Справа № 2а-4703/10/1770
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2015-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" травня 2015 р. К/800/5088/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів: головуючого судді Юрченко В.П., суддів: Голубєвої Г.К., Загороднього А.Ф., секретар судового засідання - Іванов Д.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуСуб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1
на постанову та ухвалуРівненського окружного адміністративного суду від 24.11.2010 Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.01.2015
у справі№2а-4703/10/1770
за позовомСуб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1
доДержавної податкової інспекції у місті Рівне
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 24.11.2010, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.01.2015, відмовлено у задоволенні позовних вимог Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1, з урахуванням їх збільшення, про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Державної податкової інспекції у місті Рівне від 21.09.2010 №№21/0/17-122, 1/0/17-122.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, оскільки вважає, що постанову та ухвалу було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В письмовому запереченні на касаційну скаргу відповідач, посилаючись на те, що вимоги касаційної скарги є необґрунтовані та не можуть бути задоволені, просить в задоволенні касаційної скарги відмовити, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, заслухавши пояснення позивача, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 31.09.2010 відповідачем складено акт №176/17-119/НОМЕР_1 про результати позапланової документальної перевірки позивача щодо підтвердження відомостей отриманих від особи, яка мала правові відносини з платником податків ПП «Агроімпекс-Ресурс» та ПП «Західлісбуд» за період з 01.07.2007 по 31.12.2008, за висновками якого встановлено порушення позивачем пп. 7.1 ст. 7, п. 9.12 ст. 9 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», п. «б» ст. 14 Декрету Кабінета Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» та пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» через віднесення до складу податкового кредиту сум ПДВ не пов'язаних з придбанням або виготовленням товарів на загальну суму 4996,00 грн.

Підставою для висновків акту перевірки про наявність порушень податкового законодавства позивачем була встановлена в ході перевірки безтоварність здійснених господарських операцій позивача з ПП «Агроімпекс-Ресурс», ПП «Західлісбуд», діяльність яких є фіктивною, у зв'язку з чим суми ПДВ на підставі податкових накладних виданих цими контрагентами неправомірно віднесені до податкового кредиту.

На підставі вказаного акту перевірки прийнято податкове повідомлення-рішення №1/0/17-122 від 21.09.2010, яким визначено податкове зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 5974,51 грн. та податкове повідомлення-рішення №1/0/17-122 від 21.09.2010, яким визначено податкове зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 7494,00 грн., в т.ч. 4996,00 грн. основного платежу та 2498,00 грн. застосованих штрафних санкцій.

Відмовляючи в позові, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про нікчемність правочинів вчинених між позивачем ПП «Агроімпекс-Ресурс» та ПП «Західлісбуд», посилаючись на те, що вони не спрямованості на реальне настання правових наслідків, що передбачені в них, їх вчинено з метою отримання податкової вигоди у вигляді сформованого позивачем податкового кредиту, у зв'язку з чим такі правочини суперечать моральним засадам суспільства, порушують існуючий в державі публічний порядок та спрямовані на заволодіння майна держави шляхом недоплати податку на додану вартість. А також прийшли до висновку, що видаткові та податкові накладні складені на підтвердження виконання господарських операцій з ПП «Агроімпекс-Ресурс» та ПП «Західлісбуд» не відповідають вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та не фіксують фактів здійснення господарських операцій, що в них описані.

В обґрунтування викладеного, суди попередніх інстанцій відзначили про те, що вирок Рівненського міського суду по кримінальній справі №1-608//09 (1-386/10) від 25.05.2010, яким встановлено, що підприємницька діяльність ПП «Агроімпекс-Ресурс» та ПП «Західлісбуд» носила фіктивний характер, є належним та допустимим доказом в порядку, передбаченому статтями 70-72 Кодексу адміністративного судочинства України, що свідчить про наявність протиправної мети при вчиненні оспорюваних господарських зобов'язань зі сторони посадових осіб цих підприємств. Суди також послались на те, що вказані підприємства не мали трудових та економічних ресурсів необхідних для реального виконання господарських операцій, що відображалися в податковій звітності.

