Справа № 31499/09
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2010-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" липня 2010 р. справа № 2а-526/09

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Руденко М.А. Уханенка С.А.

при секретарі судового засідання: Овчинніковій Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Кривого Рогу на постанову Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 30 липня 2009 року

у адміністративній справі 2а-526/09 за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Кривого Рогу про стягнення недоплаченої щомісячної державної соціальної допомоги "Дітям війни", -

В с т а н о в и л а :

Постановою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 30 липня 2009 року позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Кривого Рогу на користь ОСОБА_1 - 5 450 гривень 40 копійок, заборгованість по виплатам щомісячної соціальної допомоги, за період з 1.01.2006 року по 1.07.2009 року та зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Кривого Рога нараховувати ОСОБА_1, щомісячну соціальну допомогу, відповідно до Закону України «Про соціальний захист дітей війни», надалі, починаючи з 1.07.2009 року, при нарахуванні пенсії.

В апеляційній скарзі Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м.Кривого Рога посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати постанову Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 30 липня 2009 року та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що у період 2006-2007 р.р. дія ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»призупинялася Законами України «Про Державний бюджет на 2006 рік»та «Про Державний бюджет на 2007 рік», а після прийняття Конституційним Судом України рішення № 6-рп/2007 від 09.07.2007 р. Верховною радою України не приймалося рішень про відновлення дії норми ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Вказує, що положення ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»застосовуватися виключно для визначення розміру пенсій, призначених згідно із Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»№ 1058 від 09.07.2003 року та на осіб, які підпадають під дію ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»не розповсюджуються. Також вказує на те, що у 2008 році Державним бюджетом України визначено розмір виплати надбавки до пенсії «Дітям війни», які позивачем і отримувалися, а фінансування виплат за Законом України «Про соціальний захист дітей війни»проводиться із державного бюджету, а не із бюджету Пенсійного фонду України, тому відповідач не вбачає будь-яких порушень законодавства в своїх діях.

При перегляді справи в апеляційному порядку колегією суддів встановлено, що предметом спору по цій справі є бездіяльність територіального органу ПФУ, якими були порушені права позивача на отримання у 2006-2009 р.р. передбаченого ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, та захист цього права.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач народився у 1944 році, і відповідно до вимог ст.1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»№ 2195-IV від 18.11.2004 р., який набрав чинності з 01.01.2006 року, позивач набув статус «дитини війни», що відповідно надає йому право на отримання пільг та державної соціальної підтримки, встановлених цим Законом.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, позивач перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м.Кривого Рога, яким у період у 2006 - 2007 р.р. йому не призначалося, не нараховувалося та не виплачувалося підвищення до пенсії відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»№ 2195-IV від 18.11.2004 р.(далі Закон № 2195-IV від 18.11.2004 р.), а у період 2008 2009 р.р. підвищення до пенсії позивачу нараховувалося та виплачувалося у розмірі меншому ніж це визначено Законом.

Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції в частині підтвердження права позивача на отримання щомісячного підвищення до пенсії відповідно до ст.6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р, та вважає такі висновки суду законними і обґрунтованими, оскільки це право позивача підтверджено Рішенням Конституційного Суду України № 6-рп від 09.07.2007 р., яким визнані неконституційним положення п.12 ст.71 та ст.111 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», що призупиняли на 2007 рік дію ст.6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р та Рішенням Конституційного суду України від 22.05.2008 р. № 10-рп/2008, яким визнано неконституційними положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»та пункту 3 розділу III «Прикінцеві положення»Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», що змінювали розмір підвищення пенсії дітям війни. У 2009 році зміни до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»стосовно розміру підвищення до пенсії не вносилися.

Відповідно до ч.2 ст.150 Конституції України до повноважень Конституційного Суду України належить: офіційне тлумачення Конституції України та законів України. З питань, передбачених цією статтею, Конституційний Суд України ухвалює рішення, які є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Таким чином, враховуючи преюдиціальність рішень Конституційного суду України для судів загальної юрисдикції, суд першої інстанції правильно вирішив про обовязок відповідача нарахувати позивачу у період з 09 липня по 31 грудня 2007 року, з 22 травня 2008 року по 31.12.2008 року та з 01.01.2009 року до 01.07.2009 року державну соціальну підтримку у розмірі, встановленому статтею 6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р.

