Справа № 18981/09
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2010-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2010 р. справа № 2а-48/09

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Поплавського В.Ю. Уханенка С.А.

при секретарі судового засідання: Литовченко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційні скаргу Управління Пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області та ОСОБА_1 на постанову Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2009 року

у адміністративній справі № 2а-48/09 за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області про перерахунок пенсії, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2009 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень, просив визнати дії Управління Пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області неправомірними, зобовязати відповідача здійснити перерахунок та виплату державної і додаткової пенсії починаючи з 22.05.2008 року відповідно до вимог статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Постановою Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2009 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області щодо нарахування та виплати позивачу державної пенсії по інвалідності та додаткової пенсії, як особі, яка віднесена до 1 категорії, у розмірах менших, ніж передбачено статтями 50 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»та зобов'язано відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу заборгованості з 01.03.2009 року державної пенсії та додаткової пенсії, розрахованих відповідно до вимог ст.ст.50,54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»та Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»з моменту його першого звернення до Управління Пенсійного фонду України в м. Тернівка Дніпропетровської області з відповідною заявою, а саме з 10.09.2007 року. У задоволенні вимог позивача в іншій частині відмовлено.

Зазначену постанову суду оскаржено в апеляційному порядку як позивачем так і відповідачем з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга позивача мотивована тим, що суд не урахував вимог ч.3 ст.42 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», виходячи з положень якої суд повинен був зобовязати відповідача призначити йому пенсію, а не здійснити її перерахунок, а також брати до уваги період не з 01.03.2009 року, а з 22.05.2008 р. Просить змінити постанову суду першої інстанції, зобовязати УПФ призначити йому державну пенсію в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком починаючи з 22.05.2008 року та додаткову пенсію в розмірі 75 відсотків мінімальної пенсії за віком починаючи з 22.05.2009 року. Крім того, просить стягнути на його користь з відповідача недоотриману ним з 22.05.2008 року по 18.05.2009 року державну пенсію в сумі 32622,80 грн., та додаткову пенсію в розмірі 2714,10 грн., всього 35336,90 грн.

Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що виплати позивачу проводилися у розмірах, передбачених чинним законодавством і в порядку визначеному КМУ, а тому вважає підстав для визнання протиправними дій УПФ та проведення перерахунку і виплати грошових коштів позивачу немає. Просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволені вимог позивача.

В судовому засіданні сторони по справі підтримали вимоги своїх апеляційних скарг та кожний наполягав на задоволені його вимог та відмові у задоволені вимог іншої сторони.

При перегляді справи за апеляційною скаргою відповідача колегією суддів встановлено, що предметом спору по цій справі є дії відповідача щодо нарахування та виплати державної і додаткової пенсій, яка виплачувалася позивачу як інваліду 2 групи зі статусом учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильський АЕС І-ї категорії у розмірах менших ніж це визначено ст.ст.50,54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров'я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Судом першої інстанції встановлено, і це не заперечується відповідачем, що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням робіт із ліквідації наслідків аварії, його визнано інвалідом 2 групи. Положеннями статті 14 Закону № 796-ХІІ його віднесено до першої категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до частини першої статті 50 Закону № 796-ХІІ особам, віднесеним до категорії 1, які є інвалідами 2 групи, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі 75 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Тобто, відповідно до Закону № 796-ХІІ позивач має право на призначення щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі 75 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Наявність такого права у позивача є визначальною для вирішення вказаного спору, крім того, це право гарантується Конституцією України (частини 2 статті 46 Конституції України).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності нормативно-правового акту Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обовязковість якого надана Верховною радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Отже, за конституційними нормами, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, суди попередніх інстанцій дійшли до правильного висновку, що при визначенні розміру пенсій позивачеві застосуванню підлягають частина перша статті 50 та частина четверта статті 54 Закону № 796-ХІІ, а не постанови Кабінету Міністрів України від 3 січня 2002 року № 1 та від 28 травня 2008 року № 530 «Про підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат окремим категоріям пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного бюджету», які істотно звужують обсяг встановлених законом прав.

Колегія суддів не бере до уваги посилання відповідача на частину пяту статті 54 Закону № 796-ХІІ, якою передбачено, що порядок обчислення пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у звязку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначається Кабінетом Міністрів України, оскільки надання законодавцем такого права Кабінету Міністрів України не означає, що останній, встановлюючи такий порядок, може допустити звуження змісту та обсягу прав позивача, встановлених цим же Законом. Тобто, Кабінет Міністрів України повинен був встановити зазначений порядок, не порушуючи положень цього Закону, в тому числі й інших законів, якими встановлено розміри мінімальної пенсії за віком.

Зі статті 50 та 54 Закону № 796-ХІІ випливає, що під час визначення розміру державної пенсії та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, за основу нарахування береться мінімальна пенсія за віком.

З огляду на викладене, правильним є висновок суду першої інстанції щодо не взяття до уваги положень частини третьої статті 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», з якої випливає, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом першим частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, оскільки наявність такої норми та відсутність іншого мінімального розміру пенсії за віком не є підставою для відмови в реалізації позивачем конституційної гарантії та права на отримання пенсії і щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, як це встановлено статтями 50 та 54 Закону № 796-ХІІ.

