Справа № 743/09-2010
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2010-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2010 р. справа № 2а-2141/09

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Поплавського В.Ю. Уханенка С.А.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Павлоградському районі Дніпропетровської області на постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2009 року

у адміністративній справі № 2-а-2141/09 за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Павлоградському районі Дніпропетровської області про зобовязання вчинити дії по перерахуванню щомісячної соціальної допомоги дітям війни, -

В с т а н о в и л а :

Постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2009 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано неправомірною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Павлоградському районі Дніпропетровської області щодо нездійснення перерахунку та виплати позивачу підвищення пенсії згідно ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»та ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»за період з 09 листопада 2008 року по 31 грудня 2008 року та з 01 січня 2009 року по 09 листопада 2009 року в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком та зобовязано відповідача здійснити перерахунок та виплатити позивачу підвищення до пенсії згідно ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»та ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»за період з 09 листопада 2008 року по 31 грудня 2008 року та з 01 січня 2009 року по 09 листопада 2009 року в розмірі 1195,22 грн. В іншій частині позову судом відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні адміністративного позову позивачу.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на те, що оскаржувана постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки Законом України «Про соціальний захист дітей війни»передбачається фінансування виплат за цим Законом із державного бюджет України, а не з бюджету Пенсійного фонду України, тому відповідно органами пенсійного фонду будь-яких порушень у правовідносинах з позивачем допущено не було. Вказує на те, що на законодавчому рівні на час звернення позивача до суду не було визначено механізму розрахунку підвищення пенсії, передбаченого ст.6 Закону, а мінімальний розмір пенсії за віком у розмірі прожиткового рівня визначений частиною 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», може застосовуватися згідно частини 3 вказаної статті виключно для визначення розміру пенсій, призначених згідно із Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»№ 1058 від 09.07.2003 року та на осіб, які підпадають під дію ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»не розповсюджується. Також вказує на те, що у 2008 році Державним бюджетом України та постановою КМУ № 530 від 28.05.2008 р. визначено розмір виплати надбавки до пенсії «Дітям війни».

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції оскаржено відповідачем лише з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, і потреби у повторному дослідженні доказів й дослідження нових доказів чи уточнення обставин за допомогою пояснень учасників адміністративного процесу немає, а також з огляду на клопотання про розгляд справи у відсутності сторін, колегія суддів визнала за доцільне розглянути апеляційну скаргу у даній адміністративній справі в порядку письмового провадження.

Постанова суду першої інстанції щодо відмови позивачу у задоволенні частини вимог сторонами по справі не оскаржувалася, але відповідно до ч.1 ст.195 КАС України та з огляду на встановленні під час апеляційного провадження порушення, що були допущені судом першої інстанції при вирішенні спору, колегія суддів визнала за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги.

При перегляді справи в апеляційному порядку колегією суддів встановлено, що предметом спору по цій справі є бездіяльність територіального органу пенсійного фонду України щодо нарахування та виплати позивачу у період 2006-2009 р. пенсії, підвищеної на 30 відсотків мінімальної пенсії та виплати вказаного підвищення у 2009 р. у неповному розмірі, який встановлений ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Iз матеріалів справи вбачається, що при вирішенні спору по цій справі судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи і відповідні їм правовідносини та вірно застосовані до цих правовідносин норми матеріального права.

Так, в ході розгляду справи судом безспірно встановлено, що позивач перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Павлоградському районі Дніпропетровської області та має статус «дитини війни», що відповідно надає йому право на отримання пільг та державної соціальної підтримки, встановлених Законом України «Про соціальний захист дітей війни»№ 2195-IV від 18.11.2004 р.(далі Закон № 2195-IV від 18.11.2004 р.).

З матеріалів справи вбачається та не заперечується відповідачем, що у період у 2006 2009 р. Управлінням Пенсійного фонду України в Павлоградському районі Дніпропетровської області позивачу не нараховувалося та не виплачувалося підвищення до пенсії у розмірах, що визначені ст.6 Законом № 2195-IV від 18.11.2004 р.

Задовольняючи позов в частині зобовязання відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу пенсії, підвищеної на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, як це встановлено ст.6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р., суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про неможливість звуження змісту права позивача на гарантований Законом соціальний захист та обовязку держави в особі відповідача по справі забезпечити належний матеріальний рівень як «дитини війни».

Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції в частині підтвердження права позивача на отримання щомісячно у період з 09.11.2008 р. по 31.12.2008 р. та з 01.01.2009 р. по 09.11.2009 р. сум пенсії, підвищеної на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком згідно ст.6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р, і вважає такі висновки суду законними та обґрунтованими, оскільки це право позивача підтверджено Рішенням Конституційного Суду України № 6-рп від 09.07.2007 р., яким визнані неконституційним положення п.12 ст.71 та ст.111 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», що призупиняли на 2007 рік дію ст.6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р та Рішенням Конституційного суду України від 22.05.2008 р. № 10-рп/2008 про визнання неконституційними положень «Внесення змін до деяких законодавчих актів України»та пункту 3 розділу III «Прикінцеві положення»Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким змінювався розмір підвищення пенсії дітям війни. У період 2009 року визначений статтею 6 Законом України «Про соціальний захист дітей війни»розмір підвищення до пенсії дітей війни не змінювався, відповідно під час вирішення спору судом правильно застосовано положення Закону з урахуванням його дії в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка стала діяти пізніше, тобто ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Відповідно до ч.2 ст.150 Конституції України до повноважень Конституційного Суду України належить: офіційне тлумачення Конституції України та законів України. З питань, передбачених цією статтею, Конституційний Суд України ухвалює рішення, які є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Враховуючи, що вказані рішення Конституційного Суду України мають преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статті зазначеного закону, що визнані неконституційними, суд першої інстанції правильно вирішив про обовязок відповідача перерахувати та виплатити позивачу підвищення до пенсії у розмірі, встановленому статтею 6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р.

Правильними є висновки суду першої інстанції щодо нарахування позивачу пенсії з урахуванням розміру мінімальної пенсії за віком, оскільки чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»і іншого нормативно-правового акту, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір - немає.

Враховуючи приписи зазначеної у попередньому абзаці норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»та положення ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», якою встановлено право особи зі статусом «дитина війни»на отримання щомісячного підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, колегія суддів вважає недоречними та безпідставними посилання відповідача на положення ч.3 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»та доводи апеляційної скарги про неможливість застосування до спірних правовідносин розміру мінімальної пенсії за віком, оскільки відсутність іншого визначеного законом мінімального розміру пенсії за віком, окрім зазначеного частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»- не може бути підставою для відмови в реалізації позивачем конституційної гарантії та права на отримання щомісячного підвищення до пенсії, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, як це визначено ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За Преамбулою Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Статтею 58 зазначеного Закону на Пенсійний фонд покладене керівництво та управління солідарною системою, збір, акумуляція та облік страхових внесків, призначення пенсії та підготовка документів для її виплати, забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання, здійснення контролю за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішення питань, пов'язаних з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснення адміністративного управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені Законом і статутом Пенсійного фонду.

Відповідно до п.15 Положення «Про Пенсійний фонд України», Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження через створені в установленому порядку територіальні управління.

Надання дітям війни соціальної підтримки є державною програмою соціальної допомоги, яка згідно ст.87 Бюджетного кодексу України відноситься до видатків Державного бюджету, а Пенсійний фонд України згідно ст.21 Бюджетного кодексу України є розпорядником бюджетних коштів для здійснення програми соціальної підтримки дітям війни та відповідно до ч.4 ст.22 Бюджетного кодексу України розробляє план своєї діяльності відповідно до завдань та функцій, визначених нормативно-правовими актами, виходячи з необхідності досягнення конкретних результатів за рахунок бюджетних коштів, а також розробляє на підставі плану діяльності проект кошторису та бюджетні запити і подає їх до Мінфіну України чи місцевому фінансовому органу, затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (до яких відноситься і відповідач) та інше.

Таким чином, вищенаведені норми свідчать про те, що обовязок по нарахуванню та виплаті доплати до пенсії позивачу, передбаченої ст.6 Закону України № 2195-IV від 18.11.2004 р. покладено саме на відповідні територіальні управління за місцем проживання особи зі статусом «дитина війни».

При розгляді даного спору також необхідно врахувати положення глави 4 Бюджетного кодексу України щодо бюджетного процесу та встановлений у ст.35 Бюджетного кодексу України порядок розроблення бюджетних запитів, які враховуються при підготовці проекту Державного бюджету України з огляду на які колегія суддів вважає, що правомірними вважалися б дії відповідача у разі прийняття ним участі у формуванні Бюджету України, як це передбачено діючими нормативно-правовими актами, тобто відповідні звернення до Головного Управління та Пенсійного Фонду України з пропозиціями щодо обсягу бюджетних коштів (з урахуванням права позивача), необхідних для діяльності територіального органу пенсійного фонду після надання Конституційним Судом України розяснень щодо неконституційності положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»і Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік», та на наступний бюджетний період. І такої можливості на погляд колегії суддів відповідач не був позбавлений.

Оскільки функції з призначення, виплати пенсій, надбавок, підвищень та доплат діючим законодавством покладено на органи Пенсійного фонду України, тому відповідач по справі заперечуючи проти адміністративного позову, у відповідності до вимог ч.2 ст.71 КАС України повинен був доказати правомірність своєї бездіяльності стосовно позивача у період після прийняття Конституційним Судом України Рішень від 09.07.2007 р. та від 22.05.2008 р. Таких доказів відповідачем не надано.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що у Прикінцевих положеннях Закону України «Про соціальний захист дітей війни»Кабінету Міністрів України було дано доручення подати до Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом та привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом, забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади своїх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом. Невиконання Кабінетом Міністрів України наведених норм Закону не може слугувати підставою для порушення прав позивача стосовно належної, гарантованої державою соціальної підтримки.