Правильними є висновки суду першої інстанції щодо нарахування позивачу пенсії з урахуванням розміру мінімальної пенсії за віком, оскільки чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими частиною першої статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», і іншого нормативно-правового акту, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає

Наведені відповідачем в апеляційній скарзі доводи про відсутність механізму розрахунку підвищення пенсії «дітям війни»та неможливість застосування до даних правовідносин норми ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»- колегія суддів не приймає до уваги як підставу для відмови у задоволені позову, оскільки відсутність іншого визначеного законом мінімального розміру пенсії за віком, не може бути підставою для відмови в реалізації позивачем конституційної гарантії та його права на отримання щомісячного підвищення до пенсії, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, як це визначено ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Неправильним та необґрунтованим колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про підстави для задоволення позову ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача суму недоотриманого підвищення до пенсії за 2006 року та з 01.01.2007 року до 09.07.2007 року і з 01.01.2008 р. до 22.05.2008 р., оскільки у зазначений період часу діяли положення Закону України «Про державний бюджет України на 2006 рік», який не визнавався неконституційним та є чинним до наступного часу, та положення Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік», що зупиняли дію ст.6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р. які не визнавалися неконституційним та є чинними до наступного часу, а також положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»та пункту 3 розділу III «Прикінцеві положення»Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким змінювався розмір підвищення пенсії дітям війни.

Згідно абз.1 п.1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 01.03.2002 року за № 121/2001, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади.

Відповідно до зазначеного Положення, на Пенсійний фонд України покладено обов'язок щодо: призначення пенсії; підготовки документів для її виплати; забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій.

Пунктом 1.1 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30.04.2002 року за № 8-2, управління Пенсійного фонду України у районах, містах і районах у містах є органами Пенсійного фонду України, підвідомчими відповідно головним управлінням цього фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, що разом з цими управліннями утворюють систему органів Пенсійного фонду України та мають завданням забезпечення призначення та виплати пенсії.

Таким чином, обов'язок по нарахуванню та виплаті доплати до пенсії, яка передбачена Законом України «Про соціальний захист дітей війни», покладено саме на органи Пенсійного фонду України. Тобто, держава взяла на себе обов'язок щодо виплати позивачу 30% доплати до пенсії та поклала виконання цього обов'язку на центральний орган виконавчої влади - Пенсійний фонд України, який діє через свої місцеві органи, що входять в систему його органів. Проте відповідач не вчинив жодної дії для нарахування цих коштів та їх виплати, а тому колегія суддів вважає, що відповідач не виконав своїх повноважень без поважних причин.

Так, надання дітям війни соціальної підтримки є державною програмою соціальної допомоги, яка згідно ст.87 Бюджетного кодексу України відноситься до видатків Державного бюджету, а Пенсійний фонд України згідно ст.21 Бюджетного кодексу України є розпорядником бюджетних коштів для здійснення програми соціальної підтримки дітям війни та відповідно до ч.4 ст.22 Бюджетного кодексу України розробляє план своєї діяльності відповідно до завдань та функцій, визначених нормативно-правовими актами, виходячи з необхідності досягнення конкретних результатів за рахунок бюджетних коштів, а також розробляє на підставі плану діяльності проект кошторису та бюджетні запити і подає їх до Мінфіну України чи місцевому фінансовому органу, затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нічого рівня (до яких відноситься і відповідач) та інше.

При розгляді даного спору необхідно врахувати положення глави 4 Бюджетного кодексу України щодо бюджетного процесу та встановлений у ст.35 Бюджетного кодексу України порядок розроблення бюджетних запитів, які враховуються при підготовці проекту Державного бюджету України з огляду на які колегія суддів вважає, що правомірними вважалися б дії відповідача у разі прийняття ним участі у формуванні Бюджету України, як це передбачено діючими нормативно-правовими актами, тобто відповідні звернення до Головного Управління та Пенсійного Фонду України з пропозиціями щодо обсягу бюджетних коштів (з урахуванням права позивачки), необхідних для діяльності територіального органу пенсійного фонду після надання Конституційним Судом України розяснень щодо неконституційності положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»і Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік», та на наступний бюджетний період. І такої можливості на погляд колегії суддів відповідач не був позбавлений.

