Справа № 1867/10
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2010-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" червня 2010 р. справа № 2а-1072/09

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Поплавського В.Ю. Уханенка С.А.

при секретарі судового засідання: Близнюк Т.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу управління Пенсій ного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя на постанову Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 4 грудня 2009 року

у адміністративній справі № 2а-1072/09 за позовом Остапенко Ві ктора Леонідовича, ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до управління Пенсій ного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя про поновлення пропущено го строку для звернення до адміністративного суду та про оскарження бездіяльності і зо бов'язання до сплати щомісячної суми допомоги «дітям війни», -

В с т а н о в и л а

З зазначеним позовом позивачі по справі звернулися до суду у жовтні 2009 року, в якому посилаючись на порушення відповідачем їх прав на отримання підвищення до їх пенсії у розмірі, визначеному ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»у період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року та за період з 22.05.2008 року по час звернення до суду з позовом у цій справі, просили поновити їм строк звернення до суду, визнати протиправною бездіяльність відповідача та зобов'язати його провести перерахунок їх пенсії за період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року та за період з 22.05.2008 року по час звернення до суду з позовом у цій справі з урахуванням її підвищення на 30 % від мінімальної пенсії згідно Закону України «Про соціальний захист дітей війни», та сплатити їм недоплачену су му за вказаний період з урахуванням індексу інфляції щомісячних сум боргу за весь час прострочення.

Постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 4 грудня 2009 року частково задоволено позов Остапенко Ві ктора Леонідовича, ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, поновлено позивачам процесуальний строк звернення до адміністративного суду за захистом прав, порушених бездіяльністю управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя в період 2006-2008 рр., визнано незаконною бездіяльність управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя щодо нездійснення перерахунку та невиплати позивачам підвищення до пенсії, та зобовязано відповідача здійснити перерахунок та виплатити Остапенко Ві ктору Леонідовичу, ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 передбачене ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків від мінімальної пенсії за віком за період з 09 липня по 31 грудня 2007 року, розрахованого виходячи із розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої на час виплат у липні-грудні 2007 року, а також за період з 22 травня 2008 року по 31 листопада 2009 року, розрахованого виходячи із розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої на час виплат у травні-грудні 2008 ро ку та у січні-листопаді 2009 року. В іншій частині вимог позивачів судом відмовлено.

Не погодившись з зазначеною постановою суду першої інстанції управлінням Пенсій ного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя подано апеляційну скаргу, в якій заявлено про скасування постанови суду першої інстанції з підстав неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, та про ухвалення нового рішення про відмову позивачам у задоволені їх вимог в повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції, судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги відповідача, та скасування постанови суду першої інстанції в частині захисту прав позивачів на отримання підвищення до пенсії як «дітям війни»поза межами річного строку звернення до суду з позовом, з прийняттями в цій частині нового рішення, виходячи з нижченаведеного

При перегляді справи в апеляційному порядку колегією суддів встановлено, що предметом спору по цій справі є бездіяльність територіального органу Пенсійного фонду, якою порушено право позивачів на отримання у 2007-2009 р.р. передбаченого ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивачі у цій справі перебувають на обліку в управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя та маючи статус «дитини війни», відповідно кожен із позивачів окремо мають право на отримання пільг та державної соціальної підтримки, встановлених цим Законом України «Про соціальний захист дітей війни», зокрема підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, як це визначено статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Задовольняючи позов в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо виплати позивачам пенсії відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»у період з 09.07.2007 р. по 31.12.2007 р. та з 22.05.2008 р. по 31.11.2009 р., суд першої інстанції правильно керувався положеннями Рішення Конституційного Суду України № 6-рп від 09.07.2007 р., з прийняттям якого положення Закону про Державний бюджет на 2007 р, що призупиняли дію ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»у 2007 р. визнані неконституційними та Рішення Конституційного Суду України № 10-рп від 22.05.2008 р., з прийняттям якого положення Закону про Державний бюджет на 2008 р, що змінювали розмір підвищення до пенсії у 2008 р. визнані неконституційними.

Судова колегія погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції, оскільки вказані рішення Конституційного суду України мають преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статті зазначеного закону, що визнані неконституційними, суд першої інстанції правильно вирішив про обовязок відповідача перерахувати та виплатити позивачці підвищення до пенсії у розмірі, встановленому статтею 6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р.

Такі висновки узгоджуються з п.2 Рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2000 від 14.12.2000 р. в якому міститься розяснення, що закони та інші правові акти або їх окремі положення, визнані рішеннями Конституційного суду України неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що відповідно до частини другої статті 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Відповідно до ч.2 ст.150 Конституції України до повноважень Конституційного Суду України належить: офіційне тлумачення Конституції України та законів України. З питань, передбачених цією статтею, Конституційний Суд України ухвалює рішення, які є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Відповідно під час вирішення спору суд правильно визначив про необхідність застосування відповідачем положень Закону України «Про соціальний захист дітей війни»з урахуванням його дії в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка стала діяти пізніше, тобто ст.6 цього Закону.