Доводи апелянта на відсутність відповідного фінансування даних видатків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки незалежно від того, чи визначено в рішенні, висновку Конституційного Суду України порядок його виконання, відповідні державні органи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто, навіть при відсутності належного фінансування державою даного виду виплат, відповідач був зобовязаний діяти на підставі і у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і використовувати надані йому повноваження з метою, з якою ці повноваження надані.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується із обґрунтуванням суду першої інстанції щодо протиправності дій відповідача, які свідчать про ігнорування територіальним органом пенсійного фонду рішень Конституційного Суду України та не виконання вимог Закону, що призвело до порушення прав позивача, які повинні бути відновленні шляхом зобовязання відповідача вчинити певні дії. В цій частині рішення суду першої інстанції викладене достатньо повно, обґрунтоване та мотивоване з посиланням на конкретні пункти законів України, які регулюють спірні правовідносини.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні спору по даній справі припустився порушень процесуального закону, які призвели до неправильного вирішення справи в частині захисту порушених прав позивача у період з 09.11.2008 року по 31.12.2008 року та з 01.01.2009 року до 09.11.2009 року.

Висновок суду першої інстанції колегія суддів вважає помилковим, оскільки при розгляді справи суд визнав встановленим фактом бездіяльність відповідача, який з дня прийняття Конституційним Судом України Рішень № 6-рп/2007 та № 10-ра/2008 не тільки був зобовязаний керуватися в своїй діяльності положеннями ст.6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р. згідно розяснень рішень Конституційного Суду України, а також був зобовязаний розяснити позивачу про відновлення прав отримувати суми пенсії, підвищеної відповідно до вимог ст.6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р.

Висновки про наведені обовязки відповідача узгоджуються з п.2 Рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2000 від 14.12.2000 р. в якому міститься розяснення, що закони та інші правові акти або їх окремі положення, визнані рішеннями Конституційного суду України неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що відповідно до частини другої статті 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції правильно встановивши та обговоривши у мотивувальній частині постанови обовязок відповідача донарахувати і виплатити позивачу недоотриману суму пенсії, підвищеної на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, водночас у резолютивній частині постанови не точно сформулював вирази норми Закону, яким керувався при прийнятті постанови, що в свою чергу може перешкодити виконанню судового рішення та реальному поновленню прав позивача.

Не може бути залишена в силі та підлягає скасуванню постанова суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог позивача щодо захисту його права на підвищення до пенсії в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»за період з 10 листопада 2009 року по 11 грудня 2009 року, оскільки у 2009 році законодавцем не вносилося змін до редакції статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»стосовно цього розміру підвищення до пенсії дітям війни. Тому позивач має право отримувати підвищення до пенсії, а відповідач повинен був нараховувати та виплачувати у 2009 році підвищення з урахуванням вимог ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», що підтверджує протиправність його бездіяльності.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що суд першої інстанції при постановленні судового рішення при визначенні конкретної суми заборгованості по вказаному підвищенню до пенсії вийшов за межі своїх повноважень, оскільки ці дії віднесені чинним законодавством до виключної компетенції субєкта владних повноважень.

За наведених обставин з резолютивної частини постанови суду першої інстанції необхідно виключити конкретно визначену судом суму заборгованості недоплаченого позивачу підвищення до пенсії як дитині війни.

Керуючись п.3 ч.1 ст.198, ст.202, ст.205, ст.207 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Павлоградському районі Дніпропетровської області задовольнити частково, постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2009 року скасувати в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 щодо зобовязання управління Пенсійного фонду України в Павлоградському районі Дніпропетровської області здійснити перерахунок та виплатити позивачу підвищення до пенсії, підвищеної на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком у період з 10.11.2009 року по 11.12.2009 року, відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»та прийняти в цій частині нову постанову.

Зобовязати управління Пенсійного фонду України в Павлоградському районі Дніпропетровської області здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 підвищення до пенсії згідно ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»та ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»за період з 10 листопада 2009 року по 11 грудня 2009 року в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком з урахуванням різниці, яка була виплачена у цей період.

Виключити з абзацу третього резолютивної частини постанови Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2009 року зазначення суми невиплаченого ОСОБА_1 підвищення до пенсії у розмірі 1195,22 грн.

В іншій частині постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2009 року залишити без змін.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду України протягом двох місяців починаючи з наступного дня після виготовлення повного тексту постанови.

Судді: Сафронова С.В.

ОСОБА_2

ОСОБА_3