Справа № 37076/09
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2010-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" вересня 2010 р. справа № 2а-12/09

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Поплавського В.Ю. Уханенка С.А.

при секретарі судового засідання: Близнюк Т.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2009 року,

у адміністративній справі 2а-12/09 за позовом ОСОБА_1 до Жовтоводської міської ради та третьої особи: виробниче житлово-ремонтне обєднання в м.Жовті Води про визнання рішення органу місцевого самоврядування незаконним, покладення на відповідача певних обов'язків, стягнення моральної шкоди та судових витрат, -

Встановила:

20 листопада 2009 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Жовтоводської міської ради та третьої особи: виробниче житлово-ремонтне обєднання в м.Жовті Води, в якому просив визнати незаконним рішення Жовтоводської міської ради № 507-28/У від 16.0.2008 року та зобов'язати відповідача здійснити поворот виконання зазначеного рішення з моменту його прийняття, і стягнути на його користь з відповідача моральну шкоду в сумі 5000 гри. та судові витрати в розмірі 53,40 грн.

Постановою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2009 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано незаконним рішення Жовтоводської міської ради № 507-28/У від 16.01.2008 р. «Про відміну додатків № 1 і № 2 Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду комунального майна територіальної громади»та зобов'язано Жовтоводську міську раду здійснити поворот цього рішення з 16.01.2008 року, і оприлюднити в газеті «Жовтоводські Вісті»резолютивну частину постанови, після набрання нею законної сили. Крім того, з Жовтовоської міськради на користь позивача стягнуто судові витрати 3,40 грн., а на користь держави судові витрати 17 грн. В частині стягнення на користь позивача з відповідача моральної шкоди в сумі 5000 грн. та іншої частини судових витрат, судом відмовлено.

Зазначена постанова суду першої інстанції оскаржена до апеляційної інстанції позивачем в частині відмови у задоволені вимог про стягнення на його користь з відповідача моральної шкоди. Апеляційна скарга позивача мотивована порушенням норм матеріального права та не врахування судом тих наслідків, які настали для нього в результаті протиправного рішення відповідача. Просить змінити постанову суду першої інстанції в частині відмови йому у задоволені частини позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов в частині стягнення на його користь з відповідача моральної шкоди.

Відповідачем оскаржена постанова суду першої інстанції в частині задоволення вимог позивача, проте апеляційна скарга Жовтоводської міської ради була повернута апеляційним судом у зв'язку з не усуненням недоліків у встановлений судом строк (несплатою судового збору).

Позивач належним чином був повідомлений про час, день та місце розгляду справи, але в судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не направляв, що відповідно до ч.4 ст. 196 КАСУ надає колегії суддів можливість переглядати рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою позивача у його відсутність.

Представники відповідача та третьої особи заперечували проти задоволення вимог апелянта посилаючись на їх безпідставність, але у той же час вказували на незаконність постанови суду в частині задоволення вимог позивача, мотивуючи це порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши усні пояснення представників відповідача та 3-ї особи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, дослідивши обставини і матеріали справи, в тому числі наявні у ній докази, відповідність викладеним в рішенні висновкам цим обставинам і доказам, а також перевіривши додержання та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія діючи у відповідності до вимог статті 195 КАС України, визнала за можливе вийти за межі доводів апеляційної скарги, оскільки під час апеляційного провадження встановленні порушення, що були допущені судом першої інстанції та які призвели до неправильного вирішення справи та дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги позива, і у той же час наявності підстав для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям іншого рішення у справі про відмову у задоволенні позов)

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідач у справі керуючись Законом України «Про місцеве самоврядування»та діючи на підставі Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік»та про внесення змін до деяких законодавчих актів України, на засіданні XXVIII сесії Жовтоводської міської ради, прийняв рішення № 507-28/У від 16.01.2008 року яким відмінив з 01.01.2008 року дію додатків № 1 і № 2 Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду комунального майна територіальної громади м.Жовті Води»та вніс зміни до пунктів п'ятого і шостого, а також тексту зі словами «експертна оцінка»Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду комунального майна територіальної громади м.Жовті Води»(додаток № 1 до рішення), що приймалася та затверджувалася рішенням Жовтоводської міської ради за № 164-10/V від 13.12.2006 року. Цим же рішенням, Фонд комунальної власності м.Жовті Води, комунальні підприємства та установи міста, були орієнтовані нате, що при визначенні розміру плати за суборенду нерухомого і іншого окремого індивідуально визначеного майна керуватися пунктом 18 Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1996 року № 786 (в редакції ПКМУ від 27.12.2006 року № 1846)

Конституцією України визначається і гарантується місцеве самоврядування (ст.7 Конституції України). При цьому, держава надає місцевому самоврядуванню організаційно-правову та матеріально-фінансову самостійність. Пунктом 1 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»встановлено, що органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.

Також слід зазначити, що ст.142 Конституції України та п.З ст.16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»встановлено, що матеріальною та фінансовою складовою частиною місцевого самоврядування є рухоме та нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, які знаходяться в комунальній власності територіальних громад.

