків Державного бюджету, а Пенсійний фонд України згідно ст.21 Бюджетного кодексу України є розпорядником бюджетних коштів для здійснення програми соціальної підтримки дітям війни та відповідно до ч.4 ст.22 Бюджетного кодексу України розробляє план своєї діяльності відповідно до завдань та функцій, визначених нормативно-правовими актами, виходячи з необхідності досягнення конкретних результатів за рахунок бюджетних коштів, а також розробляє на підставі плану діяльності проект кошторису та бюджетні запити і подає їх до Мінфіну України чи місцевому фінансовому органу, затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (до яких відноситься і відповідач) та інше.

Таким чином, вищенаведені норми свідчать про те, що обовязок по нарахуванню та виплаті доплати до пенсії позивачки, передбаченої ст.6 Закону України № 2195-IV від 18.11.2004 р. покладено саме на відповідні територіальні управління за місцем проживання позивачки.

Відповідно до глави 4 Бюджетного кодексу України про бюджетний процес та встановленому у ст.35 Бюджетного кодексу України порядку розроблення бюджетних запитів, які враховуються при підготовці проекту Державного бюджету України колегія суддів вважає, що правомірними вважалися б дії відповідача у разі прийняття ним участі у формуванні Бюджету України, як це передбачено діючими нормативно-правовими актами, тобто відповідні звернення до Головного Управління та Пенсійного Фонду України з пропозиціями щодо обсягу бюджетних коштів, необхідних для його діяльності після надання Конституційним Судом України розяснень щодо неконституційності положень Законів України Про Державний бюджет України на 2007 рік і на 2008 рік, та на наступний бюджетний період. І такої можливості на погляд колегії суддів відповідач не був позбавлений.

Оскільки функції з призначення, виплати пенсій, надбавок, підвищень та доплат діючим законодавством покладено саме на органи Пенсійного фонду України, тому відповідач по справі заперечуючи проти адміністративного позову, у відповідності до вимог ч.2 ст.71 КАС України повинен був доказати правомірність своєї бездіяльності стосовно позивачки у період з 07 грудня 2008 року по 31 грудня 2008 року та з 01 січня 2009 року по 30 грудня 2009 року. Таких доказів відповідачем не надано.

Таким чином, висновки суду першої інстанції щодо протиправності дій відповідача та про наявність підстав для зобовязання його вчинити певні дії на відновлення прав позивачки - є обґрунтованими та належним чином мотивованими. В цій частині рішення суду першої інстанції викладене достатньо повно, містить конкретні пункти законів України, які регулюють спірні правовідносини, тому рішення суду в цій частині повинно бути залишено без змін.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що у Прикінцевих положеннях Закону України «Про соціальний захист дітей війни»Кабінету Міністрів України було дано доручення подати до Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом та привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом, забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади своїх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом. Невиконання Кабінетом Міністрів України наведених норм Закону не може слугувати підставою для порушення прав позивачки стосовно належної, гарантованої державою соціальної підтримки.

Доводи апелянта на відсутність відповідного фінансування даних видатків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки незалежно від того, чи визначено в рішенні, висновку Конституційного Суду України порядок його виконання, відповідні державні органи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто, навіть при відсутності належного фінансування державою даного виду виплат, відповідач був зобовязаний діяти на підставі і у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і використовувати надані йому повноваження з метою, з якою ці повноваження надані.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача повинна бути залишена без задоволення, а постанова суду першої інстанції без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст.198, ст.200, ст.205, ст.206 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Якимівському районі залишити без задоволення, постанову Якимівського районного суду Запорізької області від 30 грудня 2009 залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця після набрання законної сили судового рішення апеляційної інстанції.

Головуючий: С.В. Сафронова

Суддя: М.В. Мірошниченко

Суддя: О.В. Юхименко