Справа № 18986/09
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2010-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2010 р. справа № 2а-148/09

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Поплавського В.Ю. Уханенка С.А.

при секретарі судового засідання: Литовченко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Жовтоводської міської ради на постанову Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 21 травня 2009 року

у адміністративній справі № 2а-148/09 за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Жовтоводської міської ради про визнання дій неправомірними, стягнення заборгованості з виплат по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та одноразової допомоги, -

В с т а н о в и л а :

Постановою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 21 травня 2009 року задоволено позов ОСОБА_1, поновлено позивачці строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права, визнано неправомірними дії УПСЗН Жовтоводської міської ради по нарахуванню та виплаті позивачці сум допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за 2007 рік та недоплаченої суми одноразової допомоги при народженні дитини та стягнуто з відповідача на користь позивачки 1308,40 грн. в рахунок недоплаченої суми одноразової допомоги при народженні дитини та стягнуто з відповідача на користь позивачки 3115,87 грн. в рахунок недоплаченої суми допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період часу з 19.03.2007 року по 31.12.2007 року та стягнуто з відповідача на користь позивачки 47,64 грн. на відшкодування судових витрат.

В апеляційній скарзі Управління праці та соціального захисту населення Жовтоводської міської ради посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга відповідача мотивована невідповідністю судового рішення нормам чинного законодавства, неповним зясуванням судом обставин, які мають значення для справи, що призвело до неправильного і необґрунтованого її вирішення. Відповідач вказує на те, що допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку згідно наведеної норми Закону виплачується у розмірі, що дорівнює різниці між 50 відсотками прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб та середньомісячним сукупним доходом сімї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців, але не менше 90 гривень для незастрахованих осіб та не менше 23 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, для застрахованих осіб, у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України. Крім того, суд не врахував зміст п.14 ст.71 Закону України «Про Державний бюджет України за 2007 рік», яка була чинна до 09.07.2007 р., тобто до прийняття Конституційним Судом України Рішення, що свідчить про те, що допомога відповідно до ч.1 ст.15 Закону України «Про державну допомогу сімї з дітьми»повинна виплачуватися лише з 09.07.2007 р. Посилається на те, що згідно ч.2 ст.95 Конституції України будь-які видатки визначаються виключно Законом України «Про Державний бюджет України»на відповідний рік, а тому у 2007 р. позивачці виплачувалася допомога по догляду за дитиною у розмірі визначеному ст.56 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік». Крім того, відповідач вказує на те, що позивачкою пропущено річний строк звернення до суду за захистом і питання про поновлення строку позивачкою у суді не вирішено, хоча відповідач наполягав на застосуванні норм ст.ст.99,100 КАС України в письмових запереченнях (а.с.16).

При перегляді справи в апеляційному порядку колегією суддів встановлено, що предметом спору по цій справі є протиправні дії територіального управління праці та соціального захисту населення щодо нарахування та виплати позивачці допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період 2007-2008 р.р. у розмірах менших ніж прожитковий мінімум, встановлений законом для дітей віком до шести років, яке це було встановлено до часу внесення змін Законом України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»до статті 15 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми»та відновлення порушеного субєктом владних повноважень права позивачки.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Жовтоводської міської ради у звязку з народженням нею 04.01.2007 року дитини. У період з січня 2007 року по січень 2008 року позивачка отримувала щомісячно одноразову допомогу при народженні дитини (а.с.5). У період 2007 року позивачка отримувала щомісячно державну допомогу по догляду за дитиною у розмірах, нарахованих відповідачем відповідно до ч.2 ст.56 та п.14 ст.71 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік»(а.с.6).

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з положень Рішення Конституційного суду України від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 та Рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 року № 10-рп/2008 і прийшов до висновку, що Держбюджет не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обовязків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України.

Колегія суддів не може погодитися з вищенаведеними висновками суду першої інстанції та вважає їх помилковими і такими, що суперечать нормам матеріального та процесуального права

Так, за результатами розгляду спору щодо права позивачки на отримання соціальних виплат та їх призначення уповноваженим на те органом влади, суд першої інстанції перебираючи на себе повноваження, які належать виключно відповідачу та беручи за основу лише наведені позивачкою розрахунки без врахування інших обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, самостійно визначив суму заборгованості по одноразовій виплаті позивачці при народженні дитини і суму заборгованості недоплаченої позивачці у 2007 році допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у конкретно визначеній сумі.

