Справа № 34670/09
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2010-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" листопада 2010 р. справа № 2а-364/09

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Поплавського В.Ю. Уханенка С.А.

при секретарі судового засідання: Близнюк Т.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя на постанову Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 07 вересня 2009 року

у адміністративній справі 2а-364/09 за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя про поновлення пропущеного строку для звернення до адміністративного суду, оскарження бездіяльності Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя, здійснення перерахунку та виплати недоплаченої щомісячної суми допомоги "Дітям війни", -

в с т а н о в и л а :

Постановою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 07 вересня 2009 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, поновлено строк звернення до адміністративного суду, визнано незаконною бездіяльність відповідача в частині не призначення, не нарахування та не виплати позивачу підвищення до пенсії, передбаченого ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком за період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року, з 22.05.2008 року по 07.09.2009 року та зобовязано відповідача призначити, донарахувати та виплатити позивачу підвищення до пенсії, передбачене ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком за період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року, з 22.05.2008 року по 07.09.2009 року включно, розраховане виходячи із розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої на час виплат у липні-грудні 2007 року, травні-грудні 2008 року та у січні-вересні 2009 року. В задоволенні решти позовних вимог судом відмовлено.

З зазначеною постановою не погодився відповідач та подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить її скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволені вимог позивача.

Апеляційна скарга відповідача мотивована безпідставністю висновків суду щодо відсутності підстав для застосування у даній справі негативних наслідків пропущення позивачем строку звернення до суду, наполягає на відмові позивачу в частині вимог за пропуском строку звернення до суду. Крім того, вказує на помилкове застосування судом норм матеріального права, оскільки в період 2007 року дію ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»було призупинено ч.12 ст.71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»а ст.111 цього Закону було встановлено, що підвищення до пенсії проводиться лише особами, які є інвалідами, у розмірі 50 відсотків від розміру надбавки, встановленої для учасників війни.

Сторони по справі в судове засіданні не зявилися, хоча про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялися належним чином, що відповідно до ч.1 ст.41 та ч.4 ст.196 КАС України є підставою для розгляду апеляційної скарги за їх відсутності та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

При перегляді справи в апеляційному порядку колегією суддів встановлено, що предметом спору по цій справі є бездіяльність територіального органу Пенсійного фонду, яким порушено право позивача на отримання у 2007-2009 р.р. передбаченого ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебуває на обліку в управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя та має статус «дитини війни», що відповідно надає йому право на отримання пільг та державної соціальної підтримки, встановлених Законом України «Про соціальний захист дітей війни».

Задовольняючи позов в частині визнання неправомірною бездіяльності відповідача та зобовязання його здійснити перерахунок та виплату передбаченого ст.6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р. підвищення до пенсії у період з 09.07.2007 р. по 31.12.2007 р., з 22.05.2008 р. по 07.09.2009 р., суд першої інстанції правильно керувався розясненнями Рішенням Конституційного Суду України № 6-рп від 09.07.2007 р., з прийняттям якого положення Закону про Державний бюджет на 2007 р, що призупиняли дію ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» у 2007 р. визнані неконституційними та Рішенням Конституційного Суду України № 10-рп від 22.05.2008 р., з прийняттям якого положення Закону про Державний бюджет на 2008 р, що змінювали розмір підвищення до пенсії у 2008 р. визнані неконституційними, а також тим, що у період 2009 року зміни до статті 6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р. стосовно розміру підвищення до пенсії, не вносилися.

Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції, оскільки вказані рішення Конституційного суду України мають преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статті зазначеного закону, що визнані неконституційними, суд першої інстанції правильно вирішив про обовязок відповідача перерахувати та виплатити позивачу підвищення до пенсії у розмірі, встановленому статтею 6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р.

Такі висновки узгоджуються з п.2 Рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2000 від 14.12.2000 р. в якому міститься розяснення, що закони та інші правові акти або їх окремі положення, визнані рішеннями Конституційного суду України неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що відповідно до частини другої статті 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Відповідно до ч.2 ст.150 Конституції України до повноважень Конституційного Суду України належить: офіційне тлумачення Конституції України та законів України. З питань, передбачених цією статтею, Конституційний Суд України ухвалює рішення, які є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Відповідно під час вирішення спору суд правильно визначив про необхідність застосування відповідачем положень Закону України «Про соціальний захист дітей війни»з урахуванням його дії в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка стала діяти пізніше, тобто ст.6 цього Закону.

