Справа № 16321/09
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2010-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" лютого 2010 р. справа № 2а-195/08

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Сафронової С.В.
суддів: Поплавського В.Ю. Уханенка С.А.
при секретарі судового засідання: Литовченко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на постанову Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2008 року

у адміністративній справі 2а-195/08 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій неправомірними, -

в с т а н о в и л а
Постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2008 року задоволено позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , визнано протиправними дії командування військової частини НОМЕР_1 по відмові у виплаті грошової компенсації замість продовольчого забезпечення та стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 31719,40 грн. грошової компенсації замість продовольчого забезпечення, перерахувавши їх з вказаного в резолютивній частині постанови розрахункового рахунку банку в ВДК Дзержинського району м.Харьків.

Зазначена постанова суду першої інстанції оскаржена відповідачем до апеляційної інстанції з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого судового рішення.

Апеляційна скарга мотивована тим, суд першої інстанції не врахував положення чинного законодавства, яким з 2000 р. було призупинено норму Закону, що встановлювала право військовослужбовців Збройних Сил України на отримання продуктів харчування або грошової компенсації за продукти харчування і речове майно.

При перегляді справи за апеляційною скаргою військової частини, колегією суддів встановлено, що предметом спору по цій справі є відмова командування військової частини у виплаті позивачам грошової компенсації замість продовольчого забезпечення під час проходження ними військової служби у період 2000-2003 р.р. та відновлення порушених прав шляхом стягнення грошової компенсації.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що: позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді техніка-начальника сховища військової частини НОМЕР_2 та знаходився на продовольчому забезпеченні в військовій частині НОМЕР_2 , був звільнений зі служби 07.11.2003 р. в запас у зв`язку із скороченням штатів і цього ж числа був виключений із списків особового складу і всіх видів забезпечення; позивач ОСОБА_2 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді начальника штабу військової частини НОМЕР_2 та знаходився на продовольчому забезпеченні в військовій частині НОМЕР_2 , був звільнений зі служби 15.12.2003 р. в запас у зв`язку із скороченням штатів і цього ж числа був виключений із списків особового складу і всіх видів забезпечення; позивачка ОСОБА_3 проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді старшого оператору військової частини НОМЕР_2 та знаходилася на продовольчому забезпеченні в військовій частині НОМЕР_2 , була звільнена зі служби 30.10.2003 р. в запас у зв`язку із скороченням штатів і цього ж числа була виключена із списків особового складу і всіх видів забезпечення

Звертаючись до суду з позовом у цій справі, позивачі вказують, що з 11.03.2000 року та до часу їх звільнення зі служби, порушувалося їх право на забезпечення продовольчим пайком, яке на їх думку було відновлено рішенням Конституційного Суду України № 5-рп/2002 від 20.03.2002 р., яким було визнано неконституційними положення ст.58 Закону України «Про Державний бюджет України на 2001 рік`щодо зупинення дії положень законодавчих актів України в частині надання пільг, компенсацій і гарантій, які фінансуються з бюджетів усіх рівнів. Вказували на те, що при припиненні дії затвердженої ПКМ України норми № 7, відповідач повинен був перевести їх на іншу норму продовольчого забезпечення, тобто на норму № 1.

Задовольняючи вимоги позивачів, суд першої інстанції керувався положеннями статті 17 Конституції України, статтею 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей`та статтею 16 Закону України «Про Збройні Сили України». За наведених положень законів, суд першої інстанції прийшов до висновку, що звуження прав позивачів, а ґрунтовність їх вимог підтверджується розрахунками про заборгованість військової частини по сплаті компенсації замість продовольчого забезпечення, які визнаються сторонами та на думку суду не потребують доказуванню.

Колегія суддів не може погодитися з викладеними вище висновками суду першої інстанції, оскільки вони суперечать обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, помилкове застосування яких призвело до постановлення незаконного рішення по справі.

Завдання адміністративного судочинства, згідно зі ст.2 КАС України, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно зі ст.9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а у разі виникнення сумніву під час розгляду справи щодо відповідності закону чи іншого правового акта Конституції України, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України, він звертається до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта.

