Справа № 10451/09
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2010-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2010 р. справа № 2а-11968/08/0470

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Поплавського В.Ю. Уханенка С.А.

при секретарі судового засідання: Литовченко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської районної державної адміністрації на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 березня 2009 року

у адміністративній справі № 2а-11968/08/0470 за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської районної державної адміністрації про визнання дій по нарахуванню і виплаті допомоги при народженні дитини, допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку неправомірними та зобовязання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и л а

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 березня 2009 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано неправомірною бездіяльність Управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, яка виразилася у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 щомісячної державної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, починаючи з 13 листопада 2007 р., в розмірах, визначених ст. 15 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" від 21.11.1992 р. № 2811-XII, що обчислюється з урахуванням встановленого законом прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років, за період з 13.11.2007 р. по 31.12.2007 р. включно та зобов'язано Управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області донарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 13 листопада 2007 року по 31 грудня 2007 року в розмірі, визначеному ст. 15 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" від 21.11.1992 р. № 2811-XII (в редакції від 27.04.2007 року), що обчислюється з урахуванням встановленого законом прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років, за виключенням сум, що вже нею отримані.

З вказаною постановою суду не погодився відповідач та подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та неврахування судом тієї обставини, що відповідач є розпорядником державних коштів, а Закон України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», яким відповідач керувався при нарахуванні та виплаті позивачці допомоги, є пріоритетним відносно інших законодавчих актів та діє протягом бюджетного року. Вказує, що призначення і перерахунок державної допомоги здійснюється за допомогою програмного забезпечення, яке є власність Мінпраці, і територіальне управління не має права вносити самостійно будь-які зміни та доповнення до вказаної програми забезпечення. Вказуючи на те, що Верховною Радою України не вносилося відповідних змін до Закону України про Державний бюджет України на 2007 рік, відповідач вважає свої дії правомірними та вказує на те, що він є неналежним відповідачем по справі. Просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволені вимог позивачки у повному обсязі.

Постанова суду першої інстанції стосовно відмови у задоволені частини позовних вимог ОСОБА_1 сторонами по справі не оскаржувалася.

При перегляді справи в апеляційному порядку колегією суддів встановлено, що предметом спору по цій справі є бездіяльність територіального органу праці та соціального захисту населення щодо нарахування та виплати позивачці державної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірах, встановлених ст.15 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми»та захист цього права.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської районної державної адміністрації у звязку з народженням нею 12.09.2007 року дитини, та у період з листопада 2007 р та на протязі 2008 р. отримувала щомісячну державну допомогу у розмірах, нараховану відповідачем відповідно до п.14 ст.71 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік»та Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України»згідно до розділу ІІ та розділу ІІІ.

Законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в частині підтвердження права позивачки на отримання щомісячної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі прожиткового мінімуму встановленого для дітей віком до 6 років починаючи з дня прийняття Рішення Конституційного Суду України № 6-рп від 09.07.2007 року та до кінця бюджетного року, тобто з 13.11.2007 р. по 31.12.2007 р. є беззаперечним, оскільки це право підтверджено Рішенням Конституційного Суду України № 6-рп від 09.07.2007 р., яким визнані неконституційним положення п.14 ст.71 та ч.2 ст.56 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік», що встановлювали інший розмір виплати.

Враховуючи, що вказане рішення Конституційного суду України має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статі зазначеного Закону, що визнані неконституційними, суд першої інстанції правильно встановив, що при розрахунку розміру допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у період з 13.11.2007 р. по 31.12.2007 р. відповідачу слід було керуватися ст.15 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми»в редакції діючій до набрання законної сили Законом України «Про державний бюджет України на 2007 рік», згідно якої допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається у розмірі встановленого законом прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років.

Відповідно до ч.2 ст.150 Конституції України до повноважень Конституційного Суду України належить: офіційне тлумачення Конституції України та законів України. З питань, передбачених цією статтею, Конституційний Суд України ухвалює рішення, які є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Згідно п.2 Рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2000 від 14.12.2000 р. положення наведеної норм Конституції України щодо виконання рішень Конституційного Суду України необхідно розуміти так, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що відповідно до частини другої статті 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Положеннями ч.2 ст.70 Закону України «Про Конституційний Суд України»щодо порядку виконання рішень, висновків Конституційного Суду України треба розуміти як право Конституційного Суду України у разі необхідності визначити у своєму рішенні, висновку порядок і строки його виконання та покласти обов'язок на відповідні державні органи забезпечити це виконання. При цьому незалежно від того, чи визначено в рішенні, висновку Конституційного Суду України порядок його виконання, відповідні державні органи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскарженим.