У такий спосіб суд першої інстанції виходячи за межі встановленої КАС України компетенції адміністративного суду, фактично вирішив питання про розмір соціальних виплат та про стягнення недоплачених сум. При цьому, суд не прийняв до уваги, що право на одержання позивачкою соціальних виплат у звязку з народженням дитини виникає лише після її звернення з заявою, надання визначеного переліку документів до яких входять довідки про склад і доходи сімї, а також прийняття органом праці та соціального захисту відповідного рішення про призначення допомоги.

Таким чином, постанова суду першої інстанції по даній справі стала матеріально-правовим фактом, який замість рішення субєкту владних повноважень відповідача породила правовідносини за участю позивачки, що суперечить вимогам чинного законодавства.

Крім вищенаведених порушень норм процесуального права, судом першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин також було неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до постановлення незаконного рішення по справі.

Так, задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що сума призначеної позивачці та виплаченої їй допомоги при народженні дочки не відповідає вимогам ст.12 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми», оскільки прожитковий мінімум при народженні дитини складав 434 грн., тому позивачці повинно було бути виплачено 9808,40 грн. ( 22,6 х 434). А сума допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за висновками суду не відповідає вимогам ст.15 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми», оскільки повинен був складати у березні 2007 р. та січні 2008 р. у розмірі прожиткового мінімуму встановленого законом на дітей віком до 6 років.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції прийшов до висновку, що порушенні з боку відповідача права позивачки повинні бути захищені шляхом стягнення з відповідача суми заборгованості по виплаті вказаних видів допомоги, що з урахуванням визначеного ст.62 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років складає: недоотриману допомогу при народженні однієї дитини у сумі 1308,40 грн. та недоотриману допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку в розмірі прожиткового мінімуму встановленого для дітей віком до 6 років щомісячно, що за період з 19.03.2007 року по січень 2008 р. складає загальну суму 3115,87 грн.

Проте, суд першої інстанції не прийняв до уваги, що Рішенням Конституційного суду України від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 не визнавалися неконституційними положення абз.2 ч.2 ст.56 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік», яким встановлено одноразову виплату у розмірі 8500 гривень, що свідчить про помилковість судового рішення в цій частині щодо наявності у позивачки права на отримання допомоги при народженні дитини у сумі кратній 22,6 розміру прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років, встановленого на день народження її дитини.

Враховуючи, що допомога при народженні дитини здійснюється за рахунок коштів відповідної субвенції з державного бюджету місцевим бюджетами, а визначений Законом України «Про державний бюджет України на 2007 рік»розмір допомоги за ст.12 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми»є чинним, колегія суддів вважає, що при визначенні розміру допомоги при народженні дитини відповідач правильно керувався положеннями абз.2 ч.2 ст.56 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік», яким було визначено порядок нарахування допомоги при народженні дитини, та відповідно правильно призначив та виплачував позивачці суму допомоги при народженні дитини.

Таким чином, колегія суддів не знаходить підстав для визнання дій відповідача протиправними та для стягнення з нього на користь позивачки недоплаченої суми допомоги при народженні дитини, у звязку з чим постанову суду в цій частині необхідно скасувати з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача та зобовязання його призначити та нарахувати позивачці державну допомогу при народженні дитини у сумі кратній 22,6 розміру прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років встановленого на день народження її дитини, а також в частині стягнення на користь позивачки суми заборгованості по виплаті допомоги при народженні дитини в сумі 1308,40 грн.

Стосовно рішення суду першої інстанції в іншій частині, колегія суддів враховує наступне.

