Справа № 806/1091/15
Суддя: Капинос Оксана Валентинівна
Дата ухвалення: 2015-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2015 року м.Житомир справа № 806/1091/15

категорія 12.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Капинос О.В.,

секретар судового засідання Барібан А.І., Степанов П.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Подибайло В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Житомирської митниці Державної фіскальної служби України України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, зобов'язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Житомирської митниці Міндоходів від 24.02.2015 № 5-о в частині звільнення його з посади старшого державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста "Коростень" Житомирської митниці Міндоходів;

- поновити його на посаді старшого державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста "Коростень" Житомирської митниці Міндоходів;

- зобов'язати Житомирську митницю Міндоходів надати йому невикористану відпустку з 17.02.2015;

- зобов'язати Житомирську митницю Міндоходів розглянути питання щодо виплати йому матеріальної допомоги на оздоровлення за 2015 рік та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2015 рік, надавши письмову відповідь за результатами розгляду.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 1995 року проходив службу в митних органах, а з 14.06.2013 працював на посаді старшого державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста "Коростень" Житомирської митниці Міндоходів. 30.10.2014 позивачу було вручено повідомлення, яким попереджено його про вивільнення займаної посади, відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, у зв'язку з реорганізацією Житомирської митниці Міндоходів. 31.01.2015 позивач отримав повідомлення від відповідача, згідно якого датою звільнення його з посади визначено 02.02.2015. Зазначає, що у період з 02.02.2015 по 16.02.2015 він перебував на лікарняному, а 12.02.2015 на ім'я голови комісії з реорганізації Житомирської митниці Міндоходів написав заяву з проханням надати щорічну невикористану відпустку з 17.02.2015 з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань з наступним звільненням з роботи. 24.02.2015 позивач був ознайомлений з наказом № 5-о від 24.02.2015, відповідно до якого його звільнено із займаної посади, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці та скороченням штатної чисельності, відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Згодом, 27.02.2015 на адресу позивача надійшов лист від Житомирської митниці Міндоходів, відповідно до якого заява про надання відпустки була розглянута 24.02.2015, тобто в останній день роботи. і повідомлено позивача, що надати відпустку неможливо, так як термін реалізації заяви минув. На переконання позивача, відмова відповідача у наданні відпустки порушує його право на відпочинок, яке гарантоване чинним законодавством України. Зокрема, відповідно до Закону України "Про відпустки", за бажанням працівника у разі звільнення, йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення у такому випадку - є останній день відпустки, а тому відмова відповідача в наданні відпустки з подальшим звільненням є незаконною. Крім того, вважає, що звільнення відбулось з порушенням приписів Кодексу законів про працю України, так як позивача не було ознайомлено з наказом про скорочення посад, не було запропоновано переведення на іншу посаду. Позивач акцентує увагу на тому, що на момент звільнення він мав найбільший безперервний стаж роботи на даному підприємстві, і оскільки на митному пості "Коростень" скорочувалася лише одна посада інспектора митного оформлення, вважає, що мав переважне право залишення на посаді. Крім того, звертає увагу на те, що його звільнення відбулось без згоди первинного профспілкогового органу, членом якого він є.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд позов задовольнити з мотивів, викладених у позовній заяві та додаткових письмових поясненнях.

Представник відповідача заперечила проти позову з підстав, викладених у письмових запереченнях. Пояснила, що звільнення позивача було проведено у відповідності з вимогами трудового законодавства, позивача персонально попереджено про наступне вивільнення у зв'язку із реорганізацією. Доказом скорочення штатної чисельності працівників при реорганізації є структура Житомирської митниці ДФС, в якій відсутні вакантні посади для пропонування. Також, при звільнені митницею проведено повний розрахунок у відповідності до статей 47, 116 Кодексу законів про працю України. На спростування доводів позивача про протиправність відмови митного органу у наданні відпустки останньому, представник відповідача зазначила, що заява ОСОБА_1 була залишена без розгляду, оскільки голова комісії з реорганізації Житомирської митниці Міндоходів перебував на лікарняному з 06.02.2015 по 23.02.2015 року. Стосовно наявності у позивача переваг у залишенні на роботі у зв'язку з наявністю у нього статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи та тривалого стажу роботи в митних органах, пояснила, що серед працівників митного посту "Коростень", крім позивача, 4 посадові особи мали переважне право, гарантоване статтею 184 Кодексу законів про працю України, залишення на роботі, 1 посадова особа - статтею 42 Кодексу законів про працю України, 3 посадові особи - мають інвалідність та 17 посадових осіб мали стаж роботи понад 10 років, з них 7 мають стаж роботи понад 20 років. Наголошувала на тому, що профспілковою організацією надано згоду на звільнення ОСОБА_1 З огляду на наведені обставини, представник відповідача вважає, що митницею дотримано порядок звільнення позивача, а тому відсутні підстави для визнання оскаржуваного наказу протиправним та поновлення на роботі, а відтак стягнення відповідних виплат.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, з огляду на наступне.

Встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді старшого державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста "Коростень" Житомирської митниці Міндоходів з 14.06.2013, а в митних органах - з 1995 року.

06.08.2014 Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 311 про реорганізацію Житомирської митниці Міндоходів шляхом приєднання до Житомирської митниці Державної фіскальної служби.

У зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, а також скороченням чисельності та штату працівників, ОСОБА_1 30.10.2014 було ознайомлено із повідомленням від 30.10.2014 про наступне вивільнення із займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (а.с. 43).

Матеріалами справи підтверджено, що у період з 17.01.2015 по 30.01.2015 позивач перебував на лікарняному (а.с. 89).

31.01.2015 відповідачем до відома позивача доведено повідомлення від 30.01.2015 про визначення дати звільнення - 02.02.2015 і необхідність особистого прибуття до адмінбудівлі Житомирської митниці Державної фіскальної служби (м. Житомир, вул. Перемоги, 25) для проведення процедури звільнення, отримання трудової книжки, проведення остаточного розрахунку (а.с. 10).

12.02.2015 ОСОБА_1 до Житомирської митниці рекомендованим листом направлено заяву, у якій він просив надати невикористану відпустку з 17.02.2015 із наданням матеріальної допомоги на оздоровлення за 2015 рік і матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2015 рік з наступним звільненням із займаної посади (а.с. 126). Вказана заява отримана відповідачем 13.02.2015 року.

Суд зауважує, що заява про надання відпустки та виплату матеріальної допомоги була направлена у період перебування позивача на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності серії АГІ № 725899 від 16.02.2015 (а.с. 15).

З 17.02.2015 позивач перебував на роботі, так як його заява про надання відпустки від 12.02.2015 не була розглянута відповідачем, оскільки голова комісії з реорганізації Житомирської митниці Міндоходів Стасенко Д.І. перебував на лікарняному з 06.02.2015 по 23.02.2015 року (а.с. 58-59).

24.02.2015 позивача було ознайомлено із наказом голови комісії з реорганізації Житомирської митниці Міндоходів № 5-о від 24.02.2015, відповідно до якого його звільнено із займаної посади у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці та скороченням штатної чисельності, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Цим же наказом передбачено проведення розрахунку, відповідно до статей 47, 116 КЗпП України, виплату грошової компенсації за невикористану відпустку (а.с. 11).

Листом від 27.02.2015 року за вих. № 5/2/3/47 Житомирською митницею Міндоходів повідомлено позивача про неможливість надати ОСОБА_1 невикористану відпустку, оскільки термін реалізації заяви минув, і 24.02.2015 у встановленому порядку митницею видано наказ про звільнення його з посади старшого державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста "Коростень". Також, у даному листі відповідачем роз'яснено підстави, за яких, у даному випадку, виплата матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань - не передбачена (а.с.12).

Не погодившись із діями та рішеннями відповідача, ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступних мотивів.

Предметом дослідження в даній справі є наказ Житомирської митниці Міндоходів України від 24.02.2015 року № 5-о в частині звільнення ОСОБА_1 з посади старшого державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста "Коростень" Житомирської митниці Міндоходів та дії відповідача щодо його видання, які позивач вважає протиправними з двох підстав:

- звільнення без надання йому невикористаної відпустки і, як наслідок, без надання матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових проблем;

- звільнення без додержання відповідачем обов'язкової вимоги щодо переважного права позивача на залишення на роботі.

Проте, наведені доводи позивача спростовані у ході судового розгляду справи наступним.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників

Положеннями ст. 49-2 Кодексу законів про працю України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що розірвання трудового договору з працівником має супроводжуватися наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених КЗпП, а також дотриманням установлених вимог при вивільненні працівника (попередження за 2 місяці про наступне вивільнення, врахування переважного права на залишення на роботі, наявність скорочення чисельності або штату працівників, змін в організації виробництва і праці тощо).

Ці норми кореспондуються з конституційним правом громадянина на захист від незаконного звільнення (ст. 43 Конституції України).