Таким чином, наведені норми свідчать про безпідставність доводів апеляційної скарги відповідача щодо відсутності у відповідача обовязку нараховувати та виплачувати позивачці у період з 13.11.2007 року по 31.12.2007 року державну допомогу по догляду за дитиною у розмірі прожиткового мінімуму встановленого для дітей віком до 6 років, який складав у з 01.10.2007 р. по 31.12.2007 р. суму у розмірі 470 грн. щомісячно.

Враховуючи встановлений судом першої інстанції факт нарахування та виплати позивачці у період з 13.11.2007 р. по 31.12.2007 р. щомісячної державної допомоги у розмірі нижчому, ніж це визначено Законом, колегія суддів вважає правильними висновки суду щодо обовязку відповідача донарахувати позивачці суму недоотриманої нею допомоги за вказаний період часу виходячи із прожиткового мінімуму встановленого для дітей віком до 6 років з 01.10.2007 р. по 31.12.2007 р. у розмірі 470 грн., за відрахуванням отриманих позивачкою сум допомоги у листопаді-грудні 2007 р.

Постанова суду першої інстанції в наведеній частині належним чином мотивована і за своїм змістом та формою відповідає вимогам матеріального закону, а тому апеляційна скарга в цій частині підлягає залишенню без задоволення.

Правильними колегія суддів вважає також наведені в мотивувальній частині постанови суду першої інстанції висновки про неможливість порушення гарантованих державою та прямо передбачених Законом прав позивачки на отримання допомоги по догляду за дитиною із-зі відсутності в державному бюджеті коштів на виплату вказаної допомоги, а також про наявність безпосереднього звязку у спірних правовідносинах між позивачкою та відповідачем, який уповноважений державою на соціальне забезпечення та захист громадян України, в сімях яких виховуються та проживають неповнолітні діти.

Наведені обставини відповідно приводять до висновку про протиправність бездіяльності відповідача щодо призначення, нарахування та виплати позивачці допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у період з 13 листопада по 31 грудня 2007 року у розмірі визначеному Законом та про обовязок відповідача відновити порушені права позивачки шляхом донарахування та виплати заборгованості по вказаному виду допомоги за період з 13.11.2007 р. по 31.12.2007 р.

Наведені відповідачем в апеляційній скарзі доводи щодо переваги застосування Прикінцевих положень Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми»та Законів України Про Державний бюджет на відповідні роки - є помилковим розумінням норм чинного законодавства, а тому відповідно колегією скасування рішення суду першої інстанції.

Оскільки функції з призначення, нарахування та виплати державної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку покладено саме на територіальні органи праці та соцзахисту населення, тому відповідач по справі заперечуючи проти адміністративного позову, у відповідності до вимог ч.2 ст.71 КАС України повинен був доказати правомірність своїх дій та бездіяльності стосовно позивачки у період після прийняття Конституційним Судом України Рішення від 09.07.2007 р. Таких доказів відповідачем не надано.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Доводи апелянта на відсутність відповідного фінансування даних видатків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки незалежно від того, чи визначено в рішенні, висновку Конституційного Суду України порядок його виконання, відповідні державні органи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто, навіть при відсутності належного фінансування державою даного виду виплат, відповідач був зобовязаний діяти на підставі і у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і використовувати надані йому повноваження з метою, з якою ці повноваження надані.

Враховуючи положення глави 4 Бюджетного кодексу України щодо бюджетного процесу та встановлений у ст.35 Бюджетного кодексу України порядок розроблення бюджетних запитів, які враховуються при підготовці проекту Державного бюджету України, колегія суддів вважає, що правомірними вважалися б дії відповідача у разі прийняття ним участі у формуванні Бюджету України, як це передбачено діючими нормативно-правовими актами, тобто відповідні звернення, як розпорядника державних коштів нижчого рівня до розпорядників коштів вищого рівня з пропозиціями щодо обсягу бюджетних коштів (з урахуванням права позивачки), необхідних для діяльності територіального органу управління після надання Конституційним Судом України розяснень щодо неконституційності положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»І такої можливості на погляд колегії суддів відповідач не був позбавлений.

Наявність у користуванні відповідача програмного забезпечення АСОПД/КОМТЕХ, яке є власність Мінпраці, не може бути виправданням бездіяльності відповідача та не належного виконання ним покладених на нього державою обовязків, а також не може слугувати підставою для порушення прав позивачки стосовно належної, гарантованої державою соціальної підтримки у звязку з доглядом дитини.

Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача та для скасування судового рішення з наведених відповідачем підстав.

Керуючись п.1 ч.1 ст.198, ст.200, ст.205, ст.206 КАС України, колегія суддів

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської районної державної адміністрації залишити без задоволення, постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 березня 2009 року залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання законної сили судом рішення апеляційної інстанції

Повний текст ухвали складено 30 березня 2010 року

Судді Сафронова С.В.

ОСОБА_2

ОСОБА_3