Колегія суддів визнає законною та обґрунтованою постанову суду першої інстанції в частині визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачці щомісячно допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі меншому прожиткового мінімуму встановленого для дітей віком до 6 років у період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року, оскільки після прийняття Конституційним Судом України рішення № 6-рп від 09.07.2007 р., яким були визнані неконституційними положення п.14 ст.71 та ч.2 ст.56 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік», відповідач зобовязаний був в своїй діяльності керуватися приписами ст.15 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми»в редакції діючій до набрання законної сили Законом України «Про державний бюджет України на 2007 рік», згідно якої: допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається у розмірі встановленого законом прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років.

Враховуючи, що вказане рішення Конституційного суду України має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статті зазначеного закону, що визнані неконституційними, суд першої інстанції правильно встановив, що при розрахунку розміру допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку відповідачу слід було керуватися ст.15 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми».

Відповідно до ч.2 ст.150 Конституції України до повноважень Конституційного Суду України належить: офіційне тлумачення Конституції України та законів України. З питань, передбачених цією статтею, Конституційний Суд України ухвалює рішення, які є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Згідно п.2 Рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2000 від 14.12.2000 р. положення наведеної норм Конституції України щодо виконання рішень Конституційного Суду України необхідно розуміти так, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що відповідно до частини другої статті 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Положеннями ч.2 ст.70 Закону України «Про Конституційний Суд України»щодо порядку виконання рішень, висновків Конституційного Суду України треба розуміти як право Конституційного Суду України у разі необхідності визначити у своєму рішенні, висновку порядок і строки його виконання та покласти обов'язок на відповідні державні органи забезпечити це виконання. При цьому незалежно від того, чи визначено в рішенні, висновку Конституційного Суду України порядок його виконання, відповідні державні органи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскарженим.

Отже, з 9 липня 2007 року відновлена дія статті 15 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» від 21 листопада 1992 року № 2811-ХІІ, за якою допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається у розмірі встановленого законом прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років.

Статтею 62 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»затверджений на 2007 рік прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня - 434 гривні, з 1 квітня - 463 гривні, з 1 жовтня - 470 гривень.

Таким чином, починаючи з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року при здійсненні виплати допомоги сім'ям з дітьми до досягнення ними трирічного віку відповідач зобовязаний був керуватись зазначеними сумами.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не може бути залишено в силі в частині визнання за відповідачем обовязку донарахувати та виплатити позивачці допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з 19.03.2007 року по 31.12.2007 року.

Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції не надав належної оцінки змістовому наповненню ст.ст.99, 100 КАС України та обставинам справи за якими позивачка після прийняття Конституційним судом України рішення № 6-рп від 09.07.2007 р. щомісячно отримувала допомогу у розмірах, нарахованих відповідачем відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», але до суду звернулася за захистом своїх прав лише у березні 2009 року, не навівши при цьому в позові будь-яких доводів щодо підстав для відновлення її порушених прав за попередні роки, тобто поза межами річного строку звернення до суду за захистом, питання про поновлення строку звернення до суду також перед судом не ставила. Не урахував суд і заперечень відповідача проти позову, в яких управління наполягало на застосуванні негативних наслідків пропущення позивачкою строку звернення до суду та відмові на задоволенні вимог позивачки саме з цих підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем в суді першої інстанції надавалися заперечення проти адміністративного позову (а.с.16), в яких одним із питань ставилося про відмову позивачці у задоволенні позову з підстав пропуску нею річного строку звернення до суду та наполягав на застосуванні судом наслідків пропуску строку звернення до суду, передбачених ст.ст. 99, 100 КАС України.

Згідно ч.2 ст.99 КАС України для звернення за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Позивачка звернулася до адміністративного суду з позовом 30.03.2009 р. (а.с.2) і не наводила в позові пояснень з приводу того, коли саме вона дізналася про порушене право, або про поважність причини пропуску нею річного строку звернення до суду. Не надала суду цьому доказів і будь-яких пояснень.

В той час Рішення Конституційного Суду України № 6-рп було прийнято 09 липня 2007 року та оприлюднене у передбаченому законодавством порядку (надруковано в Офіційному віснику України 27.07.2007 року № 52).

Закони, інші нормативно-правові акти, судові рішення є доступними для ознайомлення всіма громадянами, і можливість обізнаності людини про те чи інше положення законодавства залежить виключно від бажання такої людини.