Правильними є висновки суду першої інстанції щодо необхідності врахування відповідачем при проведенні розрахунку підвищення пенсії позивача виходячи із розміру мінімальної пенсії за віком, оскільки чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», і іншого нормативно-правового акту, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір - немає , що відповідно не може бути підставою для відмови в реалізації позивачем конституційної гарантії та права на отримання щомісячного підвищення до пенсії відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Враховуючи приписи зазначеної у попередньому абзаці норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»та положення ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», якою встановлено право особи зі статусом «дитина війни»на отримання щомісячного підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про неможливість застосування до спірних правовідносин розміру мінімальної пенсії за віком.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За Преамбулою Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Статтею 58 зазначеного Закону на Пенсійний фонд покладене керівництво та управління солідарною системою, збір, акумуляція та облік страхових внесків, призначення пенсії та підготовка документів для її виплати, забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання, здійснення контролю за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішення питань, пов'язаних з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснення адміністративного управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені Законом і статутом Пенсійного фонду.

Відповідно до п.15 Положення «Про Пенсійний фонд України», Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження через створенні в установленому порядку територіальні управління.

Надання дітям війни соціальної підтримки є державною програмою соціальної допомоги, яка згідно ст.87 Бюджетного кодексу України відноситься до видатків Державного бюджету, а Пенсійний фонд України згідно ст.21 Бюджетного кодексу України є розпорядником бюджетних коштів для здійснення програми соціальної підтримки дітям війни та відповідно до ч.4 ст.22 Бюджетного кодексу України розробляє план своєї діяльності відповідно до завдань та функцій, визначених нормативно-правовими актами, виходячи з необхідності досягнення конкретних результатів за рахунок бюджетних коштів, а також розробляє на підставі плану діяльності проект кошторису та бюджетні запити і подає їх до Мінфіну України чи місцевому фінансовому органу, затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нічого рівня (до яких відноситься і відповідач) та інше.

Таким чином, вищенаведені норми свідчать про те, що обовязок по нарахуванню та виплаті доплати до пенсії позивача, передбаченої ст.6 Закону України № 2195-IV від 18.11.2004 р. покладено саме на відповідні територіальні управління за місцем проживання особи за статусом «Дитина війни».

Відповідно до глави 4 Бюджетного кодексу України про бюджетний процес та встановленому у ст.35 Бюджетного кодексу України порядку розроблення бюджетних запитів, які враховуються при підготовці проекту Державного бюджету України колегія суддів вважає, що правомірними вважалися б дії відповідача у разі прийняття ним участі у формуванні Бюджету України на відповідний рік, як це передбачено чинним законодавством яким врегульовано вказані правовідносини. Тобто, відповідні звернення відповідача до Головного Управління та Пенсійного Фонду України з пропозиціями щодо обсягу бюджетних коштів, необхідних для його діяльності після надання Конституційним Судом України розяснень щодо неконституційності положень Законів України Про Державний бюджет України на 2007 рік і на 2008 рік та на наступний на бюджетний період 2009 року. І такої можливості на погляд колегії суддів відповідач не був позбавлений.

Оскільки функції з призначення, виплати пенсій, надбавок, підвищень та доплат діючим законодавством покладено саме на органи Пенсійного фонду України, тому відповідач по справі заперечуючи проти адміністративного позову, у відповідності до вимог ч.2 ст.71 КАС України повинен був доказати правомірність своїх дій стосовно позивача у період з 09.07.2007 р. до 31.12.2007 р., з 22.05.2008 р. по 07.09.2009 р. Таких доказів відповідачем не надано.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що у Прикінцевих положеннях Закону України «Про соціальний захист дітей війни»Кабінету Міністрів України було дано доручення подати до Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом та привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом, забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади своїх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом. Невиконання Кабінетом Міністрів України наведених норм Закону не може слугувати підставою для порушення прав позивача стосовно належної, гарантованої державою соціальної підтримки.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується із обґрунтуванням суду першої інстанції щодо протиправності бездіяльності відповідача, які свідчать про ігнорування територіальним органом Пенсійного фонду рішень Конституційного Суду України та не виконання вимог Закону, що призвело до порушення прав позивача, які повинні бути відновленні шляхом зобовязання відповідача вчинити певні дії.

В цій частині рішення суду першої інстанції викладене достатньо повно, обґрунтоване та мотивоване з посиланням на конкретні пункти законів України, які регулюють спірні правовідносини.

Доводи апелянта на відсутність відповідного фінансування даних видатків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки незалежно від того, чи визначено в рішенні, висновку Конституційного Суду України порядок його виконання, відповідні державні органи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто, навіть при відсутності належного фінансування державою даного виду виплат, відповідач був зобовязаний діяти на підставі і у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і використовувати надані йому повноваження з метою, з якою ці повноваження надані.

У той же час, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції припустився помилки при вирішенні питання щодо відсутності підстав для урахування заперечень відповідача стосовно пропущення позивачем строку звернення до суду.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом 24.03.2009 р. (а.с.4), ставлячи на вирішення суду вимогу про поновлення пропущеного строку для звернення до суду за захистом своїх прав. На обґрунтування вказаної вимоги позивач вказував, що про порушення його прав на отримання підвищення до пенсії він дізнався 26 листопада 2008 року після висвітлення зазначених фактів у пресі, а саме із газети «Діалог інформ». Тому, позивач вказує що порушене відповідачем його право повинно бути поновлено шляхом зобовязання відповідача виконати покладені на нього обовязки незалежно від строків позовної давності.

