Справа № 14763/09
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2010-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" квітня 2010 р. справа № 2а-192/09

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Поплавського В.Ю. Уханенка С.А.

при секретарі судового засідання: Литовченко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради на постанову Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 16 квітня 2009 року

у адміністративній справі № 2а-192/09 за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради про визнання дій неправомірними, -

в с т а н о в и л а :

Постановою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 16 квітня 2009 року позов ОСОБА_1 задоволено частково та стягнено з УПСЗН Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради на користь позивачки недоотриману суму допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі 2139,20 грн. У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено.

З зазначеною постановою суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив її апеляційного суду. В апеляційній скарзі Управління праці та соціального захисту населення Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 16 квітня 2009 року та прийняти нову постанову про відмову у задоволені позову у повному обсязі.

На обґрунтування апеляційної скарги Управління праці та соціального захисту населення Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради посилається на невідповідність рішення суду першої інстанції чинному законодавству, неповне зясування судом обставин, які мають значення для справи, що призвело до неправильного і необґрунтованого її вирішення. Відповідач вказує на те, що УПСЗН є розпорядником бюджетних коштів, а тому беруть на себе бюджетні зобовязання та проводять видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисом. Посилається на те, що порядок виплати допомоги по догляду за дитиною визначається КМУ, який має щорічно передбачати у проекті Державного бюджету України цільові кошти на ці виплати, а згідно ч.2 ст.95 Конституції України будь-які видатки визначаються виключно Законом України «Про Державний бюджет України»на відповідний рік, а тому у 2007 р. позивачці виплачувалася допомога по догляду за дитиною у розмірі визначеному ст.56 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік». Крім того, відповідач наполягав на застосуванні у даній справі до вимог позивачки положення ст.100 КАС України. Вказує також на безпідставне незастосування судом першої інстанції негативних наслідків пропущення позивачкою строку звернення до суду

При перегляді справи в апеляційному порядку колегією суддів встановлено, що предметом спору по цій справі є дії територіального органу праці та соціального захисту населення щодо призначення, нарахування та виплати позивачці одноразової допомоги при народженні дитини та щомісячної державної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період 2007-2009 р.р. у розмірах менших, ніж це визначено ст.15 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми».

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради у звязку з народженням нею 29.08.2007 року дитини. Одноразова допомога при народженні дитини позивачці була виплачена у період з 01.08.2007 року по 31.08.2007 року в сумі 3400 грн., а у період з 01.09.2007 року по 31.08.2008 року в сумі по 425 грн. щомісячно. З 29.11.2007 року по 31.12.2007 року позивачка отримувала щомісячно державну допомогу по догляду за дитиною у розмірах, нарахованих відповідачем відповідно до ч.2 ст.56 та п.14 ст.71 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік», а у період 2008 року та 2009 року допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку позивачці виплачувалася у розмірі, що визначений Законом України «Про державну допомогу сімям з дітьми»зі змінами, внесеними Законом України по держбюджет на відповідний рік

Задовольняючи позов у цій справі частково, суд першої інстанції виходив з положень Рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 09.07.2007 р., яким визнані неконституційним положення п.14 ст.71 та ч.2 ст.56 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік», що встановлювали інший розмір виплати вказаного виду допомоги.

Колегія суддів погоджується з наведеними в мотивувальній частині по постанови суду першої інстанції висновками щодо протиправність дій відповідача при нарахуванні та виплаті позивачці щомісячно допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі прожиткового мінімуму встановленого для дітей віком до 6 років у період з 29.11.2007 року по 31.12.2007 року, оскільки рішення Конституційного суду України має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статі зазначеного закону, що визнані неконституційними, суд першої інстанції правильно встановив, що при розрахунку розміру допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку відповідачу слід було керуватися ст.15 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми».

Наведені висновки суду першої інстанції узгоджуються з приписами ч.2 ст.150 Конституції України, відповідно якої до повноважень Конституційного Суду України належить офіційне тлумачення Конституції України та законів України, а ухвалені Конституційним Судом України рішення з питань, передбачених цією статтею, є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Згідно п.2 Рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2000 від 14.12.2000 р. положення наведеної норм Конституції України щодо виконання рішень Конституційного Суду України необхідно розуміти так, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що відповідно до частини другої статті 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Положеннями ч.2 ст.70 Закону України «Про Конституційний Суд України»щодо порядку виконання рішень, висновків Конституційного Суду України треба розуміти як право Конституційного Суду України у разі необхідності визначити у своєму рішенні, висновку порядок і строки його виконання та покласти обов'язок на відповідні державні органи забезпечити це виконання. При цьому незалежно від того, чи визначено в рішенні, висновку Конституційного Суду України порядок його виконання, відповідні державні органи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскарженим.