Таким чином, позивачка про порушення свого права, якщо вона вважала його порушеним, повинна була дізнатися у серпні 2007 року при здійсненні їй Управлінням праці та соціального захисту населення Жовтоводської міської ради першої виплати допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку після оприлюднення рішення Конституційного Суду України № 6-рп.

Юридична необізнаність позивачки не може виправдовувати звернення позивачки до суду за захистом поза межами встановленого КАСУ процесуального строку і відповідно не може вважатися належним доказом по справі, оскільки не містить достовірної інформації щодо предмету доказування.

Відповідно до ч.1 ст.69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Згідно ч.2 цієї норми КАСУ докази до суду надаються особами, які беруть участь у справі.

У частині 4 статті 70 КАС України визначено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Стаття 104 КАС України наділяє особу, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин правом на звернення до адміністративного суду з позовом.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України обов'язок доказування обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення проти них покладається на сторони.

Колегією суддів не встановлено будь-яких фактів, які б свідчили про відсутність підстав для застосування до позивачки негативних наслідків пропуску нею річного строку звернення до суду за захистом її прав у період з 19.03.2007 р. до 31.12.2007 р., не встановлено також підстав і для визнання поважною причини пропуску позивачкою строку звернення до суду.

Тобто, судова колегія зазначає, що позивачкою пропущено річний строк звернення до адміністративного суду з цим позовом і поважних причин пропуску такого строку не вбачається.

Згідно ч.1 ст. 100 КАС України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного строку за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Враховуючи викладене, вимоги позивачки щодо захисту її прав за 2007 рік не підлягають задоволенню з підстав пропущення нею річного строку звернення до суду. Саме в цій частині постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Підлягає скасуванню судове рішення також в частині зобовязання відповідача донарахувати на користь позивачки конкретно визначену суму заборгованості по належній їй до виплати допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, оскільки у такий спосіб суд першої інстанції виходить за межі встановленої КАС України компетенції адміністративного суду та приймає рішення, що є матеріально-правовим фактом, який замість рішення субєкту владних повноважень породжує правовідносини за участю позивачки, що не передбачається Законом.

Згідно до вимог ст.ст.2,11,162 КАС України спосіб захисту, обраний судом, не обовязково має збігатися з тим, що запрошувалося позивачем у позовних вимогах. Суд може змінити чи уточнити його формулювання, а в необхідних випадках і вийти за межі позовних вимог застосовувати спосіб захисту з метою повного захисту прав, свобод чи інтересів особи, про захист яких вона просить, але в межах визначених КАС України повноважень.

Адміністративний суд не наділений правом на призначення та визначення розміру виплати допомоги замість субєкту владних повноважень, ці дії відносяться до виключної компетенції субєкту владних повноважень відповідача.

Враховуючи, що допомога позивачці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі прожиткового мінімуму визначеного для дітей віком до 6 років на час судового розгляду справи за період 2007 р. відповідачем не призначалася та не нараховувалася, колегія суддів вважає за можливе лише покласти на відповідача обовязок прийняти рішення з урахуванням змісту права позивачки, яке підтверджено судом.

Доводи апелянта про відсутність бюджетного фінансування для здійснення соціальних виплат, колегія суддів не приймає з огляду на те, що судові рішення ухвалюються в межах норм діючого законодавства в незалежності від причин ненадходження коштів з Державного бюджету України на виплату допомоги та згідно частини 2 статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед людиною за свою діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції прийняв оскаржувану постанову з порушенням матеріального та процесуального права в частині невірного визначення періоду порушення прав позивачки, який підлягає захисту в межах річного строку позовної давності, що з врахуванням статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України, обумовлює скасування постанови суду першої інстанції.

Керуючись п.3 ч.1 ст.198, ст.202, ст.205, ст.207 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу управління праці та соціального захисту населення Жовтоводської міської ради задовольнити.

Постанову Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 21 травня 2009 року скасувати та відмовити ОСОБА_1 в задоволенні адміністративного позову.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з дня виготовлення її тексту у повному обсязі.

Повний текст постанови виготовлено 19 лютого 2010 року

Судді: Сафронова С.В.

ОСОБА_2

ОСОБА_3