Справа № 15740/09
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2010-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" червня 2010 р. справа № 2а-66/09

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Поплавського В.Ю. Уханенка С.А.

при секретарі судового засідання: Близнюк Т.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Ленінської районної в м.Дніпропетровська ради на постанову Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 квітня 2009 року

у адміністративній справі 2а-66/09 за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради про стягнення одноразової допомоги на оздоровлення, -

в с т а н о в и л а :

Постановою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 квітня 2009 року задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1, визнано протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення у розмірах визначених статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», за стягнуто з Управління на користь позивачки недоотриману суму допомоги на оздоровлення згідно статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»за 2005-2008 р.р. в розмірі 6248 грн.

Управління праці та соціального захисту населення Ленінського району м.Дніпропетровська не погоджуючись з зазначеним рішенням суду першої інстанції звернулося з апеляційною скаргою, в якій ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з підстав неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, та про ухвалення нового рішення.

Дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження, повноту зясування обставин у справі і правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з приписів рішень Конституційного Суду України та того, що позивачка про порушене право дізналася безпосередньо до звернення до суду з позовом, а тому нею строк звернення до суду за захистом своїх прав не пропущено.

Колегія суддів не може погодитися з вищенаведеними висновками суду першої інстанції і вважає їх помилковими та такими, що не відповідають вимогам закону, з огляду на наступне

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 5 своєї постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», судам при розгляді справи необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента України, постанови Верховної Ради України, постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України, нормативно-правові акти Верховної Ради Автономної Республіки Крим чи рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, акти органів місцевого самоврядування, накази та інструкції міністерств і відомств, накази керівників підприємств, установ та організацій тощо) підлягають оцінці на відповідність як Конституції, так і закону.

Якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини.

Статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»встановлено, що інвалідам третьої групи виплачується щорічна допомога на оздоровлення у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат. Розмір мінімальної заробітної плати, відповідно до частини 7 цієї статті, визначається на момент її виплати.

Нормою статті 62 зазначеного Закону передбачено встановлення Кабінетом Міністрів України порядку застосування цього Закону, а не розмірів компенсаційних виплат. Зазначеним Законом Кабінет Міністрів України не уповноважено зменшувати конкретні суми компенсацій і допомоги та змінювати розмір допомог на оздоровлення, встановлені Законом.

Конституція України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання. Немає також закону України, який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.

Водночас Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше».

Отже, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

При цьому колегія суддів зазначає, що зазначені виплати щорічної грошової допомоги на оздоровлення здійснюються щороку та мають разовий характер. Таким чином, право особи на їх отримання та обов'язок органів соціального захисту населення здійснити такі виплати припиняються з моменту виплати певних сум, розмір яких визначається на час їх здійснення.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивачці, як інваліду 3-ї групи зі статусом особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи першої категорії (а.с.7), Управлінням праці та соціального захисту населення Ленінського району м.Дніпропетровська щорічно нараховує та виплачує допомогу на оздоровлення. Так, за 2005 рік допомога позивачці була виплачена в сумі 90 грн у листопаді 2005 року; за 2006 рік, позивачці виплачена вказана допомога в сумі 90 грн у серпні 2006 року; за 2007 рік, позивачці виплачена допомога на оздоровлення в сумі 90 грн у червні 2007 року; за 2008 рік виплачено позивачці допомогу на оздоровлення в сумі 90 грн. у серпні 2008 року (а.с.9).

У період 2006 року дія абзацу четвертого частини четвертої статті 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»була зупинена в частині виплати компенсацій і допомоги у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати згідно із п. 37 ст. 77 Закону України № 3235-IV від 20.12.2005 р. «Про Державний бюджет України на 2006 рік», який до теперішнього часу не визнаний неконституційним Конституційним Судом України, що свідчить про правомірність дій УПСЗН при визначенні позивачці суми допомоги на оздоровлення за 2006 р., а тому в цій частині позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з підстав відсутності права матеріальної вимоги та відсутності протиправності дій відповідача у цій справі.

У період 2007 року Законом України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» з метою приведення окремих норм законів у відповідність із цим Законом, була також зупинена дія частини четвертої статті 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»в частині визначення розміру виплати щорічної разової грошової допомоги на оздоровлення. Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007р. № 6-рп/2007 зазначені положення Закону Україна «Про Державний бюджет України на 2007 рік» визнані неконституційними а норма статті Закону, якою було визначено розмір щорічної допомоги на оздоровлення інвалідам 3-ї групи у розмірі 4-х мінімальних заробітних плат відновлена своєю дією з 09.07.2007 року.