Правильними є висновки суду першої інстанції щодо необхідності врахування відповідачем при проведенні розрахунку підвищення пенсії позивачів виходячи із розміру мінімальної пенсії за віком, оскільки чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», і іншого нормативно-правового акту, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір - немає, що відповідно не може бути підставою для відмови в реалізації позивачами конституційної гарантії та права на отримання щомісячного підвищення до пенсії відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Враховуючи приписи зазначеної у попередньому абзаці норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»та положення ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», якою встановлено право особи зі статусом «дитина війни»на отримання щомісячного підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про неможливість застосування до спірних правовідносин розміру мінімальної пенсії за віком.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За Преамбулою Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Статтею 58 зазначеного Закону на Пенсійний фонд покладене керівництво та управління солідарною системою, збір, акумуляція та облік страхових внесків, призначення пенсії та підготовка документів для її виплати, забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання, здійснення контролю за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішення питань, пов'язаних з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснення адміністративного управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені Законом і статутом Пенсійного фонду.

Відповідно до п.15 Положення «Про Пенсійний фонд України», Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження через створенні в установленому порядку територіальні управління.

Надання дітям війни соціальної підтримки є державною програмою соціальної допомоги, яка згідно ст.87 Бюджетного кодексу України відноситься до видатків Державного бюджету, а Пенсійний фонд України згідно ст.21 Бюджетного кодексу України є розпорядником бюджетних коштів для здійснення програми соціальної підтримки дітям війни та відповідно до ч.4 ст.22 Бюджетного кодексу України розробляє план своєї діяльності відповідно до завдань та функцій, визначених нормативно-правовими актами, виходячи з необхідності досягнення конкретних результатів за рахунок бюджетних коштів, а також розробляє на підставі плану діяльності проект кошторису та бюджетні запити і подає їх до Мінфіну України чи місцевому фінансовому органу, затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нічого рівня (до яких відноситься і відповідач) та інше.

Таким чином, вищенаведені норми свідчать про те, що обовязок по нарахуванню та виплаті підвищення до пенсії позивачів, передбаченого ст.6 Закону України № 2195-IV від 18.11.2004 р. покладено саме на відповідні територіальні управління за місцем їх проживання.

Відповідно до глави 4 Бюджетного кодексу України про бюджетний процес та встановленому у ст.35 Бюджетного кодексу України порядку розроблення бюджетних запитів, які враховуються при підготовці проекту Державного бюджету України колегія суддів вважає, що правомірними вважалися б дії відповідача у разі прийняття ним участі у формуванні Бюджету України, як це передбачено діючими нормативно-правовими актами, тобто відповідні звернення до Головного Управління та Пенсійного Фонду України з пропозиціями щодо обсягу бюджетних коштів, необхідних для його діяльності після надання Конституційним Судом України розяснень щодо неконституційності положень Законів України Про Державний бюджет України на 2007 рік і на 2008 рік, та на наступний бюджетний період. І такої можливості на погляд колегії суддів відповідач не був позбавлений.

Оскільки функції з призначення, виплати пенсій, надбавок, підвищень та доплат діючим законодавством покладено саме на органи Пенсійного фонду України, тому відповідач по справі заперечуючи проти адміністративного позову, у відповідності до вимог ч.2 ст.71 КАС України повинен був доказати правомірність своїх дій стосовно позивачів у період з 09.07.2007 р. до 31.12.2007 р. та з 22.05.2008 р. по 31.11.2009 р. Таких доказів відповідачем не надано.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що у Прикінцевих положеннях Закону України «Про соціальний захист дітей війни»Кабінету Міністрів України було дано доручення подати до Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом та привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом, забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади своїх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом. Невиконання Кабінетом Міністрів України наведених норм Закону не може слугувати підставою для порушення прав позивача стосовно належної, гарантованої державою соціальної підтримки.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується із обґрунтуванням суду першої інстанції щодо визнання протиправності бездіяльності відповідача, яка свідчать про ігнорування територіальним органом пенсійного фонду рішень Конституційного Суду України та не виконання вимог Закону, що призвело до порушення прав позивачів, які повинні бути відновленні шляхом зобовязання відповідача вчинити певні дії.

В цій частині рішення суду першої інстанції викладене достатньо повно, обґрунтоване та мотивоване з посиланням на конкретні пункти законів України, які регулюють спірні правовідносини.

