Справа № 15527/09
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2010-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"11" лютого 2010 р.справа № 2а-123/09 Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Сафронової С.В.
суддів: Поплавського В.Ю. Уханенка С.А.
при секретарі судового засідання: Литовченко Ю.В.
розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Нікопольської міської ради на постанову Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2009 року
у адміністративній справі № 2а-123/09 за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Нікопольської міської ради про зобовязання вчинити певні дії, стягнення недоотриманої допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, -
в с т а н о в и л а :
Постановою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2009 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, зобовязано Управління праці та соціального захисту населення Нікопольської міської ради нарахувати та сплатити позивачці допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку в розмірі встановленого законом прожиткового мінімуму для дітей віком до шести років у відповідності до ч.1 ст.15 Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми»за період з 09.07.2007 р. по 31.12.2007 р. з урахуванням фактично отриманої суми допомоги за зазначений період. В іншій частині позову судом відмовлено
Управління праці та соціального захисту населення Нікопольської міської ради не погоджуючись з зазначеним рішення суду першої інстанції, звернулось з апеляційною скаргою в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняту нову постанову, якою відмовити у задоволені вимог позивачки.
Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що при прийнятті рішення судом не була дана належна оцінка поясненням відповідача щодо позову ОСОБА_1 в частині дії положень Бюджетного кодексу України, а також Законів України «Про Державний бюджет на 2007 рік», якими змінювався розмір допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, що виплачувалася відповідно до ст.15 Закону України «Про державну допомогу сімями з дітьми», та приписів постанов Кабінету Міністрів України № 32 від 16.01.2007 р. і № 13 від 11.01.2007 р., відповідно до яких діяв відповідач при призначенні та виплаті позивачці вказаного виду допомоги. Посилаючись на фінансування даного виду допомоги з державного бюджету та відсутність у управління можливості самостійно, без внесення відповідних змін до чинного законодавства, збільшити видатки на виплату державної соціальної допомоги.
При перегляді справи в апеляційному порядку колегією суддів встановлено, що предметом спору по цій справі є дії територіального органу праці та соціального захисту населення щодо нарахування та виплати позивачці державної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірах менших ніж це встановлено ст.15 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми».
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Нікопольської міської ради у звязку з народженням нею 08.01.2007 року дитини, і у період 2007 р. починаючи з лютого місяця, їй відповідачем нараховувалася та виплачувалася щомісячно державна допомога на дитину у розмірах відповідно до п.14 ст.71 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік».
Задовольняючи позов ОСОБА_1 суд першої інстанції керуючись положеннями Конституції України, Закону України «Про державну допомогу сімями з дітьми»та Закону «Про Конституційний Суд України», а також висновків Рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 09.07.2007 р., прийшов до правильного висновку про неможливість звуження змісту права позивачки на гарантований державою соціальний захист та обовязку держави в особі відповідача забезпечити належний її матеріальний рівень.
Законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в частині неправомірності дій відповідача та підтвердження права позивачки на отримання щомісячно допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі прожиткового мінімуму встановленого для дітей віком до 6 років, починаючи з 09.07.2007 р. та до кінця бюджетного року, тобто до 31.12.2007 року є беззаперечним, оскільки це право підтверджено змістом Рішенням Конституційного Суду України № 6-рп від 09.07.2007 р., яким визнані неконституційним положення п.14 ст.71 та ч.2 ст.56 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік», що встановлювали інший розмір виплати вказаного виду допомоги.
Колегія суддів підтримує наведене в оскаржуваному рішенні обґрунтування суду першої інстанції щодо преюдиціальності рішення Конституційного суду України для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень норми Закону, що визнаний неконституційним. Суд першої інстанції правильно встановив, що після прийняття Конституційним Судом України рішення № 6-рп/2007 від 09.07.2007 р. відповідач при розрахунку розміру допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку повинен був керуватися положеннями ст.15 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми»в редакції діючій до прийняття Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік», тобто виходячи із розміру, встановленого законом прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років.
