Справа № 826/20964/13-а
Суддя: Конюшко К.В.
Дата ухвалення: 2015-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2015 року м. Київ К/800/16965/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Конюшка К.В.

суддів: Гончар Л.Я., Черпіцької Л.Т.

розглянувши в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами касаційну скаргу Державної архітектурно-будівельної інспекції України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 лютого 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2015 року

у справі № 826/20964/13-а

за позовом об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Каштан»

до Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві

про визнання протиправним та скасування рішення

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2013 року Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Каштан» (далі - ОСББ «Каштан») звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві (далі - Інспекція) про визнання протиправною та скасування постанови від 13.12.2013 № 626/13/7/26-88/1312/03 про накладення на позивача штрафу у сумі 109 620,00 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.02.2015, залишеною без змін ухвалою апеляційного адміністративного суду від 25.03.2015, позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову від 13.12.2013 № 626/13/7/26-88/1312/03, прийняту Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві.

Не погоджуючись зі вказаними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Інспекція оскаржила їх у касаційному порядку.

У касаційній скарзі скаржник просив скасувати вказані судові акти з мотивів порушення названими судами норм матеріального та процесуального права, прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У своїх запереченнях на касаційну скаргу ОСББ «Каштан» просив залишити рішення судів попередніх інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження, установленому пунктом 1 частини першої статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною другою статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи і правильність застосування судами норм процесуального та матеріального права, судова колегія дійшла висновку про те, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Як установлено судами попередніх інстанцій, 06.12.2013 в результаті проведеної позапланової перевірки дотримання ОСББ «Каштан» законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, складено акт перевірки, яким встановлено, що на технічному поверсі будинку за адресою: м. Київ, вул. Вишняківська, 17 проведено роботи з облаштування окремого приміщення невідомого призначення, в підвальному приміщенні облаштована окрема вхідна група для розміщення майстерні з ремонту взуття; об'єкт належить до ІІІ категорії складності (згідно з ДСТУ-Н Б В. 1.2-16:2013 «Визначення класу наслідків (відповідальності) та категорії складності об'єктів будівництва»). Під час проведення перевірки будь-які документи, які дають право на виконання будівельних та підготовчих робіт на обох об'єктах відсутні, приміщення на технічному поверсі будинку - зачинене, доступ до нього відсутній, приміщення майстерні по ремонту взуття експлуатується без прийняття його в експлуатацію, що є порушенням частини восьмої статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». У зв'язку зі встановленим позивача визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого абзацом 4 пункту 6 частини другої статті 2 Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності».

13.12.2013 постановою Інспекції № 626/13/7/26-88/1312/03 про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності за результатами розгляду акта перевірки від 06.12.2013, протоколу про правопорушення у сфері містобудівної діяльності від 06.12.2013 та припису від 06.12.2013, до позивача застосовано штраф у розмірі 109 620,00 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що Інспекцією не доведено той факт, що період виконання робіт з облаштування майстерні, реконструкції приміщення та початку експлуатації припадав на період після набрання чинності Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та у період, коли був встановлений обов'язок вчинення дій по прийняттю в експлуатацію результатів таких робіт. Таким чином, не доведено наявності встановленої Законом заборони експлуатації об'єкту робіт та правомірності висновку щодо порушення позивачем вимог вказаного закону, норми якого не мають зворотної дії.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з таким обґрунтованим висновком судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Частиною третьою статті 41 Закону України від 17.02.2011 № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - Закон № 3038-VI) та частиною другою статті 3 Закону України від 14.10.1994 № 208/94-ВР «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» (у редакції Закону України від 22.12.2011 № 4220-VI; далі - Закон № 208/94-ВР) до повноважень органу державного архітектурно-будівельного контролю віднесено також розгляд справ про правопорушення у сфері містобудівної діяльності та застосування санкцій за ці правопорушення, наприклад, накладення штрафу за експлуатацію неприйнятого в експлуатацію об'єкта будівництва. Розмір штрафу за таке правопорушення залежить від категорії складності об'єкта будівництва (пункт 6 частини другої статті 2 Закону № 208/94-ВР).

Стаття 39 Закону № 3038-VI (який набрав чинності 12.03.2011) визначає порядок прийняття в експлуатацію, після набрання ним чинності, закінчених будівництвом об'єктів та містить заборону на експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих в експлуатацію, за час його дії. Дія даного Закону не поширюється на відносини, які виникли до набрання ним чинності.

Питання щодо прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів було вперше врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 № 449, однак ця постанова стосувалася лише об'єктів державного замовлення. Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, не включених до державного замовлення, мав визначатися Радою Міністрів Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за погодженням з Міністерством інвестицій і будівництва.

