Справа № 35543/09
Суддя: Нагорна Л.М.
Дата ухвалення: 2010-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" березня 2010 р. справа № 2а-1462/09

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Нагорної Л.М.

суддів: Стежко В.А. Божко Л.А.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в місті Павлограді Дніпропетровської області

на постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в місті Павлограді Дніпропетровської області про визнання бездіяльності неправомірною та покладення обовязку підвищити розмір пенсії, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2009 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з позовом до Управління Пенсійного фонду України в місті Павлограді Дніпропетровської області, в якому просила суд визнати бездіяльність відповідача відносно виплати щомісячної соціальної допомоги в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком у період 2006-2009 роки неправомірною, зобовязати відповідача вчинити дії по нарахуванню щомісячної соціальної допомоги в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, зобовязати відповідача вчинити дії по нарахуванню та сплаті на її користь недоплаченої їй щомісячної соціальної державної допомоги до пенсії за період 2006-2009 роки (а.с.2-4). Відповідно до заяви ОСОБА_1, позивачка просила розглянути справу за її відсутності, свої вимоги щодо виплат підтримала в повному обсязі(а.с.17).

Постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2009 року адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено частково. Визнано бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в місті Павлограді Дніпропетровської області щодо нездійснення перерахунку та виплати ОСОБА_1 підвищення пенсії згідно ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»за період з 16 липня 2008 року по 31 грудня 2008 року, з 01 січня 2009 року по 20 липня 2009 року в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком неправомірною. Зобовязано Управління Пенсійного фонду України в місті Павлограді Дніпропетровської області здійснити перерахунок та сплатити ОСОБА_1 підвищення пенсії згідно ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком та Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»за період з 16 липня 2008 року по 31 грудня 2008 року у сумі 541,35грн., за період з 01 січня 2009 року по 16 липня 2009 року у сумі 649,01грн. Стягнуто з бюджету міста Павлоград Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору у сумі 03,40грн. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Управління Пенсійного фонду України в місті Павлограді Дніпропетровської області подало на нього апеляційну скаргу, в якій просило суд скасувати постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2009 року, оскільки вона винесена з порушенням норм матеріального права, та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог. Обґрунтовував свої вимоги тим, що механізм розрахунку підвищення пенсії, передбаченого ст.6 Закону України Про соціальний захист дітей війни, не визначений на законодавчому рівні, не вказано, яким саме органом, за рахунок яких коштів і джерел та в якому процедурному порядку він здійснюється. Посилались на неможливість застосування до даних правовідносин положень ч.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Позивачка заперечень на апеляційну скаргу до суду не подавала.

В частині відмовлених позовних вимог постанова суду сторонами фактично не оскаржувалась, оскільки апелянт в апеляційній скарзі не зазначав, що він не згоден з постановою в цій частині, а позивачка апеляційну скаргу до суду не подавала.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1, відповідно до положень абз.1 ч.1 ст.1 Закону України Про соціальний захист дітей війни, має статус дитини війни, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією пенсійного посвідчення №144548 від 24.06.1997р. з відповідною відміткою в ньому (а.с.11).

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції вірно виходив з того, що згідно ст. 6 Закону України Про соціальний захист дітей війни дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання, чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищується на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

У відповідності до статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частина 2 статті 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Рішенням Конституційного суду України № 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року визнано неконституційним положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік»від 28 грудня 2007 року щодо викладення положень ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» в новій редакції. Таким чином, відновлено дію ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Таким чином, з 22 травня 2008 року вихідним критерієм обрахунку підвищення пенсії дітям війни виступав мінімальний розмір пенсії за віком, який, відповідно до частини 1 статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", вираховувався, виходячи з прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, а саме: у 2008 році - статтею 58 Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України ".

Відповідно до статті 58 Закону України "Про Державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" затверджено на 2008 рік прожитковий мінімум на одну особу, яка втратила працездатність, в розрахунку на місяць у розмірі: з 1 січня - 470 грн., з 1 квітня - 481 грн., з 1 липня - 482 грн., з 1 жовтня - 498 грн.

Отже, право на підвищення до пенсії у розмірі, який передбачено статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" у 2008 році у позивачки виникло з 22 травня 2008 року, тобто, з дня визнання неконституційними положень законів України про державний бюджет України на певний рік про зупинення дії статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" на відповідний рік, а тому відповідач повинен був здійснити перерахунок та виплатити щомісячну доплату до пенсії ОСОБА_1 відповідно до чинного законодавства, починаючи з 22 травня 2008 року.