Отже, з 9 липня 2007 року відновлена дія статті 15 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» від 21 листопада 1992 року № 2811-ХІІ, за якою допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається у розмірі встановленого законом прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років.

Статтею 62 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»затверджений на 2007 рік прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 жовтня - 470 гривень.

Таким чином, починаючи з часу постановки позивачки на облік, тобто з 29.11.2007 року та по 31.12.2007 року при здійсненні позивачці виплати допомоги сім'ям з дітьми, відповідач зобовязаний був керуватись зазначеною сумою.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не може бути залишено в силі в частині задоволення вимог позивачки щодо стягнення на її користь конкретно визначеної суми заборгованості по зазначеній допомозі. .

Так, обґрунтовуючи в мотивувальній частині підстави для задоволення позову, суд першої інстанції помісячно, починаючи з липня 2007 року по грудень 2007 року, навів суми заборгованості по невиплаченій позивачці допомоги (а.с.36), що за підрахунком суду складає загальну суму 2130,20 грн., яка і була стягнута судом з відповідача на користь позивачки.

Проте, таке рішення суперечить обставинам у справі та матеріалам справи, якими встановлено, що позивачка народила дитину 29.08.2007 р., а на обліку в УПСЗН перебуває з 29.11.2007 року. Однак, суд не прийняв до уваги наведеного та того, що позивачка не могла була бути призначена та виплачуватися допомога по догляду за дитиною раніше ніж народилася дитина та раніше ніж позивачка була поставлена на облік в УПСЗН

Помилковим також є рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача конкретно визначеної суми недоотриманої позивачкою щомісячної допомоги по догляду за дитиною, оскільки у такий спосіб суд першої інстанції вийшов за межі встановленої КАС України компетенції адміністративного суду та прийняв рішення, що стало матеріально-правовим фактом, який замість рішення субєкту владних повноважень породив правовідносини за участю позивачки, що не передбачається Законом.

У разі протиправної дій або бездіяльності відповідача при призначенні та виплаті допомоги по догляду за дитиною до трьох років, суд має зобов'язати відповідача вчинити певні дії. Тобто суд, встановивши порушення відповідачем закону при визначенні розміру допомоги, повинен примусити субєкта владних повноважень до належного виконання ним обов'язку щодо призначення та донарахування сум допомоги.

Адміністративний суд не наділений правом на призначення та визначення розміру виплати допомоги замість субєкту владних повноважень, ці дії відносяться до виключної компетенції субєкту владних повноважень відповідача.

Згідно до вимог ст.ст.2,11,162 КАС України спосіб захисту, обраний судом, не обовязково має збігатися з тим, що запрошувалося позивачем у позовних вимогах. Суд може змінити чи уточнити його формулювання, а в необхідних випадках і вийти за межі позовних вимог застосовувати спосіб захисту з метою повного захисту прав, свобод чи інтересів особи, про захист яких вона просить, але в межах визначених КАС України повноважень.

Враховуючи, що повноваження визначення суми заборгованості відповідача перед позивачкою по даному виду допомоги належать виключно субєкту владних повноважень, яким допомога позивачці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі прожиткового мінімуму визначеного для дітей віком до 6 років за 2007 р. не призначалася та не нараховувалася, колегія суддів вважає за можливе лише покласти на відповідача обовязок прийняти рішення з урахуванням змісту права позивачки, яке було підтверджено судом. А саме, зобовязати відповідача до вчинення певних дій, тобто до призначення, донарахування та виплати позивачці недоотриманої суми допомоги по догляду за дитиною відповідно до ст.15 Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми»з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років, встановленого на день виплати допомоги по догляду за дитиною

Виходячи з завдання адміністративного судочинства (статт2 КАСУ) захисту підлягає право позивача, що було порушено рішенням, діями або бездіяльністю субєкта владних повноважень. Наведене свідчить про те, що перш за все судом повинно була бути встановлена протиправність дій або бездіяльності відповідача, і саме від цього залежить чи підлягають задоволенню вимоги позивачки. Суд першої інстанції правильно встановив факт протиправності відповідача під час розгляду справи та навів обґрунтування цьому в судовому рішенні. Разом з цим, в резолютивній частині висновки суду про протиправність дій відповідача не знайшли свого відображення. Та обставина, що позивачкою вимоги про визнання протиправними дій відповідача не заявлялися - не є підставою для того, щоб суд залишив це питання без уваги та без вирішення по суті. У даному випадку суд повинен був звернути увагу на те, що позивачка хоча і не вимагала від суду визнати протиправними дії УПСЗН, але весь її позов ґрунтується на тому, що її права були порушені протиправними діями відповідача, який всупереч Закону нараховував та виплачував їй допомогу у розмірі меншому ніж прожитковий мінімум, встановлений для дітей віком до шести років.

