Справа № 1219/09
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2010-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

20 квітня 2010 рокусправа № 2а-12/08

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Поплавського В.Ю. Уханенка С.А.

при секретарі: Литовченко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 лютого 2008 року

у адміністративній справі № 2а-12/08 за позовом ОСОБА_1 до Кіровоградського обласного військового комісаріату, Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області та Управління праці та соціального захисту інвалідів, Кіровградського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів про перерахунок пенсії та стягнення коштів,-в с т а н о в и л а :

Постановою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20.02.2008 року відмовлено у задоволені адміністративного позову ОСОБА_2 щодо визнання за ним права на перерахунок щомісячного підвищення пенсії, як інваліду війни 2 групи виходячи із фактичного розміру мінімальної пенсії за віком, права на отримання щорічної разової грошової допомоги до 5 травня виходячи із фактичного розміру мінімальної пенсії за віком, та права на отримання санаторного лікування відповідно до законодавства України, а також щодо зобовязання відповідача провести перерахунок розміру щомісячного підвищення пенсії позивачу, як інваліду війни 2 групи за період з 01.09.1999 року по 31.12.2006 року, зі стягненням на його користь недоплаченої пенсії у сумі 38776,50 грн, щодо зобовязання відповідача провести перерахунок розміру щорічної разової грошової допомоги як інваліду війни 2 групи за 2000-2006 роки виходячи із 8 розмірів мінімальної пенсії за віком, із стягненням на його користь з відповідача недоплаченої суми допомоги у розмірі 5640 грн., та щодо стягнення з відповідача грошової компенсації за неотримане лікування за період з 1995-2005 роки у сумі 9010 грн., з зобовязанням відповідача в подальшому виплачувати йому підвищення до пенсії як інваліду війни виходячи із фактичного розміру мінімальної пенсії.

Зазначена постанови суду оскаржена позивачем в апеляційному порядку з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору по суті, у звязку з чим просить її скасувати та прийняти нову постанову про задоволення його вимог у повному обсязі.

На обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на порушення відповідачем його права, як інваліда війни 2-ї групи, на перерахунок щомісячного підвищення пенсії в період з 01.09.1999 р. по 31.12.2006 р., права на отримання щорічної разової грошової допомоги до 5 травня розрахованої виходячи із фактичного розміру мінімальної пенсії за віком, та права на отримання санаторного лікування відповідно до законодавства України, за захистом цих прав він звернувся до суду, який не обєктивно розглянув його позов, та в порушення чинного законодавства не визнав його потерпілим, та не здійснив захист його конституційних і цивільних прав, як інваліда війни.

Сторони по справі належним чином неодноразово повідомлялися про час та місце розгляду справи, але в судове засідання в черговий раз не прибули, що відповідно до вимог ст.196 ч.4 КАСУ надало судовій колегії право здійснити апеляційний перегляд справи без участі сторін по справі.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справ та перевіривши встановлені судом першої інстанції обставини і обґрунтованість застосування до виниклих правовідносин норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволенні апеляційної скарги позивача і для скасування постанови суду першої інстанції, виходячи з нижченаведеного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи та отримує пенсію по інвалідності, що була призначена його за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб», та має право на отримання пільг, гарантій та допомоги, визначених для інвалідів війни 2 групи ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», що відповідачами по цій справі не спростовується.

Предметом спору у цій справі є розмір щомісячного підвищення пенсії позивача за період з 01.09.1999 р. по 31.12.2006 р., щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за період 2000-2006 р.р., та грошової компенсації на лікування за період з 1995-2005 р.р.

Відмовляючи у задоволені вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу як інваліду війни 2 групи підвищення до пенсії та разова грошова допомога до 5 травня виплачувались у спірні період у відповідності до норм чинного на той час законодавства, також як і не було порушено його право на щорічне забезпечення санаторно-курортного лікування, оскільки позивач отримував грошову компенсацію, що встановлювалася законодавцем у спірний період часу.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх такими, що відповідають нормам матеріального права, якими регулювалися спірні правовідносини в період 1995-2006 р.р.