Доводи апелянта на відсутність відповідного фінансування даних видатків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки незалежно від того, чи визначено в рішенні, висновку Конституційного Суду України порядок його виконання, відповідні державні органи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто, навіть при відсутності належного фінансування державою даного виду виплат, відповідач був зобовязаний діяти на підставі і у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і використовувати надані йому повноваження з метою, з якою ці повноваження надані.

У той же час, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції припустився помилки при вирішенні питання щодо поновлення позивачам пропущеного ними строку звернення до суду з підстав їх похилого віку та бездіяльності самого відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що позов у цій справі позивачами було подано 21 жовтня 2009 року, а підставою для поновлення строку звернення до суду зазначали положення статті 268 ЦК України згідно якої позовна давність не поширюється на правовідносини, в яких органами влади порушено право власності та інші майнові права.

Пункт 2 частини 1 статті 161 КАС України вимагає від суду з'ясувати обставини, які є «іншими», тобто не стосуються обґрунтування вимог та заперечень осіб, які беруть участь у справі (пункт 1), але мають значення для справи. До таких обставин відноситься пропущення строку звернення до суду, що відповідно до принципу офіційного з'ясування обставин у справі суд повинен визначити і перевірити (пункт 4 частини першої статті 7, частина четвер та статті 11, частина п'ята статті 71 КАС України).

Всупереч наведеній нормі КАС України, суд першої інстанції не зясував дійсні причини пропуску позивачами у цій справі строку звернення до суду, та поновив строку тільки з підстав похилого віку позивачів і протиправності дій та бездіяльності самого відповідача.

Проте, колегія суддів даний висновок суду вважає помилковим, оскільки спір у цій справі стосується публічно-правових відносин, вирішувати який слід в порядку адміністративного судочинства, відповідно до спірних правовідносин необхідно застосовувати загальний строк звернення до суду, що визначений ч.2 ст.99 КАС України, який обмежує час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов та призваний дисциплінувати учасників спірних правовідносин та запобігає постійному збереженню стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Як вказувалось раніше, Рішення Конституційного Суду України № 6-рп було прийнято 09 липня 2007 року, а рішення № 10-рп було прийнято 22 травня 2008 року, ці рішення були оприлюднені у передбаченому законодавством порядку, зокрема друкувалися в Офіційному віснику України, тому початок перебігу строку звернення до суду слід відраховувати з дня опублікування вказаних рішень, бо саме з вказаного часу була відновлена дія ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»щодо розміру підвищення до пенсії.

Закони, інші нормативно-правові акти, судові рішення є доступними для ознайомлення всіма громадянами, і можливість обізнаності людини про те чи інше положення законодавства залежить виключно від бажання такої людини.

Таким чином, позивачі по справі про порушення свого права, якщо вони вважали його порушеним, повинні були дізнатися у серпні 2007 року та у червні 2008 року при здійсненні їм територіальним органом ПФУ першої виплати підвищення до пенсії, після публікації вказаних рішень Конституційного Суду України. Юридична необізнаність позивачів не може бути визнана поважною причиною пропущення ними строку звернення до суду.

Згідно ч.1 ст.100 КАС України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного строку за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що позивачами пропущено річний строк звернення до адміністративного суду з цим позовом і поважних причин пропуску такого строку не вбачається, тому вимоги позивачів про донарахування та виплату підвищення до пенсії за період з 09.07.2007 р. по 31.12.2007 р. та з 22.05.2008 року до 21.10.2008 року задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що постанова першої інстанції підлягає частковому скасуванню, з прийняттям в скасованій частині нової постанови про відмову у задоволені вимог позивачів з підстав пропуску ними строку звернення до суду.

Керуючись п.3 ч.1 ст.198, п.4 ч.1 ст.202, ст.205, ст.207 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя задовольнити частково, постанову Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 4 грудня 2009 року скасувати в частині задоволення вимог Остапенко Ві ктора Леонідовича, ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо захисту їх прав, порушених бездіяльністю управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя щодо нездійснення перерахунку та невиплати підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків від мінімальної пенсії за віком у період з 09 липня по 31 грудня 2007 року, розрахованого виходячи із розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої на час виплат у липні-грудні 2007 року, та у період з 22 травня 2008 року по 20 жовтня 2009 року, розрахованого виходячи із розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої на час виплат у травні-грудні 2008 ро ку та у січні-жовтні 2009 року, та відмовити у задоволені вимог Остапенко Ві ктора Леонідовича, ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в зазначеній частині.

В іншій частині постанову Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 4 грудня 2009 року залишити без змін.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку в порядку та строки, передбачені статтею 212 КАС України.

Головуючий: С.В. Сафронова

Суддя: В.Ю. Поплавський

Суддя: С.А. Уханенко