Виходячи із завдання адміністративного судочинства на адміністративні суди покладено обов'язок при оскарженні рішень, дій або бездіяльності суб'єктів владних повноважень, якими є органи соціального захисту населення, перевіряти оскаржувані рішення, дії або бездіяльність на їх відповідність певним критеріям, визначеним ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Перевіряючи правомірність дії органів соціального захисту населення щодо здійснення виплат щорічної грошової допомоги на оздоровлення, застосовується законодавство, яке діяло на час їх вчинення, виходячи з наступного.

У період виплати позивачці допомоги на оздоровлення за 2006 рік, та за 2007 рік у червні 2007 року конкретний розмір разової щорічної допомоги на оздоровлення, особам, які постраждали, внаслідок ліквідації на Чорнобильської АЕС, був встановлений певними нормами Законів України Про Держаний бюджет України на 2006 рік та на 2007 рік

Таким чином, органи соціального захисту населення, здійснивши у зазначений період, виплату щорічної допомоги на оздоровлення у розмірах, встановлених законом про державний бюджет на відповідний рік, діяли правомірно, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначено чинним законодавством України.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що на протязі 2006 року та з 01.01.2007 року до 09.07.2007 року органи соціального захисту населення не мали повноважень здійснювати зазначені виплати у розмірах, встановлених статтею 48 «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки протягом цього часу положення базових законів не діяли.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо покладення на органи соціального захисту населення обов'язку здійснити виплату щорічної допомоги на оздоровлення, особам, які отримали таку допомогу протягом 2006 року та з 01.01.2007 року - 09.07.2007 року у розмірах встановлених законом про державний бюджет.

Протягом цього часу органи соціального захисту населення діяли у відповідності з приписами діючого законодавства, а враховуючи разовий характер цих виплат, в момент їх здійснення особа реалізувала своє право на їх отримання, і як наслідок, у органу соціального захисту населення припинився обов'язок щодо їх виплати.

З наведених вище підстав колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог за 2006 рік, оскільки положення закону про держбюджет на цей рік не визнавалося неконституційним, а за 2007 рік, оскільки виплата разової грошової допомоги на оздоровлення здійснена відповідачем до прийняття Конституційним Судом України рішення від 09.07.2007 року № 6-рп

Підлягає скасуванню постанова суду першої інстанції також в частині задоволення вимог позивачки про захист її прав на отримання допомоги на оздоровлення за 2005 рік у розмірі 4-х мінімальних заробітних плат, оскільки висновки суду про не пропущення позивачкою річного строку звернення до суду є безпідставними

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка у листопаді 2005 року отримала щорічну разову грошову допомогу на оздоровлення у розмірі, який вважає неналежними, але до суду за захистом своїх прав звернулася лише у листопаді 2008 року (про що свідчить відповідний реєстраційний напис на першій сторінці позовної заяви).

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачка була обізнана із сумою виплати, яка їй здійснювалася у зазначений рік, а з нормами законів, які регулюють відносини нарахування та виплати щорічної допомоги на оздоровлення, офіційно оприлюднені у встановленому законом порядку і є загальновідомими, і питання ознайомлення з ними є лише бажанням кожного та залежить від його волі.

Відповідач у справі наполягав на застосуванні негативних наслідків пропуску позивачкою строку звернення до суду (а.с.19-21)

Відповідно до частини 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Після закінчення цього часу особа не втрачає права звернутися із адміністративним позовом, але у задоволенні цього позову може бути відмовлено на тій підставі, що пропущено строк звернення. Дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і сприяє стабільності діяльності суб'єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Вивчивши матеріали справи, колегією суддів не встановлено, а позивачкою не зазначено про існування обставин, що можуть бути визнані судом поважними для пропущення строку звернення до суду, встановленого статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України. Також не надано належних доказів на підтвердження поважності причини пропуску строку звернення до суду.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивачка звернулася до суду із порушенням строку звернення до адміністративного суду стосовно частини позовних вимог, а тому позовні вимоги про захист її прав на отримання щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі 4-х мінімальних заробітних плат за 2005 рік не підлягають задоволенню з підстав пропуску строку звернення до суду відповідно до вимог частини 1 статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України.

Разом з тим підлягає захисту право позивачки на отримання щорічної допомоги на оздоровлення в розмірі 4-х мінімальних заробітних плат за 2008 рік, оскільки ця допомога була виплачена позивачці у серпні 2008 року, тобто після винесення Конституційним Судом України рішення № 10-рп від 22.05.2008 року, яким було визнано неконституційними зміни, внесені до ст. 48 Закону України «Про соціальний статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України».