Разом з тим Вищий адміністративний суд України вважає зазначені висновки судів попередніх інстанцій такими, що зроблені без повного з'ясування обставин, що мають значення для вирішення спору, а оцінка наявних у матеріалах справи доказів здійснена без дотримання положень статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак такі судові рішення не є такими, що відповідають вимогам законності та обґрунтованості, що встановлені статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вирішуючи спір по суті, попередні судові інстанції, посилаючись на положення підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» та підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», дійшли правильного висновку, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами, які містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.

Проте, я вбачається з судових рішень, суди першої та апеляційної інстанцій розглядаючи спір про правомірність формування позивачем податкового кредиту не досліджували питання фактичного здійснення позивачем господарських операцій з його контрагентами з урахуванням відповідних первинних бухгалтерських документів. Жодних мотивів щодо достовірності чи не достовірності даних, вказаних в первинних документах, або про їх невідповідність вимогам чинного податкового законодавства чи навпаки, суди не навели, а лише обмежились висновком про їх невідповідність вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та про те, що вони не фіксують факти здійснення господарських операцій, що в них описані.

Разом з цим, не надання судами оцінки господарським операціям відповідно до їх реального змісту в контексті їх відповідності вимогам чинного податкового законодавства та первинним документам не відповідає правилам оцінки доказів за статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України.

Фактично судами попередніх інстанцій на спростування реальності господарських операцій позивача з контрагентами зроблено посилання лише на вирок Рівненського міського суду по кримінальній справі №1-608//09 (1-386/10) від 25.05.2010, при цьому, без належного дослідження його змісту на предмет, чи взагалі стосуються його висновки господарської діяльності позивача у даній справі. До матеріалів справи долучено лише виписку із вироку, з якої взагалі не вбачається час та місце скоєння злочину, та взаємовідносини з позивачем.

Необхідно відзначити, що наявність вироку суду у кримінальній справі не виключає можливості здійснення позивачем з контрагентами реальних господарських операцій, що, в свою чергу, потребує оцінки судом мотивів та висновків, викладених у вироку в сукупності з іншими доказами, а також у відповідності до вимог ч. 4 ст. 72 КАС України.

Відповідно до частин 2, 3 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Вказані вимоги закону судами обох інстанцій були проігноровані, а саме, вирішуючи спір суди попередніх інстанцій не витребували та не дослідили повний текст вироку Рівненського міського суду по кримінальній справі №1-608//09 (1-386/10) від 25.05.2010, про що свідчить його відсутність в матеріалах справи.

Наведене дає підстави стверджувати про неповноту встановлення судами всіх обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи, що також вказує на непідтвердження відповідних обставин та фактів належними засобами та у передбачений чинним законодавством спосіб.

Водночас, слід відзначити, що наслідки у податковому обліку платника податків створюють не самі по собі правочини, а вчинювані таким платником господарські операції, тобто дії або події, які викликають зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства (стаття 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»). Зміст господарської операції може встановлюватися з урахуванням змісту цивільно-правових чи господарсько-правових зобов'язань сторін, але не вичерпується останнім, оскільки господарська операція може мати місце навіть за відсутності цивільно-правових чи господарсько-правових відносин між платниками податків.

З метою податкового обліку господарські операції можуть оформлюватися будь-якими первинними документами, зміст яких відповідає вимогам податкового законодавства, та складення яких відповідає законодавчо установленим вимогам щодо оформлення такої операції або звичаєвій практиці.

А відтак правильність відображення в податковому обліку господарських операцій відповідно до їх реального змісту повинна здійснюватися виключно на підставі норм податкового законодавства. Якщо ж певна господарська операція не відбулася чи відбулася не за тим її змістом, який відображений в укладених платником податку договорах, то це є підставою для застосування відповідних наслідків у податковому обліку.