В порушення вимог процесуального закону суд першої інстанції, вирішуючи спір належним чином не встановив порядок та процедуру продовольчого забезпечення військовослужбовців ЗСУ, що призвело до застосування до спірних правовідносин норм матеріального права, які не підлягають застосуванню та відповідно до неправильного вирішення справи по суті

Так, посилання суду першої інстанції на вимоги статті 17 Конституції України, статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей`та статті 16 Закону України «Про збройні сили України» - колегія суддів вважає помилковими, оскільки наведені норми є загальними, а спірні по цій справі правовідносини регулюються спеціальними нормами Закону, тобто ч.2 ст.9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей`та Законом України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів`від 17.02.2000 р., яким з 11.03.2000 р. було призупинено дію ч.2 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»

Крім того, судом не враховано, що організація та порядок продовольчого забезпечення Збройних Сил України була врегульована лише після прийняття Положення про продовольче забезпечення Збройних Сил України на мирний час, затвердженого наказом Міністра оборони України від 09.12.2002 р. № 402 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.12.2002 р. за № 992/7280.

Згідно п.1.2 та п.1.3 цього Положення, забезпечення військових частин продовольством покладено на продовольчу службу Збройних Сил України, до органів управління якої у військових частинах є продовольча служба, але якою керує Головне продовольче управління керує продовольчою службою Збройних Сил України (при Міністерстві оборони), яке також має право давати вказівки та роз`яснення військам (силам) з питань продовольчого забезпечення (п.1.4)

Відповідно до п.1.5 Положення забезпечення Збройних Сил України продовольством, технікою та майном здійснюється за схемою: Головне продовольче управління - вид Збройних Сил України, оперативне командування - продовольчий склад - військова частина (гарнізон) - військовослужбовець. Із зміною економічних відносин у державі схема забезпечення військ (сил) може змінюватися згідно з рішенням начальника Тилу Збройних Сил України.

Згідно п.1.7 Положення військові частини, які прибувають до складу (у розпорядження) виду Збройних Сил України, оперативного командування, зараховуються на продовольче забезпечення на підставі наказу (директиви) Міністра оборони України (начальника Генерального штабу Збройних Сил України). Військові частини, які прибули до складу (у розпорядження) виду Збройних Сил України, оперативного командування, у продовольчу службу виду Збройних Сил України, оперативного командування, подають атестат військової частини (на продовольство, тару, військову техніку та майно, бланки суворого обліку). Продовольча служба виду Збройних Сил України - служба, на яку покладені функції продовольчого забезпечення через підпорядковані продовольчі склади.

Лише після перевірки атестата начальник продовольчої служби виду Збройних Сил України, оперативного командування своїм рішенням прикріплює військову частину на продовольче забезпечення до найближчого продовольчого складу і відкриває особовий рахунок у вигляді карток (книг) на військову техніку та майно. У рішенні начальника продовольчої служби виду Збройних Сил України, оперативного командування щодо прикріплення військової частини на продовольче забезпечення вказується на підставі якого наказу (директиви) військова частина, яка прибула, прикріплюється на продовольче забезпечення до продовольчого складу. На підставі поданих військовою частиною атестату (на продовольство) начальник продовольчого складу у відповідності до рішення начальника продовольчої служби виду Збройних Сил України, оперативного командування та атестату військової частини: відкривається особовий рахунок військовій частині на продовольство, та видаються книжки чекових вимог, книжки атестатів і книжки талонів на одержання харчування; оприбутковується продовольство, бланки суворого обліку продовольчої служби, які числяться за військовою частиною згідно з даними атестата.

Проте, суд першої інстанції під час вирішення справи по суті не врахував вищенаведених положень та не з`ясував обставини щодо: наявності у відповідача атестату військової частини (на продовольство) і його змісту, наявності рішення про прикріпленняє військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 (на забезпеченні якої знаходилися позивачі) на продовольче забезпечення і до якого продовольчого складу. Не було судом перевірено чи відкрито у відповідача особовий рахунок на продовольство.

