Справа № 0870/6429/12
Суддя: Калашнікова О.В.
Дата ухвалення: 2015-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2015 року м. Київ К/800/18723/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі

Калашникової О.В.
Леонтович К.Г.
Васильченко Н.В.
провівши попередній розгляд касаційної скарги Запорізької митниці Міндоходів на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 3 жовтня 2012 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2014 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Російсько-Українське спільне науково-виробниче підприємство Агрінол" до Запорізької митниці Міндоходів, третя особа: фізична особа-підприємець ОСОБА_4 про визнання протиправними та скасування рішень, -

в с т а н о в и л а:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Російсько - Українське спільне науково - виробниче підприємство Агрінол», звернувся до суду з позовом до Державної митної служби України Запорізької митниці, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача фізична особа - підприємець ОСОБА_4, в якому просив: визнати протиправним рішення відповідача про визначення митної вартості товарів від 25.05.2012 № 112040000/2012/000024/2; скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні чи пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України № 112040000/2/00053 від 25.05.2012; зобов'язати митний орган здійснити перерахунок митних платежів та зарахування надмірно сплачених митних платежів в розмірі 5 508,42 грн. в рахунок майбутніх платежів.

В обґрунтування власної позиції щодо незаконності прийнятих суб'єктом владних повноважень рішень зазначив, що всі необхідні документи на підтвердження заявленої митної вартості товару за ціною угоди були надані відповідачу, тому застосування останнім шостого (резервного) методу є не обґрунтованим, а рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 3 жовтня 2012 року, яку залишено без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2014 року, позовні вимоги задоволено частково - визнано протиправним та скасовано рішення Запорізької митниці з митної оцінки товару №112040000/2012/000024/2 від 25.05.2012, а також скасовано картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні чи пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України №112040000/2/00053 від 25.05.2012. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з такими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій Запорізька митниця Міндоходів звернулася до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, у якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Позивачем подано письмові заперечення на касаційну скаргу, в яких він просить залишити її без задоволення, а оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

Перевіривши правову оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, проаналізувавши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач на підставі зовнішньоекономічного контракту із «ОІеосhеm а.s.» (Прага, Чеська республіка, Продавець, який є і виробником товару) від 28.02.2012 № 2012-048/JS придбав олеїнову кислоту технічну, наливом у автоцистерні, у кількості 20 т, загальною вартістю 21 400 Євро, за ціною 1070,00 Євро за тону.

24.05.2012, з метою митного оформлення названого товару, декларантом подана митному органу ВМД №112040000.2012.001213, в якій митна вартість товару визначна за ціною угоди (перший метод) на суму 229 235,31 грн. з врахуванням транспортних витрат на суму 12 716,40 грн. Разом з ВМД надано товаросупроводжувальні документи.

Проте, відповідач запропонував позивачеві надати додаткові документи на підтвердження митної вартості товарів, а саме: пакувальні листи та рахунки на випуск товарів безпосередньо зі складу виробника.

Позивач повідомив про неможливість надання додаткових документів.

25.05.2012 контролюючим органом прийнято рішення №112040000/2012/000024/2 про визначення митної вартості товару за 6 (резервним) методом із розрахунку 1 262,8 Євро за тону на суму 25 256 Євро (що еквівалентно 253 473,81 грн.).

Згідно з даним рішенням, перший метод неможливо застосувати у зв'язку із відмовою декларанта надати додаткові документи для підтвердження заявленої митної вартості. Також зазначено, що з декларантом проведено консультацію, в результаті якої дійшли висновку про неможливість застосування другого та третього методів оцінки у зв'язку із відсутністю інформації про оформлення з ідентичними та подібними товарами, а також про неможливість застосування четвертого та п'ятого методів оцінки через відсутність інформації щодо визначення митної вартості на основі віднімання та додавання вартості.

Також, 25.05.2012 митним органом оформлено картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні чи пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України № 112040000/2/00053 із зазначенням причин, а саме: заповнення граф 12 та 45 ВМД не відповідає вимогам наказу Держмитслужби України № 307 від 09.07.1997.

Позивач 25.05.2012 здійснив митне оформлення товару під гарантійні зобов'язання шляхом сплати до державного бюджету суми податку на додану вартість та ввізного мита, розрахованих виходячи із митної вартості, визначеною рішенням відповідача.

Водночас, вважаючи незаконними вказані рішення контролюючого органу, позивач оскаржив їх до суду.

Задовольняючи позовні вимоги в частині їх скасування, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідач здійснив митну оцінку вартості імпортованого товару із застосуванням резервного методу без достатніх для того підстав, базуючись на припущеннях, таким чином, ним, як суб'єктом владних повноважень, не доведено правомірності прийнятих ним оскаржуваних рішень у зв'язку із чим останні підлягають скасуванню як такі, що прийняті протиправно.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України виходить з такого.