Задля визначення правомірності формування податкового кредиту та витрат необхідно робити дослідження всіх наявних у справі доказів, реальність виконання господарських операцій, рух активів у процесі здійснення господарських операцій, питання подальшої реалізації і використання у господарській діяльності платника податку.

Суди повинні були витребувати у сторін докази, які підтверджують або спростовують правомірність їхніх доводів і заперечень. Якщо сторони у справі таких доказів не надали або надані докази були недостатніми, суд, керуючись частинами 4, 5 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, зобов'язаний був із власної ініціативи витребувати докази, які підтверджують або спростовують ці обставини.

Згідно з пунктом 4 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України одним із принципів адміністративного судочинства є змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин у справі.

Дотримання цього принципу вимагає від суду, який розглядає адміністративну справу, встановлення фактичних обставин справи, навіть якщо на них немає посилання сторін в їх доводах чи запереченнях, з витребуванням відповідних доказів в тому числі, як вказано вище, із власної ініціативи, що обумовлюється публічним характером спору в адміністративній справі.

Безтоварність господарських операцій з придбання платником податку товару (робіт, послуг) має підтверджуватися належними, допустимими та достатніми доказами і не може ґрунтуватися на припущеннях, зокрема обумовлюватись лише допущеними контрагентами порушеннями вимог законодавства щодо створення підприємства та ведення фінансово-господарської діяльності. Якщо вказані контрагенти допустили такі порушення, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо них, адже законом іншого не передбачено.

При дотриманні контрагентами законодавчо встановлених вимог щодо оформлення відповідних документів підстави для висновку про недостовірність або суперечливість відомостей, зазначених у таких первинних документах, відсутні, якщо не встановлені обставини, що свідчать про обізнаність покупця про зазначення продавцями недостовірних відомостей.

За умови невстановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху грошових коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників по ланцюгу для одержання позивачем незаконної податкової вигоди, правовідносини учасників попередніх поставок не можуть впливати на оцінку реальності операції, вчиненої останнім у ланцюгу постачання платником (позивачем у справі) та його безпосереднім контрагентам.

У той же час, суди попередніх інстанцій взагалі не надали правової оцінки наявному у справі акту про результати планової документальної перевірки дотримання позивачем вимог податкового законодавства за період з 01.04.2006 по 31.03.2009, в якому відсутні висновки про безтоварність здійснюваних господарських операцій позивача зі спірними контрагентами за аналогічні періоди, які були предметом перевірки, що оформлена актом від 31.09.2010 №176/17-119/НОМЕР_1, а відтак ці обставини підлягають дослідженню при новому розгляді справи.

Вказані обставини та фактичні дані залишилися поза межами дослідження судами першої та апеляційної інстанцій, що, з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні), виключає можливість перевірити Вищим адміністративним судом України правильність висновків судів попередніх інстанцій в цілому по суті спору.

Під час нового розгляду справи суду слід взяти до уваги викладене в цій ухвалі, встановити наведені у ній обставини, що входять до предмета доказування у даній справі, для чого в разі необхідності зобов'язати сторони надати докази, яких не буде вистачати для з'ясування цих обставин, або ж витребувати такі докази у інших осіб, в яких вони можуть знаходитися; дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам та постановити рішення відповідно до вимог статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та(або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

З огляду на викладене, а також враховуючи той факт, що судами попередніх інстанцій на підставі належних та допустимих доказів не було з'ясовано належним чином обставини справи, в той час як їх встановлення впливає на правильність вирішення спору, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 160, 167, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 задовольнити.

2. Постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 24.11.2010 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.01.2015 скасувати, а справу направити на новий розгляд до Рівненського окружного адміністративного суду.

3. Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В.П.Юрченко
Судді Г.К.Голубєва
А.Ф.Загородній