Крім того, положення ч. 4 ст. 36 Кодексу законів про працю України встановлюють, що звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 зазначеного Кодексу можливе у випадку скорочення чисельності або штату працівників.

Матеріалами справи підтверджено та не заперечується позивачем та його представником, що відповідачем своєчасно - за 2 місяці попереджено ОСОБА_1 про наступне вивільнення із займаної посади, і після спливу гарантованих законодавством строків, останнього було повідомлено про дату вивільнення, а саме - 02.02.2015 року.

Згідно зі ст. 3 Закону України "Про відпустки", за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Відповідно до ч. 4 ст. 79 Кодексу законів про працю України, черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку.

Із довідки Житомирської митниці вбачається, до графіка щорічних відпусток на 2015 рік ОСОБА_1 - не включали (а.с. 57).

Згідно з чч. 1, 4 ст. 83 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданих працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Наведена правова норма кореспондується із положеннями ст. 24 Закону України "Про відпустки".

Зі змісту викладених правових норм слідує, що при вивільненні працівника у зв'язку з скороченням штату йому надається невикористана відпустка з наступним звільненням або виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

ОСОБА_1 подав заяву про надання йому невикористаної відпустки та виплату матеріальної допомоги у період перебування на лікарняному - 12.02.2015, достеменно знаючи про день свого звільнення - 02.02.2015 року (а.с.10).

Як встановлено у ході судового розгляду справи, позивач перебував на стаціонарному лікуванні у період з 02.02.2015 по 16.02.2015 року.

На переконання суду, з 30.10.2014 (з дня отримання повідомлення про наступне вивільнення) позивач мав достатньо часу для порушення питання про надання відпустки та виплати відповідних допомог, однак своїм правом не скористався.

Подання заяви з проханням надати відпустку після того, як позивач дізнався про точну дату звільнення, свідчить про намір останнього відстрочити дату звільнення.

Суд не вбачає протиправності дій відповідача у розгляді заяви ОСОБА_1 від 12.02.2015 лише 24.02.2015 (у день прийняття оспорюваного наказу про звільнення), оскільки із матеріалів справи вбачається, що голова комісії з реорганізації перебував на лікарняному, і повноваження для вирішення даного питання у заступника голови комісії з реорганізації - відсутні.

Згідно зі ст. 44 Кодексу законів про працю України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Відповідно до ст. 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Згідно зі ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 при звільненні виплачено грошову компенсацію за всі невикористані ним дні щорічної і додаткових відпусток, що підтверджується розрахунковим листом за лютий 2015 року (а.с. 69), реєстром на перерахування вихідної допомоги, розрахункових при звільненні, компенсації за невикористану відпустку за лютий 2015 року (а.с. 68), платіжним дорученням № 103 від 24.02.2015 (а.с. 58), реєстром на перерахування компенсації за невикористану відпустку ЧАЕС за лютий 2015 року і платіжним дорученням № 41 від 18.03.2015 (а.с. 70).

Враховуючи все викладене вище, суд дійшов висновку, що права позивача відмовою у наданні з 17.02.2015 відпустки порушені не були, оскільки ОСОБА_1 перед Житомирською митницею питання про її надання своєчасно не порушив, отримав грошову компенсацію за всі не використані ним дні відпустки, тому позовні вимоги про скасування наказу про звільнення № 3-о від 02 лютого 2015 року у частині дати звільнення, зобов'язання відповідача надати невикористану відпустку та вказати датою звільнення останній день відпустки суд вважає необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають.

Такими, що не підлягають задоволенню, суд вважає і вимоги ОСОБА_1 про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення за 2015 рік і матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2015 рік, оскільки вони виплачуються при наданні щорічної відпустки, у наданні якої Житомирська митниця правомірно відмовила.

Також, не знайшли свого підтвердження доводи позивача, викладені у позовній заяві та додаткових поясненнях, про протиправність оспорюваного наказу, з огляду на наступне.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 № 311 "Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України" постановлено утворити як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної фіскальної служби та реорганізувати територіальні органи Міністерства доходів і зборів шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної фіскальної служби зокрема Житомирську митницю Міндоходів до Житомирської митниці ДФС (а.с. 56).

З метою реалізації постанови Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 № 311 "Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України" наказом Міністерства доходів і зборів України від 06.10.2014 року №14 розпочато реорганізацію окремих митниць Міндоходів, зокрема Житомирської митниці Міндоходів.

Наказом Державної фіскальної служби від 20.08.2014 №56 затверджено положення про Житомирську митницю ДФС.