Відповідно до п.5 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Також п.5 ст.16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»передбачено що від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

За вищенаведених обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що законодавцем встановлено пряме право органів місцевого самоврядування на прийняття відповідних актів щодо встановлення методик розрахунку та порядку використання орендної плати стосовно об'єктів, що знаходяться у комунальній власності територіальної громади. Стаття 3 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»передбачає, що відносини щодо оренди майна, що знаходиться у комунальній власності, регулюються договором, цим Законом та іншими нормативно-правовими атами.

Відповідно до п.1 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Отже, Конституцією України та Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про оренду державного та комунального майна»прямо передбачено повноваження місцевих рад на прийняття рішень про затвердження методик або положень щодо розрахунку та порядку використання орендної плати стосовно об'єктів, що знаходяться у комунальній власності.

Законом України № 685-ХІУ від 20.05.1999 року до п. 2 ст. 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»встановлено, що «Методика розрахунку і порядок використання орендної плати визначаються органами місцевого самоврядування -для об'єктів, що перебувають у комунальній власності».

Відповідачем у справі таку Методику розроблено та затверджено рішенням № 164-10А' від 13.12.2006 року, з введенням її в дію з 01.01.2007 року (а.с.51-54). Зміст вказаної Методики відповідають вимогам затвердженим Постановою Кабінет) Міністрів № 786 від 04.10.1995 року, положення цієї Методики та процедура її прийняття позивачем та іншими особами не оскаржувалися, і відповідно є діючими та такими, що розповсюджуються на усіх учасників орендних правовідносин нерухомого комунального майна міста Жовті Води.

Як свідчать матеріали справи, позивач ОСОБА_1, як приватний підприємець, уклав з виробниче житлово-ремонтно-експлуатаційним обсднанням договір оренди нежитлового приміщення комунальної власності від 01.11.2001 року (а.с.80-81), предметом якого є нежптлове приміщення, що перебуває у власністі територіальної громади міста Жовті Води. За умовами вказаного договору оренди, позивачу у строкове платне користування на період з 01.11.2001 року по 31.12.2002 року, було передано нежитлове приміщення комунальної власності, що вбудоване в житловий будинок № 119А по вул. Маяковського м.Жовті Води.

Зі змісту вказаного Договору вбачається, що сторонни уклали цей договір, як це зазначено у преамбулі Договору, відповідно до вимог Закону України «Про оренду державного та комунального майна», серед іншого, узгодили розмір орендної плати, який було визначено всупереч положень постанови КМ України «Про методику розрахунку і порядок використання плати за оренду державного майна»від 04.10.1995 р. № 786 та Методики розрахунку і порядок використання орендної плати за оренду комунального майна міста Жовті Води», затвердженої рішенням міськради № 164-10/у від 13.12.2006 року.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що, враховуючи вищезазначені умови Договору та приписи чинного законодавства, у відповідача були правові підстави вимагати від позивача внести зміни до Договору в частині збільшення розміру орендної плати, або не продовжувати дію договору після закінчення терміну його дії.

Колегією суддів встановлено, що вищезгаданий договір оренди нежитлового приміщення не переукладався з позивачем починаючи з 2002 року, в результаті чого позивач продовжував у 2007 р., у 2008 р. та у 2009 р. сплачувати орендну плату та витрати у розмірах (а.с.82,87) за договором від 2001 року (а.с.81), який на вказаний період часу не міг вважатися чинним, оскільки строк дії цього договору є з 01.11.2001 р. по 31.12.2002 р., а за умовами п.9.3 Договору, він міг вважається продовженим на той самий термін, на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором, у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов Договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору. Можливість подальшого продовження дії договору оренди приміщенням між сторонами цього договору не передбачалася.

Наведений пункт договору свідчить про те, що термін дії договору оренди від 01.11.2001 р., міг бути продовженим лише на строк рівний тому, який був визначений первісно при укладенні договору (тобто на 14 місяців), що свідчить про безпідставність посилань суду першої інстанції в постанові на існування станом на період 2007-2009 рр договірних відносин між позивачем у справі та 3-ю особою стосовно оренди приміщення комунальної власності.Вирішуючи спір у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване у цій справі позивачем рішення - фактично є регуляторним актом, при прийнятті якого відповідач не дотримався вимог Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», зокрема вимог статті 36 цього Закону щодо підготовки та оприлюднення аналізу регуляторного впливу та оприлюднення проекту регуляторного акту

Так, задовольняючи вимоги позивача в частині визнання незаконним рішення Жовтоводської міської ради № 507-28/У від 16.01.2008 р. «Про відміну додатків № 1 і № 2 Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду комунального майна територіальної громади», суд першої інстанції зазначив про відсутність сумніву стосовно того, що позивач є суб'єктом правовідносин до якого застосовано спірний акт органу місцевого самоврядування, оскільки ОСОБА_1 є приватним підприємцем, що уклав з 3-ю особою договір оренди нежитлових приміщень та сплачує орендну плату. Обґрунтовуючи доведеність вимог позивача, суд виходив з того, спірне рішення фактично є регуляторним актом, при прийнятті якого, орган місцевого самоврядування зобов'язаний був дотримуватися положень Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». При цьому, посилаючись на недоведеності відповідачем виконання ним вимог згаданого закону, тобто не надання доказів про оприлюднення проекту регуляторного акту і аналізу регуляторного впливу будь-яким чином та в обумовлені строки, суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутність доказів правомірності дій та рішення відповідача, свідчить про грубе нехтування органом місцевого самоврядування правами громадян, суб'єктів господарювання, які мають право на подання до регуляторних органів пропозицій, брати участь в розробці проектів регуляторних актів, подавати свої зауваження та пропозиції, брати участь у відкритих обговореннях питань, пов'язаних з регуляторною діяльністю.

