Справа № 2а/331/74/14 (0808/5687/2012)
Суддя: Конюшко К.В.
Дата ухвалення: 2015-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2015 року м. Київ К/800/11686/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Конюшка К.В.

суддів: Гончар Л.Я., Черпіцької Л.Т.

розглянувши в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2015 року

у справі № 2а/331/74/14

за позовом ОСОБА_2

до головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2012 року ОСОБА_2 звернулась до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з адміністративним позовом до головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії.

Постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07.08.2014 позовні вимоги задоволено. Визнано протиправними дії головною управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови у призначенні ОСОБА_2 пенсії у разі втрати годувальника з 50 років, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_1. Визнано протиправним рішення відповідача про призначення пенсії у разі втрати годувальника ОСОБА_2 після досягнення нею 55-річного віку. Зобов'язано головне Управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_2 пенсію у разі втрати годувальника, в тому числі недоплачену її частину, з 50 років, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_1 з вирахуванням сум, отриманих позивачем внаслідок нарахування їй дострокової пенсії за віком з 05.06.2014.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 09.02.2015 рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з названим рішенням суду апеляційної інстанції, ОСОБА_2 оскаржила його у касаційному порядку.

У касаційній скарзі скаржник просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції з мотивів порушення цим судом норм матеріального та процесуального права, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У своїх запереченнях на касаційну скаргу головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області просило залишити рішення суду апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження, установленому пунктом 1 частини першої статті 222 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС) України.

Згідно з частиною другою статті 220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи і правильність застосування судами норм процесуального права, судова колегія дійшла висновку про те, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Як установлено судами попередніх інстанцій, у 1983 році між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який проходив службу в органах державної безпеки, було укладено шлюб.

З 29.12.2002 позивач не працювала у зв'язку з хворобою ОСОБА_3, оскільки постійно його доглядала. ОСОБА_3 повністю забезпечував ОСОБА_2 та сина.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2. Після смерті чоловіка позивач не змогла працювати, оскільки самостійно виховувала неповнолітнього сина. Враховуючи, що з 29.12.2002 по день смерті чоловіка ОСОБА_2 перебував на повному його утриманні, то його заробітна плата була постійним та основним джерелом для існування їх сім'ї. Вказані обставини також встановлені рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18.01.2012, яким встановлено факт перебування ОСОБА_2 на утриманні ОСОБА_3 з грудня 2002 року по ІНФОРМАЦІЯ_2.

03.02.2012 позивач звернулась до ГУ ПФУ в Запорізькій області із заявою про призначення їй пенсії у разі втрати годувальника в розмірі передбаченому законодавством, а саме у розмірі 30 відсотків заробітку померлого годувальника, та надала необхідні документи.

Листом від 07.02.2012 № 184/в-у ГУ ПФУ в Запорізькій області відмовлено ОСОБА_2 в призначенні пенсії в разі втрати годувальника з 50 років, посилаючись на те, що діючим законодавством України не передбачено призначення пенсії в разі втрати годувальника з 50 років.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з неправомірності дій відповідача щодо відмови у призначенні їй пенсії у разі втрати годувальника з 50-тирічного віку, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_1.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що з урахуванням зниження на 5 років ОСОБА_2 має право на пенсію лише з моменту досягнення 55 років, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_3.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується зі вказаним висновком суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (в редакції, чинній на час звернення позивача до ГУ УПФУ в Запорізькій області) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності трудового стажу не менше 15 років.

Частиною другою статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції, чинній на час звернення позивача до ГУ УПФУ в Запорізькій області) передбачено, що незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби.

Згідно з пунктом «в» частини четвертої статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» непрацездатними членами сім'ї вважаються батьки та дружини військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим законом, які загинули, померли чи пропали безвісті в період проходження служби мають право на пенсію не раніше як за 5 років до досягнення пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», або якщо вони є інвалідами.

Таким чином, на час звернення ОСОБА_2 до ГУ ПФУ в Запорізькій області законодавством України було передбачено право на отримання пенсії позивачем з досягненням 55-тирічного віку.

Водночас, пунктом «в» частини четвертої статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (у редакції, чинній на час смерті чоловіка позивача) було передбачено, що непрацездатними членами сім'ї вважаються: батьки та дружини (якщо вони не взяли повторний шлюб) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули, померли чи пропали безвісти в період проходження служби або померли після звільнення зі служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних при виконанні обов'язків військової служби (службових обов'язків), захворювання, пов'язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи виконанням інтернаціонального обов'язку, мають право на пенсію після досягнення чоловіками 55 років, жінками - 50 років або якщо вони є інвалідами.

Відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99 за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку щодо правомірності дій відповідача під час розгляду заяви ОСОБА_2 від 03.02.2012 про призначення пенсії з ІНФОРМАЦІЯ_1, застосовуючи при цьому чинну редакцію Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Зважаючи на викладене, доводи касаційної скарги спростовуються вище переліченими нормами права та установленими обставинами справи, у зв'язку з чим відсутні підстави для її задоволення та скасування чи зміни рішення суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 210 - 231 КАС України, суд касаційної інстанції

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2015 року в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України у строк та у порядку, визначеними статтями 237 - 2391 КАС України.