Відповідно до приписів п.1.10 Положення, військовослужбовці зараховуються на продовольче забезпечення наказом командира військової частини, а підставою для видання наказу про зарахування на продовольче забезпечення є атестат на продовольство, який є документом, що засвідчує, до якого числа і за якими нормами військовослужбовець забезпечений харчуванням (грошовою компенсацією замість норми харчування, загальновійськовим набором сухих продуктів) та який дає право на отримання харчування або грошової компенсації замість норми харчування, або загальновійськового набору сухих продуктів.

Наведені обставини мають суттєве значення для вирішення питання чи були відповідачем допущені протиправні дії стосовно позивачів.

Статтею 104 КАС України особу, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин, наділено правом на звернення до адміністративного суду з позовом. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.71 КАС України саме на позивача законодавцем покладено обов`язок доказування обставин, на яких грунтуються його вимоги і заперечення, і якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не буде встановлено, у суду немає правових підстав для задоволення позову.

Таким чином, без доведеності позивачами наявності у них права на отримання продовольчого забезпечення у період 2000-2003 р.р. та не надання ними доказів про період забезпечення їх продовольчим пайком саме військовою частиною НОМЕР_1 , у суду відсутні підстави для визнання протиправною відмови військової частини НОМЕР_1 у виплаті їм грошової компенсації замість продовольчого забезпечення та для стягнення з військової частини НОМЕР_1 на їх користь грошової компенсації замість продовольчого забезпечення

Як вбачається із матеріалів справи вимоги позивачів про їх право на отримання у період 2000-2003 р.р. продовольчого забезпечення та порушення цього права відповідачем ґрунтується лише на їх поясненнях. Долучені позивачами до матеріалів справи розрахунки заборгованості не можуть бути належними доказами, оскільки вони не підтверджують того, що командиром військової частини НОМЕР_1 видавався наказ про зарахування позивачів на продовольче забезпечення та не свідчать про наявність у позивачів атестату на продовольство, а відповідно і права на отримання харчування або грошової компенсації замість норми харчування.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачами не було доведено належними доказами про порушення відповідачем їх прав, тому підстав для задоволення вимог позивачів не має.

Про відсутність у позивачів права матеріальної вимоги, свідчать наступні положення Закону:

Відповідно до вимог ч.2 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей`в редакції, яка діяла до 11 березня 2000 року, військовослужбовці мали право одержувати за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них.

Дію ч.2 ст.9 вказаного Закону призупинено пунктом 2 Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів», після чого із бюджету не передбачалося асигнувань на компенсацію за продовольче забезпечення.

Законом України «Про внесення зміни до пункту 2 Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів`від 23 березня 2000 року Закон доповнено словами «(за винятком військовослужбовців Міністерства оборони України, Служби безпеки України, Управління державної охорони та Головного управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, що використовують цивільний одяг, який зашифровує особу та відомчу належність військовослужбовців)».

Таким чином, у період з 11.03.2000 р. по 01.08.2006 р. дію частини другої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей`було призупинено в частині одержання військовослужбовцями продовольчих пайків або за їх бажанням грошової компенсації замість них та замість речового майна (за винятком військовослужбовців Міністерства оборони України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони та Головного управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, що використовують цивільний одяг, який зашифровує особу та відомчу належність військовослужбовців.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади і їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положення Закону № 1459-ІІІ/1459-14 не скасовано, та не визнано неконституційним у встановленому законом порядку, тому відповідач діючи у період 2000-2003 р.р. відповідно до чинного на той час Закону діяв правомірно та у спосіб, що визначений Законом, а також у межах повноважень і з використанням цих повноважень з метою з якою вони надані.

Наведені зміни до закону також свідчить про відсутність у позивачів безспірного права на отримання грошової компенсації замість не отриманих у період з 2000-2003 р.р. продовольчих пайків та відповідно відсутність підстав для задоволення їх вимог щодо стягнення на їх користь компенсації за не отримане продовольче забезпечення

Керуючись п.3 ч.1 ст.198, ст.202, ст.205, ст.207 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити.
Постанову Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2008 року - скасувати.

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій неправомірними відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з моменту виготовлення в повному обсязі.

Повний текст постанови виготовлено 08 лютого 2010 року

Судді Сафронова С.В.

Поплавський В.Ю.

Уханенко С.А.