Справа № 826/2445/14
Суддя: Мороз В.Ф.
Дата ухвалення: 2015-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2015 року м. Київ К/800/34232/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого Мороза В.Ф.,

суддів: Логвиненка А.О.,

Донця О.Є.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Київського міського центру зайнятості на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 березня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2014 року у справі за позовом Київського міського центру зайнятості до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

в с т а н о в и л а:

Центр зайнятості звернувся з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на користь Київського міського центру зайнятості кошти в сумі 28 886,46 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 березня 2014 року адміністративний позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Київського міського центру зайнятості кошти в розмірі 28 886,46 грн.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.06.2014 року апеляційну скаргу центру зайнятості було задоволено частково. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 березня 2014 року скасовано, а провадження у справі закрито.

У касаційній скарзі міський центр зайнятості, не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, посилаючись на допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 10.06.2014 року, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи, рішення суду апеляційної інстанції щодо правильності застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 02 серпня 2012 року центром зайнятості ОСОБА_2 надано статус безробітного та призначено допомогу по безробіттю.

15 жовтня 2012 року ОСОБА_2 звернулася до центру зайнятості із заявою щодо виплати одноразової допомоги по безробіттю для організації підприємницької діяльності, яка на підставі наказу центру зайнятості від 19 жовтня 2012 року №НТ121019 їй виплачена.

В ході перевірки було встановлено, що відповідач на підставі укладеного між нею та ПАТ КБ «Євробанк» договору від 15 серпня 2012 року № 81 надавала консультативні послуги, у зв'язку з чим та на підставі акту прийому-передачі наданих послуг від 31 жовтня 2012 року № 1 отримала 483,01 грн. Відповідно до угоди від 19 лютого 2013 року договір про надання послуг від 15 серпня 2012 року № 8 припинив свою дію з 19 лютого 2013 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки між ПАТ «Євробанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання послуг від 15 серпня 2012 року № 81, відповідач належала до зайнятого населення, хоча й перебувала на обліку як безробітна, а тому допомога їй виплачена безпідставно та підлягає поверненню.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі, суд апеляційної інстанції виходив з того, що спір з вимогами про стягнення виплачених сум допомоги по безробіттю має приватно-правовий характер, отже не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Однак з таким висновком суду апеляційної інстанції не можна погодитися виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім тих, для яких законом установлено інший порядок судового вирішення.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 3 КАС України справу адміністративної юрисдикції визначено як переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, установлених законом.

За змістом ч. 4 ст. 50 КАС України суб'єкт владних повноважень може звернутись з адміністративним позовом до фізичної особи у випадках, установлених законом.

Частиною 1 ст. 18 Закону України від 1 березня 1991 року № 803-XII "Про зайнятість населення" (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що для реалізації державної політики зайнятості населення, професійної орієнтації, підготовки і перепідготовки, працевлаштування та соціальної підтримки тимчасово не працюючих громадян у порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України, створюється державна служба зайнятості, діяльність якої здійснюється під керівництвом Міністерства праці та соціальної політики України, місцевих державних адміністрацій та органів місцевого самоврядування. Державна служба зайнятості складається з: Державного центру зайнятості Міністерства праці та соціальної політики України, центру зайнятості Автономної Республіки Крим, обласних, Київського та Севастопольського міських, районних, міськрайонних, міських і районних у містах центрів зайнятості, центрів організації професійного навчання незайнятого населення і центрів професійної орієнтації населення, інспекцій по контролю за додержанням законодавства про зайнятість населення.

Згідно зі ст. 19 цього ж Закону, у якій визначено обов'язки і права державної служби зайнятості, остання, зокрема, має право: розпоряджатися в установленому законодавством порядку коштами Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття; в установленому законодавством порядку подавати громадянам допомогу по безробіттю та матеріальну допомогу по безробіттю, припиняти і відкладати їх виплати.

Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України від 2 березня 2000 року № 1533-III "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Названа норма Закону є бланкетною та передбачає врегулювання відповідних правовідносин іншим нормативно-правовим актом, до якого, в цьому випадку, слід віднести постанову КМУ від 20 березня 2006 року № 357 (строк дії якої продовжено на 2007 рік згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року № 98), якою затверджено Порядок розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття". За правилами пункту 7 цього Порядку у разі відмови особи повернути суми незаконно виплачених коштів, а також у разі неповернення (невідшкодування) їх у встановлений строк стягнення таких коштів здійснюється в судовому порядку відповідно до законодавства.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави вважати, що цей спір є публічно-правовим, оскільки виник за участю суб'єкта владних повноважень, який реалізовував у спірних правовідносинах надані йому чинним законодавством владні управлінські функції у сфері державної політики зайнятості населення.

Таким чином, висновок суду про те, що спір, який розглядається, не належить до адміністративної юрисдикції, не ґрунтується на положеннях чинного законодавства України та не відповідає правовій позиції Верховного Суду України у справах цієї категорії, висловленій у постановах від 23 березня 2010 року (№ 21-2282во09), від 13 квітня 2010 року (№ 21-320во10), від 14 лютого 2012 року (21-1099во10).

Відповідно до статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України, підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до постановлення незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Таким чином, порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права призвело до ухвалення рішення, яке не відповідає вимогам щодо законності та обґрунтованості і таке неправильне вирішення справи не може бути усунено судом касаційної інстанції, а тому рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а справа - направленню до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Київського міського центру зайнятості задовольнити частково.

Ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2014 року - скасувати, а справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Рішення набирає законної сили через 5 днів після направлення його копії особам, які беруть участь у справі і може бути переглянуте Верховним Судом України.

Судді: В.Ф. Мороз

А.О. Логвиненко

О.Є. Донець