Відповідач в письмових запереченнях проти позову ОСОБА_1 (а.с.20-21 та 39-40) просив відмовити у задоволені позову з підстав пропуску строку звернення до суду за захистом.

Пункт 2 частини 1 статті 161 КАС України вимагає від суду з'ясувати обставини, які є «іншими», тобто не стосуються обґрунтування вимог та заперечень осіб, які беруть участь у справі (пункт 1), але мають значення для справи. До таких обставин відноситься пропущення строку звернення до суду, що відповідно до принципу офіційного з'ясування обставин у справі суд повинен визначити і перевірити (пункт 4 частини першої статті 7, частина четвер та статті 11, частина п'ята статті 71 КАС України).

Всупереч наведеній нормі КАС України, суд першої інстанції не зясував за яких саме причин позивач пропустив визначений КАСУ річний строк звернення до суду, та не звернув уваги на зміст заяви позивача (а.с.4-7 та а.с.31-32) згідно якого позивач є освіченим стосовно своїх прав та норм Закону з яких відповідач повинен був виходити при нарахуванні і виплаті йому підвищення до пенсії як дитині війни у період 2006 2007 року. У згаданій заяві позивача, останній не просив відповідач розяснити про дію Закону та про його права, а чітко вимагав донарахувати і виплатити йому недоотримані у період 2006-2009 р.р. суми підвищення до пенсії, при цьому не тільки посилався на Закон, а й наводив розрахунки виплати.

За наведених обставин та з огляду на те, що спір по цій справі стосується публічно-правових відносин, вирішувати який слід в порядку адміністративного судочинства, колегія суддів приходить до висновку, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати загальний строк звернення до суду, що визначений ч.2 ст.99 КАС України, який обмежує час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов та призваний дисциплінувати учасників спірних правовідносин та запобігає постійному збереженню стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Рішення Конституційного Суду України № 6-рп від 09 липня 2007 року та № 10-рп від 22.05.2008 р. були оприлюднені у передбаченому законодавством порядку і були доступні для ознайомлення всіма громадянами, а можливість обізнаності людини про те чи інше положення законодавства залежить виключно від бажання такої людини. Тому початок перебігу строку звернення до суду слід відраховувати з дня опублікування вказаних рішень Конституційного Суду України.

Таким чином, позивач про порушення свого права, якщо він вважав його порушеним, повинен був дізнатися у серпні 2007 року при здійсненні йому територіальним органом ПФУ першої виплати підвищення до пенсії, після публікації рішення Конституційного Суду України № 6-рп від 09.07.2007 р., та у червні 2008 року при здійсненні йому територіальним органом ПФУ першої виплати підвищення до пенсії, після публікації рішення Конституційного Суду України № 10-рп від 22.05.2008 р.

Згідно ч.1 ст.100 КАС України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного строку за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що позивачем пропущено річний строк звернення до адміністративного суду з цим позовом і поважних причин пропуску такого строку не вбачається, тому вимоги позивача про донарахування та виплату підвищення до пенсії за період з 09.07.2007 р. по 31.12.2007 р. задоволенню не підлягають.

За наведених обставин і запобігаючи незрозумілості судового рішення при його виконанні, колегія суддів вважає за необхідне частково скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанов у скасованій частині.

Керуючись п.3 ч.1 ст.198, ст.202, ст.205, ст.207 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя задовольнити частково, постанову Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 07 вересня 2009 року скасувати в частині поновлення строку звернення до адміністративного суду, визнання незаконною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя в частині не призначення, не нарахування та не виплати позивачу підвищення до пенсії, передбаченого ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком за період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року та щодо зобовязання Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя призначити, донарахувати та виплатити ОСОБА_1 підвищення до пенсії, передбачене ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком за період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року включно, розраховане виходячи із розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої на час виплат у липні-грудні 2007 року.

Відмовити в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 щодо поновлення строку звернення до адміністративного суду, визнання незаконною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя в частині не призначення, не нарахування та не виплати позивачу підвищення до пенсії, передбаченого ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком за період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року та щодо зобовязання Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя призначити, донарахувати та виплатити ОСОБА_1 підвищення до пенсії, передбачене ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком за період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року включно, розраховане виходячи із розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої на час виплат у липні-грудні 2007 року.

В іншій частині постанову Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 07 вересня 2009 року - залишити без змін.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судового рішення апеляційної інстанції.

Головуючий: С.В. Сафронова

Суддя: В.Ю. Поплавський

Суддя: С.А. Уханенко