Справа № 22667/09
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2010-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2010 р. справа № 2а-317/09

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Поплавського В.Ю. Уханенка С.А.

при секретарі судового засідання: Литовченко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м.Дніпропетровська на постанову Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 22 червня 2009 року

у адміністративній справі № 2а-317/09 за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м.Дніпропетровська про визнання рішення незаконним, -

в с т а н о в и л а :

Постановою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 22 червня 2009 року позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивачки суму щомісячного довічного грошового утримання з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року у розмірі 703 грн. 87 коп.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати постанову суду першої інстанції в частині визнання незаконними дій УПФУ в Індустріальному районі м. Дніпропетровська та стягнення на користь позивачки суми щомісячного довічного утримання, підвищеного на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком відповідно ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», та просить прийняти нову постанову, якою відмовити в цій частині позовних вимог позивачці.

Обґрунтовуючи свої вимоги апелянт посилається на неправильне застосуванням судом норм матеріального права та не врахуванням положень Законів України про Держаний бюджет на відповідний рік, компетенції органів Пенсійного фонду України, відсутності фінансування даного виду видатків та не врегулювання на законодавчому рівні питання щодо механізму виплати підвищення до пенсії дітям війни.

При перегляді справи в апеляційному порядку колегією суддів встановлено, що предметом спору по цій справі є протиправність дій територіального органу ПФУ щодо здійснення нарахування та виплати позивачці підвищення до пенсії у розмірах менших ніж це визначено ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»№ 2195-IV від 18.11.2004 р. (далі Закон »№ 2195-IV від 18.11.2004 р.).

Судом першої та апеляційної інстанції зясовано, що позивачка по справі має статус «дитини війни», що відповідно надає право на отримання пільг та державної соціальної підтримки, встановлених Законом України «Про соціальний захист дітей війни»№ 2195-IV від 18.11.2004 р., який набрав чинності з 01.01.2006 року.

Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції в частині підтвердження права позивачки на отримання пенсії з підвищенням розміру, визначеного ст.6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р у період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року, і вважає такі висновки суду законними та обґрунтованими, оскільки це право підтверджено Рішенням Конституційного Суду України № 6-рп від 09.07.2007 р., з прийняттям якого положення Закону про Державний бюджет на 2007 р., що призупиняли дію ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»у 2007 р. визнані неконституційними. Відповідно під час вирішення спору суд першої інстанції правильно застосовував положення Закону з урахуванням його дії в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка стала діяти пізніше, тобто ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Такі висновки узгоджуються з п.2 Рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2000 від 14.12.2000 р. в якому міститься розяснення, що закони та інші правові акти або їх окремі положення, визнані рішеннями Конституційного суду України неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що відповідно до частини другої статті 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Відповідно до ч.2 ст.150 Конституції України до повноважень Конституційного Суду України належить: офіційне тлумачення Конституції України та законів України. З питань, передбачених цією статтею, Конституційний Суд України ухвалює рішення, які є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Вказані рішення Конституційного суду України мають преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статті зазначеного закону, що визнані неконституційними, суд першої інстанції правильно вирішив про обовязок відповідача перерахувати та виплатити позивачці підвищення до пенсії у розмірі, встановленому статтею 6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р.

Правильними є висновки суду першої інстанції щодо необхідності врахування відповідачем при проведенні розрахунку підвищення пенсії позивача положень ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими частиною першої статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»і іншого нормативно-правового акту, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.

Враховуючи приписи зазначеної у попередньому абзаці норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»та положення ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», якою встановлено право особи зі статусом «дитина війни»на отримання щомісячного підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про неможливість застосування до спірних правовідносин розміру мінімальної пенсії за віком.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відсутність іншого визначеного законом мінімального розміру пенсії за віком, окрім зазначеного частиною першої статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»- не є підставою для відмови в реалізації позивачці конституційної гарантії та її права на отримання щомісячного підвищення до пенсії, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, як це встановлено ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За Преамбулою Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Статтею 58 зазначеного Закону на Пенсійний фонд покладене керівництво та управління солідарною системою, збір, акумуляція та облік страхових внесків, призначення пенсії та підготовка документів для її виплати, забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання, здійснення контролю за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішення питань, пов'язаних з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснення адміністративного управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені Законом і статутом Пенсійного фонду.

Відповідно до п.15 Положення «Про Пенсійний фонд України», Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження через створені в установленому порядку територіальні управління.

Надання дітям війни соціальної підтримки є державною програмою соціальної допомоги, яка згідно ст.87 Бюджетного кодексу України відноситься до видатків Державного бюджету, а Пенсійний фонд України згідно ст.21 Бюджетного кодексу України є розпорядником бюджетних коштів для здійснення програми соціальної підтримки дітям війни та відповідно до ч.4 ст.22 Бюджетного кодексу України розробляє план своєї діяльності відповідно до завдань та функцій, визначених нормативно-правовими актами, виходячи з необхідності досягнення конкретних результатів за рахунок бюджетних коштів, а також розробляє на підставі плану діяльності проект кошторису та бюджетні запити і подає їх до Мінфіну України чи місцевому фінансовому органу, затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (до яких відноситься і відповідач) та інше.

Таким чином, вищенаведені норми свідчать про те, що обовязок по нарахуванню та виплаті доплати до пенсії позивача, передбаченої ст.6 Закону України № 2195-IV від 18.11.2004 р. покладено саме на відповідні територіальні управління за місцем проживання позивачки.