За змістом частини третьої статті 150 Конституції України рішення Конституційного Суду України є обов'язковими до виконання на території України, а відповідач, як субєкт владних повноважень відповідно до вимог статті 19 Конституції України повинен діяти відповідно та на підставі Закону та у межах своїх повноважень.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідачів недоплаченої позивачці, як інваліду 3-ї групи зі статусом особи, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи першої категорії, щорічної разової грошової допомоги на оздоровлення конкретно визначеної суми, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Адміністративний суд не наділений правом на призначення та визначення розміру виплати допомоги замість субєкту владних повноважень, ці дії відносяться до виключної компетенції субєкту владних повноважень відповідача.

Вирішуючи про стягнення з відповідача на користь позивачки конкретно визначеної суми заборгованості по недоплаченій соціальній допомозі, суд у такий спосіб вийшов за межі встановленої КАС України компетенції адміністративного суду та прийняв рішення, що стало матеріально-правовим фактом, який замість рішення субєкту владних повноважень породив правовідносини за участю позивачки, що не передбачається Законом.

У разі протиправної дій або бездіяльності відповідача, суд має зобов'язати відповідача вчинити певні дії. Тобто суд, встановивши порушення відповідачем закону при визначенні розміру допомоги, повинен примусити субєкта владних повноважень до належного виконання ним обов'язку щодо призначення та донарахування сум допомоги.

Згідно до вимог ст.ст.2,11,162 КАС України спосіб захисту, обраний судом, не обовязково має збігатися з тим, що запрошувалося позивачем у позовних вимогах. Суд може змінити чи уточнити його формулювання, а в необхідних випадках і вийти за межі позовних вимог застосовувати спосіб захисту з метою повного захисту прав, свобод чи інтересів особи, про захист яких вона просить, але в межах визначених КАС України повноважень.

Враховуючи, що повноваження визначення суми заборгованості відповідача перед позивачкою по даному виду допомоги належать виключно субєкту владних повноважень, яким допомога позивачці у визначеному ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»розмірі 4-х мінімальних заробітних плат - не призначалася та не нараховувалася, колегія суддів вважає за можливе лише покласти на відповідача обовязок прийняти рішення з урахуванням змісту права позивачки, яке було підтверджено судом. А саме, зобовязати відповідача до вчинення певних дій, тобто до призначення, донарахування та виплати позивачці недоотриманої суми допомоги на оздоровлення за 2008 рік, розрахованої відповідно до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»з урахуванням розміру встановленого на день проведення виплати допомоги в сумі 90 грн, тобто у січні 2009 року

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог позивачки стосовно стягнення конкретно визначеної суми допомоги та для відмови у задоволені позову в цій частині, з прийняттям нової постанови в цій частині вимог про зобовязання відповідача вчинити певні дії.

Таким чином, на підставі вищенаведеного колегія судів дійшла висновку, що першої інстанції при вирішені спору у цій справі невірно застосував до спірних відносин норми процесуального та матеріального права, у тому числі ст. 48 Закону України «Про соціальний статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Згідно ч. 2 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги може своєю постановою змінити постанову суду першої інстанції або прийняти нову постанову, якими суд апеляційної інстанції задовольняє або не задовольняє позовні вимоги.

Керуючись п.3 ч.1 ст.198, п.4 ч.1 ст.202, ст.205, ст.207 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Ленінської районної в м.Дніпропетровська ради задовольнити частково.

Постанову Ленінського районного суду м.Дніпропетровськ від 15 квітня 2009 року скасувати в частині стягнення з Управління праці та соціального захисту населення Ленінської районної в м.Дніпропетровська ради на користь ОСОБА_1 Визнати недоотриману суму щорічної допомоги на оздоровлення за 2005-2008 р.р. в розмірі 6248 грн., та відмовити ОСОБА_1 у задоволені наведеної частини позову.

Зобовязати Управління праці та соціального захисту населення Ленінської районної в м.Дніпропетровська ради донарахувати та забезпечити виплату ОСОБА_1 недоплачену щорічну допомогу на оздоровлення за 2008 рік, розраховану відповідно до статті 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»виходячи із розміру чотирьох мінімальних заробітних плат, встановлених розміром на час виплати та за відрахунком отриманої ОСОБА_1 суми допомоги у серпні 2008 року

В іншій частині постанову Ленінського районного суду м.Дніпропетровськ від 15 квітня 2009 року залишити без змін

Постанова суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду України протягом двох місяців з моменту виготовлення в повному обсязі.

Повний текст постанови виготовлено 15 липня 2010 року

Головуючий : Сафронова С.В.

Судді: Поплавський В.Ю.

ОСОБА_2