Проте, Управлінням Пенсійного фонду України в місті Павлограді Дніпропетровської області після 22.05.2008 року відповідне підвищення пенсії ОСОБА_1 як «дитині війни»здійснено не було.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивачки права на перерахунок підвищення до пенсії як дитині війни за 2009 рік. Адже, відповідно до вимог ст. 54 ЗУ Про Державний бюджет України на 2009 рік від 26.12.2008 встановлено, що у 2009 році прожитковий мінімум на одну особу та для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, визначається у розмірах, що діяли у грудні 2008 року. Тобто, цей розмір складає 498 грн. Зміни до статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" у 2009 році не вносились, постанов Кабінетом Міністрів України, які б визначали інший порядок та розміри виплати відповідної допомоги у 2009 році - не приймалось.

У звязку із тим, що згідно ст. 99 КАС України встановлений річний строк звернення до суду з адміністративним позовом, згідно ст. 100 КАС України пропуск зазначеного строку є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову, на чому наполягає відповідач, колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову ОСОБА_1 в задоволенні іншої частини її позовних вимог.

Позивачка в цій частині постанову суду не оскаржила. Вимоги відповідача в апеляційній скарзі щодо застосування перебігу строків позовної давності під час розгляду справи визнається колегією суддів необґрунтованим з тих підстав, що суд першої інстанції і так відмовив в задоволенні частини позовних вимог ОСОБА_1 саме з підстав пропуску річного строку.

Тому, враховуючи дату звернення позивачки до суду першої інстанції з адміністративним позовом, а саме 16 липня 2009 року, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність зобовязання відповідача здійснити нарахування та виплату підвищення до пенсії позивачки саме з 16 липня 2008 року.

Отже, Управління Пенсійного фонду України в місті Павлограді Дніпропетровської області повинно було провести відповідний перерахунок підвищення до пенсії позивачки згідно вимог ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», починаючи з 16 липня 2008 року, та сплатити на її користь заборгованість з цих виплат, з урахуванням при цьому норм ч.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», проте, жодних дій з цього приводу відповідачем вчинено не було.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність зобовязання Управління Пенсійного фонду України в місті Павлограді Дніпропетровської області провести перерахунок та виплатити недоотримані суми щомісячної надбавки до пенсії, передбаченої ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», з 16 липня 2008 року, з урахуванням при цьому норм ч.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при розрахунку підвищення пенсії, яке передбачено статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", застосуванню підлягає мінімальний розмір пенсії за віком, який вираховується, виходячи з прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законами про Державний бюджет України на певний рік, а не розмір, що установлений постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року №530 "Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян", на яку міститься посилання в апеляційній скарзі.

Згідно до п.2 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24 жовтня 2007 року № 1261, Пенсійний фонд України організовує у межах своїх повноважень виконання актів законодавства, здійснює контроль за їх реалізацією, узагальнює практику законодавства з питань, що належать до його компетенції, розробляє пропозиції з питань вдосконалення цього законодавства і в установленому порядку вносить їх на розгляд Міністерства праці та соціальної політики.

Отже, посилання апелянта на відсутність встановленого на законодавчому рівні механізму визначення розміру мінімальної пенсії за віком, що застосовується при обчисленні підвищення до пенсії особам, яким встановлено статус «дитина війни», визнається колегією суддів безпідставним, і не звільняє субєкта владних повноважень, а саме, Управління Пенсійного фонду України в місті Павлограді Дніпропетровської області, діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та Законами України, і ні в якому разі не є підставою для обмеження законних прав, встановлених ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»для цієї категорії осіб.

Доводи апеляційної скарги відповідача стосовно того, що відповідно до вимог ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»мінімальний розмір пенсії за віком як розрахункова величина застосовується лише до правовідносин, що регулюються цим законом, і до такої категорії громадян як «діти війни»не застосовується, а згідно ст. 7 Закону фінансове забезпечення державних соціальних гарантій «дітей війни»здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, і Пенсійний фонд України не повинен нести відповідальність за позовами вказаної категорії громадян є хибними та спростовані вищенаведеними висновками.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують зроблений судом першої інстанції висновок.

Відповідно до ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.198, ст. 200, 205, 206 КАС України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в місті Павлограді Дніпропетровської області - залишити без задоволення.

Постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2009 року - залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду України протягом двох місяців.

Головуючий: Л.М.Нагорна

Судді: В.А.Стежко

ОСОБА_2