Відповідно до п.«б» ч.1 ст.25 Закону «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-XII від 09.04.1992 року (далі закон № 2262-XII), в редакції чинній в період з 1992 р. до квітня 2006 р., пенсії по інвалідності інвалідам війни II групи підвищувалися у розмірах на 350 процентів мінімальної пенсії за віком, а в редакції, чинній з 04.04.2006 року було визначено, що особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д" статті 1-2 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом і які є ветеранами війни, та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", пенсії по інвалідності підвищуються в порядку і на умовах, передбачених зазначеним Законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які визнані інвалідами війни, визначені та закріплені в Законі України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідно до ст.13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" особам, які визнані інвалідами Великої Вітчизняної Війни пенсія або щомісячне довічне утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії підвищуються: інвалідам І групи - у розмірі 400% мінімальної пенсії за віком, інвалідам ІІ групи - у розмірі 350% та інвалідам ІІІ групи - у розмірі 200% мінімальної пенсії за віком.

Згідно Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 05.10.2005 року, з 01.01.2006 року набрала чинності норма, відповідно до якої інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищується, зокрема, І групи - у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, II групи - 40 % прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, III групи - 30 % прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Вказана норма є діючою до теперішнього часу, неконституційною у встановленому законом порядку, не визнавалася, тому відповідно до вимог ст.92 Конституції України є такою, що визначає форми і види пенсійного забезпечення та соціального захисту учасників війни, інвалідів війни тощо.

Доводи позивача про необхідність виплати йому підвищення до пенсії розрахованої відповідно до вимог ст.28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" колегія суддів вважає помилковими, оскільки вказаним Законом чітко передбачено, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом першим частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з Законом №1058-ІV.

Правомірність вказаної позиції підтверджується Постановою Пленуму Верховного Суду України від 15 квітня 2005 року № 4, у 13 пункті якої зазначено, що у ст. 15 Закону N 2262-XII передбачено підвищення пенсій за вислугу років. Зокрема, особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію згідно з цим Законом і є ветеранами війни або особами, на котрих поширюється дія Закону від 22 жовтня 1993 р. № 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", пенсії за вислугу років підвищуються у відповідних відсотках від розміру мінімальної пенсії за віком. Таке підвищення провадиться виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком - 19 грн. 91 коп., встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 3 січня 2002 р. № 1 "Про підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат окремим категоріям пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного бюджету", дію якої з 1 жовтня 2003 р. поширено на вказаних осіб постановою Кабінету Міністрів України від 27 серпня 2003 р. № 1350 "Про підвищення рівня пенсійного забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб".

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що при нарахуванні підвищення пенсії позивачу за період з 01.09.1999 року по 01.01.2006 року у розмірі 350% мінімальної пенсії за віком, та у період з 01.01.2006 року по 31.12.2006 року у розмірі 40 відсотків мінімальної пенсії прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, відповідач діяв правомірно, у спосіб, визначений законом, як наслідок, не має законних підстав зобов'язати останнього здійснити перерахунок підвищення пенсії позивачу.

Правильним судова колегія визнає також вирішення судом першої інстанції вимог позивача в частині захисту його прав на отримання щорічної допомоги до 5 травня, оскільки у спірний період часу позивачу була виплачена вказана щорічна разова допомога до 5 травня саме у розмірі, що визначався законом з урахуванням зауважень Законів України Про державний бюджет України у 2000-2006 роках, та до прийняття Конституційним Судом України рішення по справі № 1-27/2004 від 01.12.2004 року, дія якого розповсюджувалася лише на бюджетний рік 2004 року.

Не порушеним судова колегія вважає також було право позивача на гарантію санітарно-курортного лікування, оскільки ним отримувалася компенсація за невикористану путівку в період 2000-2006 р.р. в повному обсязі, і правових підстав для її перерахунку немає.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судове рішення першої інстанції ухвалено без порушенням норм матеріального права, а тому скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.198, ст.200, ст.205, ст.206 КАС України, колегія суддів, -

У х в а л и л а

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення

Постанову Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 лютого 2008 року скасувати залишити без змін

Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, що визначені ст.212 КАСУ.

Головуючий: С.В. Сафронова

Суддя: В.Ю. Поплавський

Суддя: С.А. Уханенко