Доводи апелянта на відсутність відповідного фінансування даних видатків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки незалежно від того, чи визначено в рішенні, висновку Конституційного Суду України порядок його виконання, відповідні державні органи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто, навіть при відсутності належного фінансування державою даного виду виплат, відповідач був зобовязаний діяти на підставі і у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і використовувати надані йому повноваження з метою, з якою ці повноваження надані.

Отже, відсутність коштів у відповідача, який не вчинив жодної дії щодо їх отримання для виконання покладених на нього державою обовязків на здійснення позивачці виплат, гарантованих їй Конституцією України - не є підставою для відмови в задоволенні позову та визнання правомірними дій або бездіяльності відповідача.

В Прикінцевих положеннях Закону України «Про соціальний захист дітей війни»Кабінету Міністрів України було дано доручення подати до Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом та привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом, забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади своїх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом. Невиконання Кабінетом Міністрів України наведених норм Закону не може слугувати підставою для порушення прав позивача стосовно належної, гарантованої державою соціальної підтримки.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується із обґрунтуванням суду першої інстанції щодо протиправності бездіяльності відповідача, які свідчать про ігнорування територіальним органом пенсійного фонду рішення Конституційного Суду України та не виконання вимог Закону, що призвело до порушення прав позивача, які повинні бути відновленні шляхом зобовязання відповідача вчинити певні дії. В цій частині рішення суду першої інстанції викладене достатньо повно, обґрунтоване та мотивоване з посиланням на конкретні пункти законів України, які регулюють спірні правовідносини.

Суд першої інстанції при постановленні судового рішення правильно обґрунтував в мотивувальній частині протиправність бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачці підвищення до пенсії згідно ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», що узгоджуються з приписами ст.2 та ст.11 КАС України. У той же час, суд першої інстанції не зазначив про протиправність бездіяльності відповідача в резолютивній частині постанови, що колегія суддів вважає сталося із-за великого навантаження суду, що відповідно не може слугувати підставою для зміни судового рішення, оскільки спір по суті судом вирішено правильно, а не зазначення в резолютивній частині постанови висновків суду про протиправність бездіяльності може бути усунуто судом шляхом постановлення додаткового рішення.

Оскільки функції з призначення, виплати пенсій, надбавок, підвищень та доплат діючим законодавством покладено на органи Пенсійного фонду України, тому відповідач по справі заперечуючи проти адміністративного позову, у відповідності до вимог ч.2 ст.71 КАС України повинен був доказати правомірність своїх дій стосовно позивача у період після прийняття Конституційним Судом України Рішень від 09.07.2007 р. та від 22.05.2008 р. Таких доказів відповідачем не надано.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо наявності підстав для захисту прав позивача від протиправних дій відповідача, яким було відмовлено у проведенні перерахунку пенсії позивача відповідно до приписів ст.6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р., дія якої відновлювалася після постановлення Конституційним Судом України Рішень № 6-рп/2007 від 09.07.2007 року та № 22-рп/2008 від 22.05.2008 року.

Постанова суду першої інстанції в частині задоволення вимог позивача є обґрунтованою, належним чином мотивованою та містить посилання на конкретні пункти законів України, а тому відповідно є законною та скасуванню в цій частині не підлягає.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з рішенням суду першої інстанції в частині визначення судом першої інстанції способу відновлення прав позивача та формулюванням судом резолютивній частині рішення виразів норми Закону, яким він керувався при прийнятті постанови.

Оскільки висновки суду за позовними вимогами є приписами, що підлягають безумовному виконанню сторонами та третіми особами, суд посилаючись на матеріальну норму права не повинен був перефразовувати її зміст, тобто стягувати з відповідача заборгованість по виплатам щомісячної соціальної допомоги, замість вказівки на підвищення пенсії, як про це зазначено у ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Судове рішення має бути категоричним, тобто повинне дати таку відповідь на позовні вимоги, яка б зняла невизначеність у взаємовідносинах між сторонами спору. Це завдання суду забезпечується шляхом закріплення у резолютивній частині постанови ясного і однозначного за формулюванням способу її виконання.

Так, статтею 6 Закону України № 2195-IV від 18.11.2004 р., якою регулюється питання державної соціальної підтримки дітей війни, визначено, що: дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Враховуючи приписи зазначеної норми Закону особі зі статусом «дитина війни»щомісячно повинно нараховуватися та виплачуватися підвищення саме до того виду пенсійного забезпечення, який він отримує, тобто: пенсії, щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії. Проте, суд першої інстанції встановивши, що позивач отримує пенсію за віком у той же час в резолютивній частині визначив про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплатам щомісячної соціальної допомоги, що підлягає виправленню задля можливості виконання відповідачем судового рішення.