Проте, такі виснови суду першої інстанції не відповідають дійсності та суперечать наявним у справі доказами і нормам матеріального права, яким регулюються спірні правовідносини

Статтею 19 Конституції України та ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»регламентовано, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно ст. 172 Цивільного кодексу України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов'язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої Законом.

Статтею 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»передбачено, що міська рада здійснює від імені територіальної громади та в її інтересах функції і повноваження, визначені Конституцією, цим Законом, та іншими Законами України, а ст. 25 цього ж Закону закріплено норму, за якою міська рада правомочна розглядати і вирішувати лише питання, віднесені Конституцією, цим Законом та іншими Законами України до її відання.

Дійсно, органи місцевого самоврядування зобов'язані дотримуватися вимог Закону, і у даному випадку до таких законів, що регулювали спірні правовідносини та час їх виникнення відноситься: Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закон України «Про Державний бюджет України на 2008 рік > та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», Закон України «Про оренду державного та комунального майна», а також Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»у статті 25 якого для органів місцевого самоврядування передбачено обов'язок забезпечити єдність нормативно -правових вимог проведення оцінки майна, майнових прав, що є у комунальній власності

Відповідно до ч. І ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обгрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо: з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а згідно ст. 105 КАС України позивач має право вимагати скасування або визнання нечинним рішення відповідача -суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень, а також заявляти інші вимоги па захист прав, свобод чи інтересів у сфері публічно -правових відносин.

Слід зазначити, що акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Залежно від компетенції органу, який прийняв такий документ, і характеру та обсягу відносин, що врегульовано ним, акти поділяються на нормативні і такт, що не мають нормативного характеру, тоото індивідуальні. Форми, найменування і порядок прийняття актів державними чи іншими органами залежать від місця даного органу в системі відповідних органів та його компетенції і регламентуються Конституцією України, відповідними законами України та положенням про такий орган.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації-позивача у справі.

Виходячи з системного аналізу Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності»оспорювання у цій справі рішення міськради № 507-28/у від 16.01.2008 року не являється регуляторним актом в розумінні вказаного Закону, оскільки ним внесено лише зміни до деяких пунктів діючої Методики розрахунку і порядок використання орендної плати за оренду комунального майна міста Жовті Води», затвердженої рішенням міськради № 164-10/у від 13.12.2006 року, з метою приведення вказаної Методики до вимог постанови КМ України «Про методику розрахунку і порядок використання плати за оренду державного майна»від 04.10.1995 р. № 786 та Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік»та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», Закон України «Про оренду державного та комунального майна», а також

Правильність наведеного висновку колегії суддів стверджується змістом ст. 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», згідно якої регуляторний акт - це прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання; прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що місцевий суд дав невірну оцінку вищезазначеним нормам права і дійшов необгрунтованого, тобто такого, що не відповідає фактичним обставинам та нормам матеріального права, висновку, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного у цій справі рішення було порушено закон, та порушено права позивача

Позивачем також не наведено та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірним рішенням відповідача порушувалися його права та інтереси

Якщо ж при розгляді справи буде встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Однак, вирішуючи спір у цій справі, суд першої інстанції зазначених вимог закону не врахував і безпідставно задовольнив позов, хоча за результатами розгляду даної справи таких фактів порушення прав позивача з боку відповідача - не встановлено, а тому відповідно у суду не було правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання незаконними рішення органу місцевого самоврядування.

Отже, за таких обставин, приймаючи до уваги вищевикладене, оцінюючи викладені у судових засіданнях доводи сторін та надані документальні докази в їх сукупності суд вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають в повному обсязі, у тому і числі і в частині заявлених ним вимог про відшкодування моральної шкоди

Доводи апеляційної скарги позивача щодо незаконності відмови суду у відшкодуванні на його користь моральної шкоди - не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 в цій частині

Керуючись п.З ч.І ст. 198, п.3,4 ч.І ст.202, ст..205, ст..207 КАСУ, колегія суддів. -

II о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, постанову Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2009 року - скасувати.

У задоволені позову ОСОБА_1 Валентиновичадо Жовтоводської міської ради та третьої особи: виробниче житлово-ремонтне обєднання в м.Жовті Води про визнання рішення органу місцевого самоврядування незаконним, покладення на відповідача певних обов'язків, стягнення моральної шкоди та судових витрат -відмовити у повному обсязі

Постанова суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення апеляційної

Головуючий: С.В. Сафронова

Суддя: В.Ю. Поплавський

Суддя: С.А. Уханенко