Справа № 10553/09
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2010-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2010 р. справа № 2а-137/09

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Поплавського В.Ю. Уханенка С.А.

при секретарі судового засідання: Литовченко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу Головного управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації на постанову Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2009 року

у адміністративній справі № 2а-137/09 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації про визнання протиправними дії суб'єкта владних повноважень щодо перерахунку щорічної разової грошової допомоги та зобов'язання здійснити перерахунок грошової допомоги, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2007 року позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, в якому з урахуванням уточнень, просив: визнати протиправними дії відповідача щодо виплати йому щорічної грошової допомоги до 5 травня у розмірі нижчому, ніж передбачено ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та зобов'язати відповідача здійснити перерахунок та виплату зазначеної грошової допомоги в загальній сумі 6820,30 грн.

Постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2009 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано неправомірними дії Головного управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації щодо невиплати позивачу щорічної грошової допомоги до 5 травня за 2007 рік та за 2008 рік у розмірах визначеними Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та зобов'язано відповідача здійснити перерахунок ОСОБА_1 щорічної грошової допомоги у розмірах визначених Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2007-2008 р.р. В задоволені решти вимог позивачу судом відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить змінити постанову суду в частині визнання дій неправомірними та перерахування позивачу недоплаченої допомоги, а в іншій частині постанову відповідач просить залишити без змін.

На обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та вказує про те, що допомога до 5 травня виплачується за рахунок коштів державного бюджету, а тому даний вид правовідносин регулюється Бюджетним кодексом. Відповідно до наведеного вказує, що головним розпорядником бюджетних коштів по визначенню розміру даної допомоги є Міністерство праці та соціальної політики України, а управління лише здійснює виплату цього виду допомоги.

В частині відмови позивачу у задоволені його вимог про захист прав за період 2005-2006 р.р., сторонами у справі не оскаржувала ся, тому апеляційна інстанції переглядає постанову суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

При перегляді справи в апеляційному порядку, колегією суддів встановлено, що предметом спору у цій справі є питання застосування до спірних правовідносин положень ст.12 Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»від 22.10.1993 року № 3551-ХІІ.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному Управлінні праці та соціального захисту населення Новомосковської районної державної адміністрації і як учасник бойових дій користується пільгами, встановленими Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»від 22.10.1993 року № 3551-ХІІ. (далі Закон № 3551-ХІІ), яким в тому числі врегульовано правовідносини щодо соціальних виплат у вигляді щорічної грошової допомоги особам, яким встановлено спеціальний статус.

Задовольняючи позов в частині захисту прав позивача за період 2007-2008 р.р., суд першої інстанції виходив з того, що право учасників бойових дій на отримання щорічної грошової допомоги до 5 травня у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком, гарантоване державною у ст.12 Закону № 3551-ХІІ. Відповідно держава, через створені нею органи, у даному випадку органи соціального захисту населення, несе обов'язок по своєчасній та повній виплаті допомоги у розмірах, які ж нею визначені та закріплені в Законі № 3551-ХІІ.

За наведених обставин та з урахуванням рішення Конституційного суду України № 6-рп від 09.07.2007 р., суд першої інстанції дійшов висновків про беззаперечність права позивача на отримання у 2007 р. та 2008 р. щорічної грошової допомоги до 5 травня у розмірах, встановлених Законом №3551-ХІІ.

Проте, такий висновок зроблений судом з порушенням правил застосування норм матеріального права та без урахування обставин справи.

Так, судом першої інстанції не враховано, що відповідно статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» від 19 грудня 2006 року було встановлено виплату допомоги до 5 травня учасникам бойових дій в розмірі 380 гривень, а пунктом 20 розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України»редакцію статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»було змінено та викладено в наступні: «Щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України». Постановою Кабінету Міністрів України № 183 від 12 березня 2008 року встановлено, що у 2008 році виплата разової грошової допомоги до 5 травня учасникам бойових дій здійснювалася у розмірі 310 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, щорічна грошова допомога позивачу була виплачена у 2007 році та 2008 році - до 5 травня кожного року.

Наведене свідчить про те, що в даному випадку на період виникнення спірних правовідносин, які є предметом спору в цій справі, були чинними нормативно-правові акти, які мають однакову юридичну силу, але по-різному встановлювали розмір щорічної допомоги до 5 травня учасникам бойових дій. При цьому дія статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» на період 2007 року була зупинена пунктом 13 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», а у період 2008 року виплата допомоги проводилася відповідно до пункту 20 розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України».

Отже, суду для вирішення цього спору необхідно перш за все визначитись, який з цих законів є пріоритетним та підлягає застосуванню.

Згідно з ст.75 Конституції України Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні.

Конституція України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання. Немає також закону України, який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.

Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив, що: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше».

За змістом частини третьої статті 150 Конституції України рішення Конституційного Суду України є обов'язковими до виконання на території України.

Отже за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

Виходячи з наведених положень, а також враховуючи, що вищезазначеними статтями законів України про Державний бюджет України на 2007 - 2008 роки було фактично змінено положення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», який діяв у часі раніше, пріоритетними в даному випадку є положення статей Законів України про Державний бюджет України на 2007 - 2008 роки.

Не враховуючи вищенаведених обставин та норм матеріального права під час вирішення спору в цій справі, суд першої інстанції порушив правила застосування норм матеріального права, а саме помилково надав перевагу приписам Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Таким чином, дії відповідача по виплаті щорічної грошової допомоги у розмірах, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»та Законом України «Про державний бюджет України на 2008 рік», не можна визнати неправомірними, оскільки норми вказаних законів, діючих до часу прийняття Конституційним Судом України рішень № 6-рп/07 від 09.07.2007 р. та № 10-рп/2008 від 22.05.2008 року, мали пріоритет над нормами Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а у відповідача були відсутні правові підстави для здійснення такої виплати за 2007 рік та за 2008 рік відповідно до Закону від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ

Посилання суду на рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 09 липня 2007 року, яким визнані неконституційними положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», та на рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, яким визнані неконституційними положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік», колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вважає помилковими, бо ці рішення були прийняті після закінчення строку проведення цієї допомоги. Тобто, на момент виплати щорічної допомоги (до 5 травня 2007 року та до 5 травня 2008 року) відповідач діяв відповідно до діючого законодавства.

Застосування до виниклих по цій справі положень ст.17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»- є неприпустимим, оскільки даною нормою встановлено, що звернутися за отриманням разової грошової допомоги до 5 травня та отримати її до 30 вересня мають право особи які не отримали разової грошової допомоги до 5 травня. Позивач до таких осіб не відноситься, оскільки вказану допомогу він отримав до 5 травня у розмірі, визначеному Законом на той період часу.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки висновок суду по цій справі зроблений з порушенням правил застосування норм матеріального права.

Керуючись п.3 ч.1 ст.198, п.4 ч.1 ст.202, ст.205, ст.207 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Головного управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації задовольнити.

Постанову Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2009 року скасувати, у задоволені позову ОСОБА_1 до Головного управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації - відмовити.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного суду України протягом двох місяців починаючи з наступного дня після виготовлення судового рішення апеляційної інстанції.

Повний тест постанови виготовлено 20 червня 2010 року

Головуючий: С.В. Сафронова

Суддя: В.Ю. Поплавський

Суддя: С.А. Уханенко