Відповідно до статті 249 Митного кодексу України митна вартість товарів, які переміщуються громадянами через митний кордон України, для цілей нарахування податків і зборів визначається на підставі заяви власника цих товарів чи уповноваженої ним особи за умови надання підтверджувальних документів (товарних чеків, ярликів тощо), які можна ідентифікувати з наявними товарами. При визначенні митної вартості товарів, які переміщуються у несупроводжуваному багажі та вантажному відправленні, крім вартості самих товарів враховується вартість їх страхування та перевезення (фрахту) до моменту перетинання ними митного кордону України. За відсутності таких підтверджень або у разі наявності обґрунтованих сумнівів щодо достовірності відомостей стосовно заявленої вартості митні органи визначають митну вартість самостійно, на підставі ціни на ідентичні або подібні (аналогічні) товари та відповідно до вимог цього Кодексу.

Відповідно до ст.259 Митного кодексу України митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є їх ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, обчислена відповідно до положень цього Кодексу. Митна вартість товарів, які переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до положень цього Кодексу (ч.1 ст.260 Митного кодексу України).

Згідно з пунктом 2 Порядку здійснення контролю за правильністю визначення митної вартості товарів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 339 від 09 квітня 2008 року (далі - Порядок №339), контроль за правильністю визначення митної вартості товарів під час проведення операцій їх митного контролю і митного оформлення здійснюється митним органом відповідно до статті 41 Митного кодексу України у тому числі шляхом проведення перевірки документів, поданих для підтвердження заявленої митної вартості товарів, і відомостей, що необхідні для здійснення митного контролю, а також порівняння рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, митне оформлення яких вже здійснено.

Згідно з пунктами 11, 14 Порядку №1766, для підтвердження митної вартості товарів на вимогу митного органу декларант зобов'язаний подати додаткові документи. Якщо декларантом не подано в установлений строк додаткові документи або якщо він відмовився від їх подання, митну вартість товарів визначає митний орган на підставі наявних відомостей згідно із законодавством.

Системний аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що митний орган має виключну компетенцію в питаннях перевірки та контролю правильності обчислення декларантом митної вартості. При цьому, такий контроль в силу положень пункту 2 Порядку № 339, може здійснюватися в тому числі шляхом порівняння рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, митне оформлення яких вже здійснено, тобто з використанням бази даних Єдиної автоматизованої системи Державної митної служби України, яка містить відповідну інформацію.

В той же час, розбіжність між рівнем заявленої декларантом митної вартості товару та рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких вже здійснено, не є достатньою для висновку про недостовірність даних щодо митної вартості товарів, заявленої декларантом, а відтак законом передбачено порядок проведення консультацій щодо визначення митної вартості товару.

Згідно зі статтею 266 Митного кодексу України основним є метод визначення митної вартості товарів за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартість операції).

Відповідно до статті 267 Митного кодексу України метод визначення митної вартості за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартості операції), використовується в разі, якщо: немає жодних обмежень щодо прав покупця (імпортера) на використання оцінюваних товарів, за винятком тих, що: а) встановлюються законом чи запроваджуються органами державної влади в Україні; б) обмежують географічний регіон, у якому товари можуть бути перепродані (відчужені повторно); в) не впливають значною мірою на вартість товару; 2) стосовно продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, що унеможливлюють визначення вартості цих товарів; 3) жодна частина виручки від будь-якого подальшого перепродажу, розпорядження або використання товарів покупцем не надійде прямо чи опосередковано продавцеві, якщо тільки не може бути зроблено відповідне коригування відповідно до положень частини другої цієї статті; 4) покупець і продавець не є пов'язаними між собою особами або хоч і є пов'язаними між собою особами, але ці відносини не вплинули на ціну товарів.

Статтею 266 Митного кодексу України встановлено, що якщо митна вартість не може бути визначена за методом 1 згідно з положеннями статті 267 цього Кодексу, проводиться процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою обґрунтованого вибору підстав для визначення митної вартості відповідно до вимог статей 268 і 269 цього Кодексу. У разі неможливості визначення митної вартості товарів, які імпортуються в Україну, відповідно до вимог статей 268 і 269 цього Кодексу за основу може братися або ціна, за якою оцінювані ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов'язаному з продавцем покупцю відповідно до вимог статті 271, або обчислена відповідно до вимог статті 272 цього Кодексу вартість товарів.

При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.