Встановлено, що штатний розпис Житомирської митниці Міндоходів, затверджений заступником Міністра доходів і зборів України передбачав штат у кількості 247 штатних одиниць та передбачав, що митний пост "Коростень" складався з двох відділів із загальною чисельністю 21 штатна одиниця, у тому числі: начальник митного посту - 1, заступник начальника митного посту - 1, начальники відділів - 2, головні державні інспектори - 9, старші державні інспектори - 5, державні інспектори - 3 (а.с. 49-53)

У свою чергу, штатний розпис Житомирської митниці ДФС, затверджений головою Державної фіскальної служби України, передбачає штат у кількості 232 штатних одиниць (а.с. 44-48).

У даному штатному розписі митний пост "Коростень" не має відділів та передбачає лише 18 штатних одиниць, а саме: начальник митного посту - 1, заступник начальника митного посту - 1, головні державні інспектори - 16.

У зв'язку з відсутністю вакантних посад, згідно штатного розпису, відповідачем подано до профспілкового комітету Житомирської митниці Міндоходів подання про надання згоди на звільнення працівників, у тому числі і ОСОБА_1

Згідно протоколу засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації Житомирської митниці Міндоходів від 16.01.2015 № 1/15, профспілковим комітетом надано згоду на звільнення працівників ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 (а.с. 67).

Наведені обставини свідчать про те, що позивача було звільнено з урахуванням приписів ч. 1 ст. 43 Кодексу законів про працю України, яка передбачає розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема, п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) ст. 40 цього Кодексу, за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Також, суд звертає увагу, що Пленум Верховного Суду України у пункті 19 постанови "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 № 9 роз'яснив, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При ліквідації підприємства (установи, організації) правила п. 1 ст. 40 КЗпП можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Судом встановлено, що згідно штатного розпису Житомирської митниці ДФС, затверджений головою Державної фіскальної служби України, та штатного розпису Житомирської митниці Міндоходів, затверджений заступником міністра доходів і зборів України змінилась гранична чисельність працівників митниці з 247 одиниць до 232 одиниць, а митний пост "Коростень", в якому працював позивач, штатним розписом Житомирської митниці ДФС передбачений, але кількість відділів та штатних одиниць - скорочена.

При цьому установа, в якій працював позивач, ліквідовувалась, а виконувані нею функції були передані новоствореній установі.

Суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що він мав переважне право залишитись на роботі, з огляду на встановлені обставини.

Відповідно до ст. 42 Кодексу законів про працю України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Свідок ОСОБА_13 - завідувач сектору персоналу Житомирської митниці ДФС, у судовому засіданні пояснила, що у зв'язку з реорганізацією Житомирської митниці Міндоходів, 13 працівникам митниці було направлено повідомлення про вивільнення посад, оскільки штатним розписом Житомирської митниці ДФС даних посад передбачено не було. Зазначила, що серед працівників митного поста "Коростень" мали переважне залишення на роботі такі працівники: 3 особи - жінки, які мають дітей до трьох років, 1 особа - батько, який виховує дитину без матері, 3 особи - інваліди, 17 осіб мають стаж більше десяти років, серед яких 7 - понад 20 років. Зазначила, що посада, на якій працював позивач була скорочена новим штатним розписом, а рівнозначної чи іншої посади для його переведення не було.

Покази свідка підтверджуються відповідними витягами, з яких чітко вбачається стаж роботи у митних органах працівників митного поста "Коростень", наявність/відсутність обставин, які свідчать про переважне право залишення на роботі останніх (а.с. 127-128).

Разом з тим, інших підстав, крім безперервного стажу роботи на митниці, які б давали позивачу переважне право залишитися на роботі, ним не наведено.

Враховуючи викладене правове обґрунтування та встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що відповідачем був дотриманий порядок звільнення позивача, передбачений п. 1 ст. 40 та ч. 1 ст. 49-2 Кодексу законів про працю України, а тому спірний наказ Житомирської митниці Міндоходів є правомірним.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На виконання цих вимог, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, довів належними та допустимими доказами правомірність своїх дій при звільнення позивача на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Водночас, докази подані позивачем, не підтверджують обставини, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог та були спростовані доводами відповідача.

З огляду на зазначене та беручи до уваги достатній і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що викладені у позовній заяві доводи позивача є не обґрунтованими, а його вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 86, 94, 158-162, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

В позові ОСОБА_1 до Житомирської митниці Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, зобов'язання вчинити дії відмовити.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.В. Капинос

Повний текст постанови виготовлено: 05 червня 2015 р.