Відповідно до частини третьої статті 67 Закону № 796-ХІІ, яка набрала чинності 31 жовтня 2006 року, у разі збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, підвищується розмір пенсії, визначений відповідно до статті 54 цього Закону, а також розмір додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, особам, віднесеним до 1, 2, 3, 4 категорій, та розмір щомісячної компенсації сім'ям за втрату годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи. Перерахунок пенсії здійснюється з дня встановлення нового розміру прожиткового мінімуму.

Аналіз зазначеної норми, яка є імперативною, свідчить, що підставою для перерахунку пенсії є встановлення нового розміру прожиткового мінімуму, і цей перерахунок здійснюється з дня встановлення цього мінімуму.

Відповідно до частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» мінімальний розмір пенсій за віком встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Таким чином, новий мінімальний розмір пенсії за віком залежить від нового розміру прожиткового мінімуму.

Визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення, затвердження та врахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян на достатній життєвий рівень, дає Закон України «Про прожитковий мінімум»від 15 липня 1999 року № 966-14, а також Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»від 5 жовтня 2000 року № 2017-ІІІ, згідно статті 1 якого прожитковий мінімум використовується для визначення, у тому числі мінімального розміру пенсії за віком, який відповідно до статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Частиною 3 статті 4 даного Закону (в редакції Закону № 2505-4 від 25 березня 2005 року, що діє з 31 березня 2005 року) передбачено, що прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.

Розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначається на момент виплати пенсії згідно із законом про Державний бюджет України і не може коригуватися іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 17 зазначеного Закону основні державні соціальні гарантії встановлюються законами України, з метою забезпечення конституційних прав громадян на достатній життєвий рівень.

До таких гарантій віднесено і мінімальний розмір пенсії за віком та мінімальний розмір заробітної плати, які не можуть бути меншими від прожиткового мінімуму встановленого законом.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень (зокрема рішення № 8-рп/2005 від 11 жовтня 2005 р. по справі № 1-21/2005, № 10-рп/2008 від 22 травня 2008 р. по справі № 1-28/2008), і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами.

У рішеннях Конституційного Суду України зазначається, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається.

Отже, задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач повинен здійснити нарахування державної та додаткової пенсії позивачеві виходячи з розміру, встановленого Законом України від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», та обґрунтовано визнав протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу державної і додаткової пенсії в розмірах менших ніж визначено законом.

Здійснюючи апеляційне розгляд справи у даній справі колегія суддів виходить з того, що конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачені статтями 1, 3, частиною 2 статті 6, статтею 8, частиною 2 статті 19, статтями 22, 23, частиною 1 статті 24 Конституції України, набуте у сфері пенсійного забезпечення, не може бути скасоване, звужене. Правовою гарантією забезпечення державою даного права є виконання прийнятих на себе зобов'язань, виходячи з положень принципу верховенства права, закріпленого як статтею 8 Конституції України, так і статтею 8 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, але помилково застосовані до спірних правовідносин положення ч.4 ст. 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а саме, необхідність здійснити перерахунок призначеної пенсії у звязку з виникненням права на підвищення пенсії - з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо вони мали місце після 15 числа.

Проте, судом першої інстанції не було враховано, що Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 визнано неконституційним положення пункту 28 розділу ІІ Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України».

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, відповідач по справі повинен був після прийняття Конституційним судом рішення від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, застосовувати до спірних правовідносин починаючи з 22.05.2008 р. норми Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції, яка була чинною до внесення змін Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України».

З урахуванням вищенаведеного, постанова суду підлягає зміні в частині визначення початкової дати перерахунку та виплати пенсій позивачу у розмірах, передбачених статтями 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»

В іншій частині постанова суду повинна залишатися без змін. Доводи апеляційних скарги не дають підстав для скасування постанови, або для її зміни в іншій, ніж вище зазначено, частині.

Керуючись п.2 ч.1 ст.198, ст.201, ст.205, ст.206 КАС України, колегія суддів

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області залишити без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити

Постанову Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2009 року змінити в частині визначення ОСОБА_1 періоду перерахунку державної та щомісячної додаткової пенсій відповідно до вимог статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виклавши абзац третій та четвертий постанови в наступній редакції:

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області здійснити починаючи з 22 травня 2008 року перерахунок та виплату ОСОБА_1 держаної та додаткової пенсії відповідно до положень статті 50 та пункту 4 статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» виходячи із розрахунку розміру восьми мінімальних пенсій за віком для непрацездатних громадян та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, виходячи із розрахунку 75 відсотків мінімальної пенсії за віком, за виключення сум державної та додаткової пенсії отриманих позивачем у вказаний період.

В іншій частині постанову Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2009 року залишити без змін.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з наступного дня після виготовлення повного тексту судового рішення апеляційної інстанції

Повний текст постанови складено 10 березня 2010 року

Судді Сафронова С.В.

ОСОБА_2

ОСОБА_3