У відповідності до статті 273 Митного кодексу України резервний метод оцінки товарів, що імпортуються, застосовується у випадках, коли митна вартість не може бути визначена за допомогою інших методів митної оцінки товарів.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що для митного оформлення товару позивачем 24.05.2012 до митного органу подана ВМД №112040000.2012.001213, в якій вартість товару визначена за ціною угоди на суму 229235,31 грн. з врахуванням транспортних витрат на суму 12716,40 грн., а також товаросупроводжувальні документи: уніфіковану митну квитанцію МД-1 серія 20909Д № 2510799 від 19.05.2012 року; облікову картку суб'єкта ЗЕД № 11204/01/11/00036 від 21.03.2012 року; додаткову угоду № 1 до зовнішньоекономічного контракту від 28.02.2012 року ;зовнішньоекономічний контракт № 2012-048^5 від 28.02.2012; повідомлення про намір увезення № 11204/01/11/00036 від 17.05.2012 р.; накладну СМР б/н від 17.05.2012 р.;довідку транспортних витрат 3 562 від 23.05.2012 р.; рахунок-фактуру (інвойс) № від 17.05.2012 року, рахунок-проформу № 625000388 від 27.03. 2012 року, інвойс на перевезення №1230 від 17.05.2012 року; внутрішній договір доручення № 01/08/11 від 01.08.2011 року;зговір про перевезення № 10/12 від 20.02.2012 року; висновок ДП "Укрпромзов нішекспертиза" № 20 від 22.05.2012 року;довідку про проведення декларування валютних цінностей, доходів та майна, що належать резиденту України і знаходяться за її межами № 138 від 25.04.2012 року; відомості про дотримання вимог законодавства щодо здійснення санітарно-епідеміологічного контролю товару № 2730 від 17.05.2012 року; відбиток штампу територіальних органів Державної екологічної інспекції України "Екологічний контроль ввіз/вивіз дозволено" № 2730 від 17.05.2012 року; сертифікат про походження товару форми ЕІЖ 1 (ЕІІР 2) № 0206330 від 17.05.2012 року;лист виробника б/н від 23.05.2012 року;сертифікат якості № АК12000077 від 17.05.2012 року;цінову інформацію ІСІЗ від 16.05.2012 року; платіжне доручення № 63 від 11.04.2012 року; копію вантажної митної декларації іноземної країни МRN 12СZ2063002Z54LZT8 від 17.05.2012 року.

Неможливість застосування обраного декларантом основного методу визначення митної вартості - за ціною договору, відповідач у спірному рішенні мотивував ненаданням декларантом додаткових документів для підтвердження заявленої митної вартості товару, а саме: пакувальних листів та рахунків на випуск товарів безпосередньо зі складу виробника.

З цього приводу суди правильно звернули увагу на те, що поставка товару відповідно до п. 3.2 Контракту від 28.02.2012 року здійснена в автоцистерні, без фасування в тару чи іншу упаковку.

Згідно з п. 3.1 Контракту товар позивачем придбавався безпосередньо у виробника та якість товару повинна відповідати технічним умовам фірми-виробника і підтверджуватись сертифікатом якості, які додані до матеріалів справи.

Судами встановлено, що при подачі митної декларації разом з іншими документами, позивач надав сертифікат аналізів № АКІ 2000077 від 17.05.2012 року, виданий виробником, який є одночасно і продавцем, рахунок-фактуру (інвойс) № від 17.05.2012 року, виписаний виробником, а також висновок ДП "Укрпромзовнішекспертиза" № 20 від 22.05.2012 року про те, що заявлена ціна на олеїнову кислоту, а саме 1070 євро за тону (ціна договору) відповідає поточній кон'юнктурі ринку.

Отже судами попередніх інстанцій встановлено і матеріалами справи підтверджується, що надані позивачем документи дають можливість ідентифікували оцінюваний товар та містять об'єктивні і достовірні дані, що піддаються обчисленню та підтверджують ціну імпортованого товару, що підлягала сплаті позивачем на користь продавця, тобто підтверджували митну вартість товарів за ціною договору.

Відповідач, в свою чергу, не надав доказів того, що документи, подані позивачем для митного оформлення товару, є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності викликають сумнів у достовірності наданої інформації та не зазначив об'єктивних причин, які виключали використання першого методу та не встановив жодної із вказаних обставин, які унеможливлюють визначення митної вартості товару за першим методом, при цьому, за правилами частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З цього приводу колегія суддів касаційної інстанції звертає увагу, що неподання декларантом запитуваних митним органом документів, за відсутності обґрунтування неможливості визначення митної вартості товарів за першим методом, не є достатнім для висновку про наявність підстав для застосування митним органом іншого методу визначення митної вартості, що узгоджується із позицією Верховного Суду України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо протиправності рішення Запорізької митниці Міндоходів про застосування шостого (резервного) методу визначення митної вартості товару та відсутності підстав для відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні чи пропуску товарів через митний кордон України, а відтак правильними є висновки судів про наявність правових підстав для часткового задоволення вимог позивача та скасування оскаржуваних рішень митного органу, як таких, що прийняті протиправно.

При цьому колегія суддів вважає за доцільне зазначити, що вирішуючи питання щодо правомірності прийнятого відповідачем рішення про визначення митної вартості товарів, декларант тільки за власним бажанням може подати інші документи для підтвердження заявленої у декларації митної вартості товарів, а витребування відповідачем додаткових документів може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, що підтверджується правовою позицією Верховного Суду України. Зокрема, витребування митним органом всього переліку документів, передбачених пунктом 11 Порядку № 1766, без зазначення обставин, які ці документи повинні підтвердити або ненаведення митним органом доказів того, що документи, подані декларантом для митного оформлення товару, є недостатніми, лише підтверджують протиправність ухваленого митницею рішення про застосування відповідного методу визначення митної вартості товару.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до частини 3 статті 220-1 Кодексу адміністративного судочинства суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 220, 220-1, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Запорізької митниці Міндоходів відхилити.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 3 жовтня 2012 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через 5 днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав передбачених ст.ст.237-239 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: (підписи)