За вищенаведених обставин, колегія суддів вважає за можливе вийти за межі позову задля повного захисту прав позивачки та доповнити резолютивну частину постанови протиправністю дій відповідача.

Крім того, колегія суддів вважає, що при вирішенні спору у цій справі, суд першої інстанції не надав належної оцінки змістовому наповненню ст.ст.99, 100 КАС України та обставинам справи за якими позивачка була поставлена на облік до УПСЗН вже після прийняття Конституційним судом України рішення № 6-рп від 09.07.2007 р., оформлюючи відповідні документи була ознайомлена з порядком та умовами виплати допомоги, а отримуючи з листопада та на протязі 2007 року вказану допомогу, не оскаржувала дії відповідача по нарахуванню сум допомоги в розмірі меншому, ніж це було визначеного чинним на той час Законом.

Доводи позивачки про те, що при оформленні в Управлінні допомоги вона підписувала всі документи не читаючи їх зміст, а дізнавшись про порушене право не мала можливості на протязі року звернутися до суду у звязку з тим, що була зайнята доглядом за дитиною та мала інші сімейні проблеми, які заважали її своєчасно захистити в судовому порядку свої права - колегія суддів не приймаються до уваги як поважність причини пропуску позивачкою строку звернення до суду.

Як вбачається з матеріалів справи, при вирішенні справи в суді першої інстанції відповідач заперечував проти адміністративного позову з підстав пропуску позивачкою річного строку звернення до суду.

Згідно ч.2 ст.99 КАС України для звернення за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Рішення Конституційного Суду України № 6-рп було прийнято 09 липня 2007 року та оприлюднено у передбаченому законодавством порядку (надруковано в Офіційному віснику України 27.07.2007 року № 52).

Закони, інші нормативно-правові акти, судові рішення є доступними для ознайомлення всіма громадянами, і можливість обізнаності людини про те чи інше положення законодавства залежить виключно від бажання такої людини.

Таким чином, позивачка дізнавшись про порушення свого права повинна була звернутися до суду за захистом на протязі року, або довести належними доказами про поважність причин пропуску цього строку.

Колегією суддів не встановлено будь-яких фактів, які б свідчили про відсутність підстав для застосування до позивачки негативних наслідків пропуску нею річного строку звернення до суду за захистом її прав у період з 29.11.2007 р. до 25.12.2007 р. Не встановлено також підстав і для визнання поважною причини пропуску позивачкою строку звернення до суду, оскільки позивачка отримували вказану допомогу починаючи з 29.11.2007 року щомісячно, а до суду звернулася лише 25.12.2008 року.

Тобто, судова колегія зазначає, що позивачкою пропущено річний строк звернення до адміністративного суду з цим позовом і поважних причин пропуску такого строку не вбачається.

Згідно ч.1 ст. 100 КАС України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного строку за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Враховуючи викладене, вимоги позивачки щодо захисту її прав за період з 29.11.2007 р. до 25.12.2007 р. не підлягають задоволенню з підстав пропущення нею річного строку звернення до суду. В цій частині постанова суду першої інстанції також підлягає скасуванню, з прийняттям нової постанови про відмову у задоволені вимог позивачки з цих підстав..

В іншій частині, щодо відмови у задоволені позову підлягає залишенню без змін

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції, з прийняттям нової постанови

Керуючись п.3 ч.1 ст.198, ст.202, ст.205, ст.207 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради задовольнити, постанову Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 16 квітня 2009 року скасувати в частині.

Відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 в частині стягнення з Управління праці та соціального захисту населення Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради недоотриманої суми допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку в сумі 2139,20 грн.

Визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради щодо нарахування та виплаті позивачці допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку в розмірі прожиткового мінімуму встановленого для дітей віком до шести років у період з грудня 2007 року.

Зобовязати Управління праці та соціального захисту населення Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради донарахувати та виплатити ОСОБА_1 допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у період з 25 грудня 2007 року по 31 грудня 2007 року відповідно до статті 15 Закону України «про державну допомогу сімям з дітьми», розрахованої виходячи із прожиткового мінімуму, встановленого для дітей віком до шести років у грудня 2007 року, з урахування отриманих позивачкою у вказаний період часу сум допомоги.

Постанову Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 16 квітня 2009 року в частині відмови у задоволені позову ОСОБА_1 - залишити без змін.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України на протязі двох місяців.

Повний текст постанови виготовлений 11 травня 2010 року

Судді Сафронова С.В.

ОСОБА_2

ОСОБА_3