Крім того, задля забезпечення принципу визначеності та конкретності судового рішення, колегія суддів вважає, що резолютивна частина постанови по цій справі повинна містити вказівку на розрахунок підвищення до пенсії з урахуванням розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої на час виплат у липні-грудні 2007 року, травні-грудні 2008 року та січні-червні 2009 року, що відповідно також забезпечить відновлення порушеного права позивача.

Окрім того, колегія суддів вважає помилковим рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача конкретно визначеної суми недоотриманої ним суми підвищення до пенсії, оскільки у такий спосіб суд вийшов за межі встановленої КАС України компетенції адміністративного суду та прийняв рішення, що стало матеріально-правовим фактом, який замість рішення субєкту владних повноважень породив правовідносини за участю позивача, що не передбачається Законом.

Суд першої інстанції у разі встановлення протиправності дій відповідача, тобто порушення відповідачем закону, повинен зобов'язати відповідача вчинити певні дії та примусити субєкта владних повноважень до належного виконання ним обов'язку щодо донарахування сум підвищення до пенсії позивача.

Адміністративний суд не наділений правом на визначення розміру суми підвищення до пенсії позивача замість субєкту владних повноважень, ці дії відносяться до виключної компетенції субєкту владних повноважень відповідача.

Згідно до вимог ст.ст.2,11,162 КАС України спосіб захисту, обраний судом, не обовязково має збігатися з тим, що запрошувалося позивачем у позовних вимогах. Суд може змінити чи уточнити його формулювання, а в необхідних випадках і вийти за межі позовних вимог застосовувати спосіб захисту з метою повного захисту прав, свобод чи інтересів особи, про захист яких вона просить, але в межах визначених КАС України повноважень.

Враховуючи, що підвищення до пенсії позивача на час судового розгляду справи за період з 09.07.2007 р. по 31.12.2007 р., з 22.05.2008 р по 31.12.2008 р. та з 01.09.2009 р. по 30.06.2009 р. відповідачем не нараховувалося, колегія суддів вважає за можливе лише покласти на відповідача лише обовязок прийняти рішення з урахуванням змісту права позивача, яке було підтверджено судом. А саме, зобовязати відповідача до вчинення певних дій, тобто до донарахування та виплати позивачу недоотриманої ним суми підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком за період з 09 липня по 31 грудня 2007 року, з 22.05.2008 року по 31.12.2008 року та з 01.09.2009 року по 30.06.2009 року, розрахованої виходячи із розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої на час виплат у липні-грудні 2007 року, у травні-грудні 2008 року та у січні-червні 2009 року.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що виплати мають здійснюватися і надалі.

Так, вирішуючи позовні вимоги у такий спосіб суд не звернув уваги на те, що в ст. 6 Закону України Про соціальний захист дітей війни можуть бути внесені зміни щодо розміру підвищення пенсії у звязку з чим зобовязальне рішення суду буде суперечити вимогам Закону.

Крім цього, суду першої інстанції слід було виходити з того, що захисту підлягають лише порушені права чи інтереси особи, яка звернулась до суду з позовом, доказів того, що порушення прав позивача буде мати місце і надалі, матеріали справи не містять.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову.

Керуючись п.3 ч.1 ст.198, ст.202, ст.205, ст.207 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Кривого Рогу задовольнити частково, постанову Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 30 липня 2009 року скасувати та прийняти нову постанову, якою:

Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Кривого Рогу щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 сум підвищення до пенсії, у розмірі меншому ніж це визначено ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Кривого Рогу донарахувати та виплатити ОСОБА_1 підвищення до пенсії, передбаченого ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком за період з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року, з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року та з 01 січня 2009 року по 30 червня 2009 року, розрахованого виходячи з положень ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої на час виплат у липні-грудні 2007 року, травні-грудні 2008 року та у січні-червні 2009 року.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного суду України протягом двох місяців з дня виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлено 23 серпня 2010 року.

Судді: Сафронова С.В.

ОСОБА_2

ОСОБА_3