Справа № 19784/09
Суддя: Поплавський В.Ю.
Дата ухвалення: 2010-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" квітня 2010 р. справа № 2а-8/09

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Поплавського В.Ю.

суддів: Сафронової С.В. Уханенка С.А.

при секретарі судового засідання: Литовченко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу

Управління праці та соціального захисту населення Пологівської районної державної адміністрації Запорізької області на постанову Пологівського районного суду Запорізької області від 25 березня 2009 року по справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Управління праці та соціального захисту населення Пологівської районної державної адміністрації Запорізької області про визнання дій неправомірними та стягнення коштів на оздоровлення, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2008 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулись з позовами до Управління праці та соціального захисту населення Пологівської районної державної адміністрації Запорізької області про визнання незаконними дій відповідача щодо відмови у проведенні нарахування недовиплаченої частини щорічної грошової допомоги на оздоровлення та стягнення з відповідача сум недовиплаченої щорічної допомоги на оздоровлення. Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 просили задовольнити їх вимоги за 2004-2008 роки, а позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 за 2001-2008 роки. В обґрунтування своїх вимог посилались на те, що відповідач провів їм виплати щорічної допомоги на оздоровлення у розмірах значно менших, ніж передбачено ст. 48 Закону України від 28.02.1991р. №796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»(надалі по тексту Закон №796).

Ухвалами Пологівського районного суду Запорізької області справи за позовами ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 були обєднані в одне провадження.

Постановою Пологівського районного суду Запорізької області від 25 березня 2009 року позовні вимоги були задоволені: визнані незаконними дії відповідача по відмові у проведенні нарахування недоплаченої частини щорічної допомоги на оздоровлення позивачам; стягнуто з відповідача недоплачену суму щорічної допомоги на оздоровлення на користь ОСОБА_1 за період 2004-2008 років в розмірі 6586,5 грн., на користь ОСОБА_2 за період 2001-2008 років в розмірі 8835,1 грн., на користь ОСОБА_4 за період 2001-2008 років в розмірі 8305,1 грн., на користь ОСОБА_3 за період 2004-2008 років в розмірі 8296,60 грн.

Не погодившись з постановою суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду, оскільки вона винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення по справі, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, а також правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачі перебувають на обліку у відповідача, мають статус учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії та є інвалідами внаслідок захворювання, повязаного з виконанням обовязків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Відповідач проводив виплати щорічної допомоги на оздоровлення позивачам відповідно до Постанов Кабінету Міністрів України №562 від 12.07.2005р. «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»та №836 від 26.07.1996 року «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до ч. 4 ст. 48 Закону № 796 (в редакції від 20.06.1996 року) передбачена щорічна допомога на оздоровлення в таких розмірах: інвалідам І і ІІ групи пять мінімальних заробітних плат; інвалідам ІІІ групи, дітям інвалідам чотири мінімальні заробітної плати; учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії - пять мінімальних заробітних плат; 3 категорії три мінімальні заробітні плати.

Дію абзацу другого, третього, четвертого, пятого, шостого, сьомого частини четвертої статті 48 Закону №796 зупинено на 2006 рік в частині виплати компенсацій і допомог у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати згідно із Законом України від 20.12.2005 № 3235-IV «Про Державний бюджет України на 2006 рік».

Дію абзацу другого, третього четвертого, пятого, шостого, сьомого частини четвертої статті 48 Закону №796 зупинено на 2007 рік в частині виплати компенсацій і допомог у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати згідно із Законом України від 19.12.2006 № 489-V. Проте, зупинення дії абзацу другого, третього, четвертого, пятого, шостого, сьомого частини четвертої статті 48 на 2007 рік, передбачене пунктом 30 статті 71 Закону України від 19.12.2006 № 489-V, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 № 6-рп/2007. Таким чином, дію ч. 4 ст. 48 Закону №796 було відновлено з 09 липня 2007 року.

Відповідно до Закону України від 28.12.2007 № 107-VI частину четверту ст. 48 Закону №796 викладено в такій редакції: Одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою, щорічна допомога на оздоровлення виплачується в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України». Проте, зміни, внесені підпунктом 11 пункту 28 розділу II Закону України від 28.12.2007 № 107-VI, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 № 10-рп/2008. Таким чином, дію ч. 4 ст. 48 Закону №796 було відновлено з 22 травня 2008 року.

Згідно довідок відповідача виплата щорічної грошової допомоги на оздоровлення за 2007 рік була проведена позивачам коли дія ст.48 Закону № 796-ХІІ відповідно до Закону України "Про Державний бюджет на 2007 р." була зупинена.

Отже, на час виплати спірних сум за 2007 рік діяли два рівнозначні Закони, а саме: Закон №796 та Закон України "Про Державний бюджет України на 2007 рік". Виходячи з пріоритетності дії Закону того, який прийнятий пізніше та що суб'єкти владних повноважень зобов'язані діяти лише на підставі і в межах наданих повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та іншими Законами України, відповідач при нарахуванні позивачам допомоги на оздоровлення повинен був застосовувати положення діючого на той період Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 р.", оскільки зупинення дії ст.48 Закону № 796-ХІІ відповідно до Закону України №498-V визнане неконституційним рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 р..

Таким чином, дії відповідача по виплаті щорічної грошової допомоги у розмірах, встановлених Законом України "Про державний бюджет України на 2007 рік", не можна визнати неправомірними, оскільки норми вказаного закону мають пріоритет над нормами Закону №796 на час виплати вказаної допомоги.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги позивачів за 2007 рік задоволенню не підлягають, а постанова суду в цій частині підлягає скасуванню.

Виходячи з аналогічних міркувань, позовні вимоги за 2008 рік також не підлягають задоволенню, оскільки виплата щорічної грошової допомоги на оздоровлення за 2008 рік також була проведена до прийняття Конституційним Судом України рішення від 22.05.2008 № 10-рп/2008. Тобто на цей момент ст. 48 Закону №796 діяла в редакції Закону України від 28.12.2007 № 107-VI. Таким чином, підстав для визнання дій відповідача неправомірними в цій частині також немає, тому позовні вимоги позивачів за 2008 рік задоволенню не підлягають, а постанова суду в цій частині підлягає скасуванню.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги позивачів, не надав належної оцінки запереченням відповідача, в яких він наполягав на застосуванні до даних правовідносин вимог ст. ст. 99, 100 КАС України, що призвело до неправильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 100 Кодексу адміністративного судочинства України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна зі сторін.

Виходячи з наведених вимог законодавства, та враховуючи те, що відповідач в своїх запереченнях на позови наполягав на застосуванні положень ст. 99, 100 КАС України, суд першої інстанції повинен був захистити порушені права за період, який складає рік до дня звернення позивачів в суд з позовом, тобто з листопада 2007 року.

Зважаючи на те, що позивачі про порушення своїх прав дізнавалися кожного разу при отриманні виплат та поважних причин для поновлення строку звернення до суду не навели, колегія суддів вважає, що в задоволенні позовних вимог за період часу до листопада 2007 року слід відмовити, а постанову суду частині задоволених позовних вимог за цей період скасувати.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України підставою для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому постанову суду слід скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Пологівської районної державної адміністрації Запорізької області задовольнити.

Постанову Пологівського районного суду Запорізької області від 25 березня 2009 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовити.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду України протягом двох місяців у відповідності до ст. 325 ЦПК України.

Повний текст виготовлено 21 липня 2010 року.

Головуючий: В.Ю. Поплавський

Судді: С.А. Уханенко

ОСОБА_5