Відповідно до глави 4 Бюджетного кодексу України про бюджетний процес та встановленому у ст.35 Бюджетного кодексу України порядку розроблення бюджетних запитів, які враховуються при підготовці проекту Державного бюджету України колегія суддів вважає, що правомірними вважалися б дії відповідача у разі прийняття ним участі у формуванні Бюджету України, як це передбачено діючими нормативно-правовими актами, тобто відповідні звернення до Головного Управління та Пенсійного Фонду України з пропозиціями щодо обсягу бюджетних коштів, необхідних для його діяльності після надання Конституційним Судом України розяснень щодо неконституційності положень Законів України Про Державний бюджет України на 2007 рік і на 2008 рік, та на наступний бюджетний період. І такої можливості на погляд колегії суддів відповідач не був позбавлений.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що у Прикінцевих положеннях Закону України «Про соціальний захист дітей війни»Кабінету Міністрів України було дано доручення подати до Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом та привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом, забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади своїх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом. Невиконання Кабінетом Міністрів України наведених норм Закону не може слугувати підставою для порушення прав позивачки стосовно належної, гарантованої державою соціальної підтримки.

Доводи апелянта на відсутність відповідного фінансування даних видатків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки незалежно від того, чи визначено в рішенні, висновку Конституційного Суду України порядок його виконання, відповідні державні органи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто, навіть при відсутності належного фінансування державою даного виду виплат, відповідач був зобовязаний діяти на підставі і у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і використовувати надані йому повноваження з метою, з якою ці повноваження надані.

Отже, відсутність коштів у відповідача, який не вчинив жодної дії щодо їх отримання для виконання покладених на нього державою обовязків на здійснення позивачу виплат, гарантованих Конституцією України - не є підставою для відмови в задоволенні позову та визнання правомірними дій або бездіяльності відповідача.

В Прикінцевих положеннях Закону України «Про соціальний захист дітей війни»Кабінету Міністрів України було дано доручення подати до Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом та привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом, забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади своїх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом. Невиконання Кабінетом Міністрів України наведених норм Закону не може слугувати підставою для порушення прав позивачки стосовно належної, гарантованої державою соціальної підтримки.

За таких обставин колегія суддів визнає постанову суду першої інстанції у вищенаведеній частині обґрунтованою та належним чином мотивованою, що свідчить про відсутність підстав для її скасування в цій частині.

Разом з тим, не може бути залишено в силі судове рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивачки конкретно визначеної суми заборгованості по підвищенню до щомісячного довічного утримання за період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року, оскільки суд помилково визначився з видом пенсійного забезпечення та обрав спосіб захисту порушених прав позивачки, який є таким, що перевищує визначені Законом повноваження адміністративного суду, оскільки суд не має право втручатися до управлінської сфери відповідача, до компетенції якого і відноситься призначення, нарахування та виплати особам зі статусом «діти війни»підвищення до пенсії.

За результатом розгляду спору щодо призначення та виплати соціальної виплати, суд одночасно із задоволенням вимоги щодо її розміру (перерахування) не може вирішити питання про стягнення недоплачених сум, оскільки у даному випадку право позивачки на одержання певної суми підвищення до пенсії виникає лише після прийняття відповідного рішення відповідача та вчинення ним відповідних дій та процедур згідно вимог Бюджетного кодексу України.

Згідно до вимог ст.ст.2,11,162 КАС України спосіб захисту, обраний судом, не обовязково має збігатися з тим, що запрошувалося позивачем у позовних вимогах. Суд може змінити чи уточнити його формулювання, а в необхідних випадках і вийти за межі позовних вимог застосовувати спосіб захисту з метою повного захисту прав, свобод чи інтересів особи, про захист яких вона просить, але в межах визначених КАС України повноважень.

Враховуючи, що позивачка в дійсності отримує не щомісячне довічне тримання, а пенсію за віком, підвищення до якої відповідачем на час судового розгляду справи не призначалася та не нараховувалася у розмірах визначених статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»за період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року, колегія суддів вважає за можливе лише покласти на відповідача обовязок прийняти рішення з урахуванням змісту права позивачки, яке підтверджено судом.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що захисту в судовому порядку підлягає право позивачки, яке було порушено відповідачем за період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року, і відповідача слід зобовязати донарахувати та виплатити позивачці недоотриману нею суму підвищення до пенсії за вказаний період часу, яка повинна бути розрахована відповідно до ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»та з урахуванням розміру мінімальної пенсії за віком, встановленого на час виплати у період липня-грудня 2007 р.

Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів дійшов висновку, що суд першої інстанції прийняв оскаржувану постанову з порушенням матеріального та процесуального права, що з урахуванням статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України, обумовлює скасування постанови суду першої інстанції, з прийняттям нової постанови.

Керуючись п.3 ч.1 ст.198, ст.202, ст.205, ст.207 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м.Дніпропетровська задовольнити частково.

Постанову Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 22 червня 2009 року скасувати та прийняти нову постанову.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м.Дніпропетровська щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком у період з 07.09.2008 р. по 31.12.2008 р. у розмірах менших, ніж це передбачено ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м.Дніпропетровська донарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоотриману нею суму пенсії, підвищеної на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»№ 2195-IV від 18.11.2004 р. за період з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року, розраховану згідно вимог ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»та з урахуванням розміру мінімальної пенсії за віком, встановленого на час виплати у період липня-грудня 2007 р.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання законної сили судового рішення апеляційної інстанції

Повний текст постанови виготовлено 07 червня 2010 року.

Судді: Сафронова С.В.

ОСОБА_2

ОСОБА_3