Справа № 334/9497/14-а (2а/334/291/14)
Суддя: Конюшко К.В.
Дата ухвалення: 2015-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2015 року м. Київ К/800/14486/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Конюшка К.В.

суддів: Гончар Л.Я., Черпіцької Л.Т.

розглянувши в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами касаційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2015 року

у справі № 334/9497/14-а (2-а/334/291/14)

за позовом ОСОБА_2

до управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя (далі - УПФУ) про визнання протиправними дії щодо відмови в здійсненні перерахунку та виплаті, як інваліду 3 групи, державної та додаткової пенсії, всупереч вимогам статті 50, частини четвертої статті 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 01.01.2014; зобов'язання призначити та провести перерахунок виплат державної та додаткової пенсій, як інваліду 3 групи, відповідно до статті 50, частини четвертої статті 54, частини третьої статті 67 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 01.01.2014 з розрахунку державної пенсії у розмірі шести мінімальних пенсій за віком для непрацездатних громадян та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю з розрахунку 50 % мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, дорівнюючої прожитковому мінімуму, встановленому відповідно до Закону України «Про прожитковий мінімум», з урахуванням різниці, яка була виплачена у цей період.

Постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16.12.2014 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05.03.2015 постанову Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16.12.2014 скасовано, прийнято нове рішення, яким позов задоволено частково. Визнано неправомірними дії та зобов'язано управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя перерахувати та виплатити на користь ОСОБА_2 державну пенсію та щомісячну додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі відповідно до статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з 02.04.2014 по 02.08.2014 включно, з урахуванням різниці, яка вже була виплачена.

Позовні вимоги щодо визнання протиправними дій та зобов'язання управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_2 державної пенсії та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі відповідно до статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з 01.01.2014 по 01.04.2014 - залишено без розгляду.

Не погоджуючись зі вказаним рішенням суду апеляційної інстанції, УПФУ в Ленінському районі м. Запоріжжя оскаржило його у касаційному порядку.

У касаційній скарзі скаржник просив скасувати вказаний судовий акт з мотивів порушення названим судом норм матеріального права та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження, установленому пунктом першим частини першої статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною другою статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи і правильність застосування судами норм процесуального та матеріального права, судова колегія дійшла висновку про те, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Як установлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_2 має статус особи яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії та внаслідок захворювань, пов'язаних з виконанням обов'язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, визнаний інвалідом 3 групи.

Позивач перебуває на обліку в УПФУ в Ленінському районі м. Запоріжжя та отримує пенсію по інвалідності на підставі статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров'ю, на підставі статті 50 цього ж Закону.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що пенсія та додаткова пенсія за шкоду заподіяну здоров'ю виплачувалась позивачу у розмірах, що визначені Кабінетом Міністрів України. Вказуючи на правомірність розмірів пенсії суд першої інстанції виходив з того, що право Кабінету Міністрів України на визначення розміру пенсій, соціальних виплат, передбачено Законом України «Про Державний бюджет України».

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідач був зобов'язаний у період з 01.01.2014 по 02.08.2014 виплачувати позивачу основну та додаткову пенсію у розмірах, встановлених статтею 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а не Постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 № 1210.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з таким обґрунтованим висновком суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 49 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді державної пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Частина перша статті 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачає, що інвалідам 3 групи, віднесеним до категорії 1, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, в розмірі 50 процентів мінімальної пенсії за віком.

Згідно з частиною четвертою статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначено, що розмір пенсії для інвалідів 3 групи щодо яких встановлений зв'язок з Чорнобильською катастрофою не може бути нижчим 6 мінімальних пенсій за віком.

Таким чином, відповідно до норм статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», за якими особам постраждалим від аварії на Чорнобильській АЕС та віднесеним до 1 категорії, інвалідам 3 групи, до яких відноситься позивач, повинна була призначатися та виплачуватися відповідачем щомісячно пенсія у складі державної пенсії в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком та додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, в розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Отже, з огляду на вказані норми права, позивач має право на отримання пенсій, у розмірах, що визначені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Виходячи з повноважень Верховної Ради України та функцій Кабінету Міністрів України, Конституційний Суд України вказав на те, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, якими регулюються бюджетні відносини, зокрема питання соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, є складовою бюджетного законодавства відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України. Отже, суди загальної юрисдикції України під час вирішення справ щодо соціального захисту прав громадян повинні застосовувати нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, прийняті на підставі і на виконання Бюджетного кодексу України, інших законів України, в тому числі закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

Відповідно до пункту 24 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України закон про Державний бюджет України - закон, який затверджує Державний бюджет України та містить положення щодо забезпечення його виконання протягом бюджетного періоду.

Згідно зі статтею 3 Бюджетного кодексу України Бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року. Неприйняття Верховною Радою України закону про Державний бюджет України до 1 січня відповідного року не є підставою для встановлення іншого бюджетного періоду.

Отже, враховуючи офіційне роз'яснення права Кабінету Міністрів України щодо встановлення розмірів соціальних виплат, яке надано Конституційним Судом України, положень Бюджетного кодексу України, якими визначено такі поняття як «закон про Державний бюджет України», «бюджетний період», колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що таке право Кабінету Міністрів України повинно надаватися Верховною Радою України у кожному бюджетному періоді шляхом відображення такого права у Законі України про Державний бюджет України на відповідний рік.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» № 719-VII, який набрав чинності з 01.01.2014, не було передбачено право Кабінету Міністрів України встановлювати розміри виплат, які передбачені Законів України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

В той же час, Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 31.07.2014 № 1622-VII доповнено Прикінцеві положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 16.01.2014 № 719-VII пунктом 6-7 та за яким установлено, що у 2014 році норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на 2014 рік.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Приймаючи до уваги, що Закон України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» опубліковано в газеті «Голос України» 02.08.2014 №146, отже набрав чинності 03.08.2014.

Виходячи з аналізу вказаних норм убачається, що визначення порядку та розмірів виплат зазначеним категоріям громадян делеговано Кабінету Міністрів України з 03.08.2014.

Разом з тим, з 01.01.2014 по 02.08.2014, тобто до набрання чинності Закону України від 31.07.2014 № 1622-VII «Про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» положеннями Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» не було передбачено обмежень щодо застосування статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами УПФУ в Ленінському районі м. Запоріжжя було зобов'язано у період з 01.01.2014 по 02.08.2014 виплачувати позивачу основну та додаткову пенсію у розмірах, установлених статтями 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а не постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 № 1210.

Зважаючи на викладене, доводи касаційної скарги спростовуються вище переліченими нормами права та установленими обставинами справи, у зв'язку з чим відсутні підстави для її задоволення та скасування рішень судів попередніх інстанцій.

Відповідно до частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 210 - 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2015 року в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України у строк та у порядку, визначеними статтями 237 - 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.