Наведені висновки суду першої інстанції узгоджуються з приписами ч.2 ст.150 Конституції України, відповідно якої до повноважень Конституційного Суду України належить офіційне тлумачення Конституції України та законів України, а ухвалені Конституційним Судом України рішення з питань, передбачених цією статтею, є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.
Згідно п.2 Рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2000 від 14.12.2000 р. положення наведеної норм Конституції України щодо виконання рішень Конституційного Суду України необхідно розуміти так, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що відповідно до частини другої статті 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Положеннями ч.2 ст.70 Закону України «Про Конституційний Суд України»щодо порядку виконання рішень, висновків Конституційного Суду України треба розуміти як право Конституційного Суду України у разі необхідності визначити у своєму рішенні, висновку порядок і строки його виконання та покласти обов'язок на відповідні державні органи забезпечити це виконання. При цьому незалежно від того, чи визначено в рішенні, висновку Конституційного Суду України порядок його виконання, відповідні державні органи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскарженим.
Отже, з 9 липня 2007 року відновлена дія статті 15 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» від 21 листопада 1992 року № 2811-ХІІ, за якою допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається у розмірі встановленого законом прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років.
Статтею 62 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»затверджений на 2007 рік прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня - 434 гривні, з 1 квітня - 463 гривні, з 1 жовтня - 470 гривень.
Таким чином, починаючи з 09.07.2007 року та по 31.12.2007 року при здійсненні позивачці виплати допомоги сім'ям з дітьми, відповідач зобовязаний був керуватись зазначеними сумами.
З огляду на встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи та обрану правову позицію, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та для скасування рішення суду першої інстанції чи прийняття нової постанови про відмову у задоволені позову.
Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть слугувати підставою для скасування судового рішення та для відмови у задоволені позову з підстав помилкового розуміння відповідачем норм чинного законодавства.
Наведені відповідачем в клопотанні доводи щодо пропущення позивачкою строку звернення до суду за захистом своїх прав, колегія суддів не вважає підставою для скасування рішення суду першої інстанції виходячи з наступного
Відповідач по справі був обізнаний про надходження до провадження суду адміністративного позову ОСОБА_1В, письмових заперечень проти позову до суду відповідачем не подавалося, а під час розгляду позову в суді першої інстанції представник відповідача не заперечував проти задоволеня позову з підстав пропуску строку звернення до суду (а.с.25).
Відповідно до положень частини 1 статті 100 КАСУ пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.
За наведених обставин, судом першої інстанції правильно було вирішено спір по цій справі на підставі зясований в судовому засіданні обставин та наявних в матеріалах справи доказів. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що адміністративний суд позбавлений процесуальної можливості за власною ініціативою вирішувати питання щодо пропущення строку звернення позивача до суду та не може відмовляти у задоволені позову з підстав пропуску річного строку звернення до суду, якщо на цього не наполягає одна із сторін по справі.
Відповідач не був позбавлений можливості подати до суду першої інстанції письмові заперечення проти позову з наведенням тих обставин, що викладені в письмовому клопотанні до апеляційного суду, у тому числі і щодо обізнаності позивачки про порушення своїх прав з публікації в місцевій газеті ще у серпні 2007 року.
Оскільки в клопотанні відповідача йдеться про публікацію в місцевій газеті статті начальника УПСЗН ОСОБА_2 з відповідними розясненням у звязку з прийняттям Конституційним Судом України Рішення № 6-рп від 09.07.2007 року, колегія суддів керуючись приписами статті 195 КАСУ не може сприймати ці доводи відповідача, як нові докази, які не були відомі та не надані під час розгляду справи в суді першої інстанції, або як докази, що були необґрунтовано відхилені судом першої інстанції, чи були дослідженні цим судом з порушенням вимог КАСУ.
Неналежне виконання відповідачем своїх процесуальних обовязків та не належне користування своїми правами під час розгляду справи в суді першої інстанції не може слугувати підставою для скасування законного та обґрунтованого судового рішення.
Керуючись п.1 ч.1 ст.198, ст.200, ст.205, ст.206 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -
Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Нікопольської міської ради залишити без задоволення. Постанову Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2009 року залишити без змін.
Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця після набрання законної сили судового рішення апеляційної інстанції.

Повний текст ухвали виготовлено 16 лютого 2010 року

Судді: Сафронова С.В.

ОСОБА_3

ОСОБА_4