Справа № 820/1786/15
Суддя: Старостін В.В.
Дата ухвалення: 2015-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2015 р.Справа № 820/1786/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Старостіна В.В.

Суддів: Рєзнікової С.С. , Бегунца А.О.

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 25.03.2015р. по справі № 820/1786/15

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

24.02.2015 року позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якій, з урахуванням доповнень, просив суд:

- визнати протиправним та скасувати висновок головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне місце проживання в Україні від 29.12.2014 року щодо ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1;

- зобов'язати головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області видати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, посвідку на постійне місце проживання;

- зобов'язати головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області висновком від 29.01.2015 року визнано гр. Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1 таким, що не має дозволу на імміграцію в Україну, а посвідки на постійне місце проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 07.10.2003 року, № НОМЕР_2 від 19.05.2008 року, серії НОМЕР_3 від 17.07.2014 року визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню. Позивач, вважає висновок незаконним та необґрунтованим, а дії відповідача при винесенні оскаржуваного висновку такими, що не відповідають Конституції України та чинному законодавству України.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 25 березня 2015 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про зобов'язання вчинити певні дії - задоволено у повному обсязі.

Визнано протиправним та скасовано висновок головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне місце проживання в Україні від 29.12.2014 року щодо ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зобов'язано головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області видати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, посвідку на постійне місце проживання.

Зобов'язано головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області надати звіт про виконання судового рішення, у двомісячний строк з моменту набрання законної сили рішенням суду.

Відповідач, не погодившись з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказану постанову та прийняти нову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не з'явилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки не повідомили.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що громадянин Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1.

Матеріалами справи підтверджено, що 07.10.2003 року на підставі висновку, УГІРФО ГУМВС України в Харківський області видано позивачу посвідку на постійне місце проживання серії НОМЕР_1.

Крім того, 19.05.2008 року на підставі висновку, УГІРФО ГУМВС України в Харківський області видано позивачу посвідку на постійне місце проживання серії НОМЕР_2(а.с. 15).

09.01.2014 року позивач звернувся з письмовою заявою до ГУ ДМС України в Харківський області, в якій просив здійснити йому обмін бланку посвідки на постійне проживання в Україні, у зв'язку з досягненням 45 річного віку.

07.02.2014 року ГУ ДМС України в Харківський області своїм листом №04/2010 повідомив його, що на даний час неможливо вирішити питання по суті в зв'язку з вилученням СУ ГУМВС України в Харківській області особової справи про залишення па постійне проживання в Україні позивача.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 26.03.2014 року позов громадянина СРВ ОСОБА_1 до головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії задоволено в повному обсязі. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області щодо здійснення обміну посвідки на постійне проживання в Україні, серії ХР номер НОМЕР_2, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку із досягненням ним 45-річного віку. Зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області здійснити обмін ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, його посвідки на постійне проживання в Україні, серія НОМЕР_2, у зв'язку із досягненням ним 45-річного віку (а.с. 11-12). Постанова набрала законної сили 17.06.2014 року.

17.07.2014 року відповідачем на підставі постанови Харківського окружного адміністративного суду від 26.03.2014 року, позивач був документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_3, у зв'язку із досягненням 45-річного віку, на підставі раніше виданої посвідки серії НОМЕР_2 від 19.05.2008 року.

Однак, висновком від 29.01.2015 року відповідачем вилучено у позивача посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 07.10.2003 року, серії НОМЕР_2 від 19.05.2008 року, серії НОМЕР_3 від 17.07.2014 року (а.с. 13-14).

Підставою для винесення висновку слугував той факт, що відповідно до абзацу 4 пункту 4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом СРВ та Урядом СРСР про направлення та прийнятій в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1982 року, залишились проживати в Україні і звернулись протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Тобто, з відповідною заявою позивачу необхідно звернутися до 07.02.2002 року. Отже, на момент звернення, а саме: 14.04.2003 року положеннями законодавства України не передбачено оформлення посвідки на постійне проживання на підставі дозволу на імміграцію відповідно до абзацу 4 п. 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію". А, тому видані посвідки громадянину Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1 підлягають визнанню недійсними та вилученню.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що при прийнятті оскаржуваного висновку суб'єкт владних повноважень діяв всупереч встановленому законом порядку, необґрунтовано, упереджено, без з'ясування необхідних обставин, що мали значення для прийняття висновку, чим порушено законні інтереси позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про імміграцію", імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; імміграційна віза позначка у паспортному документі, що засвідчує право іноземця чи особи без громадянства на в'їзд в Україну для постійного проживання.

Відповідно абз.4 п.4 Прикінцевих Положень Закону України "Про імміграцію" від 07.06.2001 року, вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Стаття 12 Закону України "Про імміграцію" передбачає, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до п.п. 21-24 "Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів №1983 від 26.12.2002 року, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав. Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу. ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти. Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію".

Слід звернути увагу на те, що при наданні позивачу посвідки на постійне проживання в Україні відділ УГІРФО ГУМВС України в Харківській області проводив перевірку підстав залишення на постійне проживання в Україні позивача, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну не виявив та надав позивачу посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 07.10.2003 року.

Поряд із цим, що ані Законом України "Про імміграцію", ані постановою Кабінету Міністрів №1983 від 26.12.2002 року не передбачені підстави, на які посилається у своєму висновку відповідач, яка б слугувала причиною для скасування посвідки на постійне проживання в Україні.

Отже, відповідачем не наведено жодних правових підстав, якими законодавцем визначено перелік законних підстав для прийняття рішення про скасування посвідки на постійне місце проживання в Україні гр. СРВ ОСОБА_1.

Юридична обставина, з якою закон пов'язує виникнення певних прав особи зворотної дії не має. Фактична підстава, на яку посилається відповідач, мала існувати на момент первісного рішення про надання дозволу на імміграцію позивача та видачу посвідки.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач ні документально, ні нормативно не довів законності прийнятого ним рішення у вигляді висновку про вилучення посвідок ОСОБА_1 на постійне місце проживання.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при прийнятті оскаржуваного висновку про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне місце проживання в Україні від 29.12.2014 року щодо ОСОБА_1, головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області діяло всупереч встановленому законом порядку, необґрунтовано, упереджено, без з'ясування необхідних обставин, що мали значення для прийняття висновку, чим порушено законні інтереси позивача.

Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано задовольнив адміністративний позов.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова Харківського окружного адміністративного суду від 25.03.2015 року № 820/1786/15 відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ч.1 ст. 41, ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 25.03.2015р. по справі № 820/1786/15 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Старостін В.В.
Судді(підпис) (підпис) Рєзнікова С.С. Бегунц А.О.
Повний текст ухвали виготовлений 05.06.2015 р.