З дня набрання чинності у листопаді 1994 року Закону № 208/94-ВР, стаття 1 якого встановлювала відповідальність за правопорушення у сфері містобудування, не передбачав відповідальності за експлуатацію або використання об'єктів містобудування, не прийнятих в експлуатацію. Вперше таке положення закріплено у цьому Законі 24.10.2000 шляхом доповнення частини першої зазначеної статті абзацом, що встановлював відповідальність за експлуатацію або використання будинків чи споруд після закінчення будівництва без прийняття їх державними приймальними (технічними) комісіями (Закон України від 21.09.2000 № 1988-III).

19.01.2012 згідно із Законом України від 22.12.2011 № 4220-VI Закон № 208/94-ВР викладено у новій редакції, пункт 6 частини другої статті 2 якої передбачає, що суб'єкти містобудування, які є замовниками будівництва об'єктів (у разі провадження містобудівної діяльності), або ті, що виконують функції замовника і підрядника одночасно, несуть відповідальність у вигляді штрафу за експлуатацію або використання об'єктів будівництва, не прийнятих в експлуатацію, а також наведення недостовірних даних у декларації про готовність об'єкта до експлуатації чи акті готовності об'єкта до експлуатації.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У своєму Рішенні від 09.02.1999 № 1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що за закріпленим у наведеній статті Конституції України принципом дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Тобто, положення пункту 6 частини другої статті 2 Закону № 208/94-ВР щодо накладення штрафу за експлуатацію або використання об'єктів будівництва, не прийнятих в експлуатацію, регулює питання відповідальності тих суб'єктів містобудування, які вчинили правопорушення у сфері містобудування, а саме, не ввели в експлуатацію відповідні об'єкти до початку їх використання після набрання чинності цим Законом.

Конституційний принцип незворотності дії законів, які погіршують становище особи, дає суду підстави для висновку про неможливість застосування санкцій за дії (бездіяльність), які на момент, коли вони мали місце, за попереднього правового регулювання не були правопорушенням.

Також, суд касаційної інстанції погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що поняття «експлуатація не прийнятого в експлуатацію об'єкта» не може тлумачитися як триваюче правопорушення. Змістом цього правопорушення є невиконання обов'язку із введення в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта містобудування до початку його експлуатації. Суспільна небезпека такого правопорушення насамперед полягає не в недотриманні встановленого правопорядку, а в небезпеці, яка може мати місце в результаті відсутності контролю за безпечністю побудованого об'єкта містобудування з початку його використання.

Частина восьма статті 39 Закону № 3038-VI зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 20.11.2012 № 5496-VI, встановлює, що експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Таким чином, обов'язок введення об'єктів будівництва в експлуатацію, відповідальність за експлуатацію об'єктів, не введених в експлуатацію, можуть стосуватися лише тих суб'єктів, які після закінчення будівництва та початку використання, маючи відповідний обов'язок, не ввели об'єкти містобудування в експлуатацію, за що встановлена певні відповідальність.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.03.2014 № 21-433а13.

Відповідно до положень частини першої статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як установлено судами попередніх інстанцій, будинок прийнято в експлуатацію згідно з актом від 30.11.2000.

Слід зазначити, що, виходячи зі змісту договору оренди, укладеного між ОСББ «Каштан» та орендарем від 14.05.2003 № 5, звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій щодо несучої спроможності та подальшої їх експлуатаційної придатності та враховуючи акт прийому-передачі від 01.01.2006 (про передачу приміщення в оренду), роботи по влаштуванню майстерні були виконані у травні 2003 року після чого об'єкт почав експлуатуватися.

На час завершення виконання робіт та початку використання майстерні діяв «Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.992 № 449.

Лише 27.01.2005 Київрадою було прийнято рішення № 11/2587 «Правила забудови міста Києва» (далі - Правила), одним з основних завдань яких було встановлено основних вимог щодо виконання будівельних робіт, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів.

Вказані Правила були прийняті Київрадою на підставі Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що визначав основні вимоги та умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів незалежно від джерел фінансування їх будівництва та який був затверджений постановою Кабінету Міністрів України 22.09.2004 № 1243. На підставі зазначеної постанови, втратила чинність попередня постанова Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 № 449.

Суд касаційної інстанції звертає увагу, що спірне рішення Інспекції ґрунтується на порушенні позивачем приписів частини восьмої статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яким передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється. При цьому вказаний Закон набрав чинності 12.03.2011, тобто після завершення робіт з облаштування підвального приміщення під майстерню та після початку його експлуатації у 2003 році.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з обґрунтованими висновками судів попередніх інстанцій про визнання протиправною та скасування постанови від 13.12.2013 № 626/13/7/26-88/1312/03, прийнятої Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві.

Таким чином, доводи касаційної скарги спростовуються вище переліченими нормами права та установленими обставинами справи, у зв'язку з чим відсутні підстави для її задоволення та скасування рішень судів попередніх інстанцій.

Відповідно до частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 210 - 232 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної архітектурно-будівельної інспекції України залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 лютого 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2015 року в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України у строк та у порядку, визначеними статтями 237 - 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.