Справа № 484/3898/14-а
Суддя: Конюшко К.В.
Дата ухвалення: 2015-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" травня 2015 р. м. Київ К/800/11549/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача Конюшка К.В.
суддів: Гончар Л.Я., Черпіцької Л.Т.

розглянувши в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами касаційну скаргу головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2015 року
у справі № 484/3898/14-а
за позовом ОСОБА_1
до головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області
про зобов`язання вчинити дії
В С Т А Н О В И В :
23 вересня 2014 року ОСОБА_1 звернулась до Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області з адміністративним позовом до головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі - ГУПФ України в Миколаївській області) про зобов`язання перерахувати та виплати їй пенсію відповідно до положень чинного Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у розмірі, встановленому для осіб, які мають право на пенсію в разі втрати годувальника, з 07.10.2009.
Постановою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03.12.2014 у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 04.02.2015 рішення суду першої інстанції скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Позовні вимоги за період з 07.10.2009 по 22.03.2014 залишено без розгляду.
Зобов`язано ГУПФ України в Миколаївській області перерахувати та виплатити пенсію ОСОБА_1 відповідно до чинних на той час норм Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» встановлених для осіб, які мають право на пенсію в разі втрати годувальника, з 23.03.2014, з урахуванням вже здійснених виплат, але не менше розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом (949 гривень). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з названим рішенням суду апеляційної інстанції в частині задоволеного позову, ГУПФ України в Миколаївській області оскаржило його у цій частині у касаційному порядку.
У касаційній скарзі скаржник просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції з мотивів порушення цим судом норм матеріального та процесуального права, прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Касаційна скарга обґрунтована переважно тим, що відповідно до матеріалів пенсійної справи позивача до листопада 1998 року вона не отримувала пенсію в разі втрати годувальника відповідно до положень Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а отримувала соціальну пенсію, яку виплачувало управління праці та соціального захисту населення Первомайського міського виконавчого комітету.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження, установленому пунктом 1 частини першої статті 222 Кодексу адміністративного судочинства (далі КАС) України.
Згідно з частиною другою статті 220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи і правильність застосування судами норм процесуального права, судова колегія дійшла висновку про те, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.
Як установлено судами попередніх інстанцій, у 1998 році ОСОБА_1 переїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, у зв`язку з чим виплату пенсії їй було припинено.
У вересні 2012 року позивач звернулась до відповідача з проханням поновити виплату призначеної їй пенсії, однак 29.10.2012 отримала відмову. Не погодившись з діями відповідача ОСОБА_1 звернулась з відповідним позовом до суду. Постановою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 17.01.2013 у справі № 2-а/484/20/13, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.12.2013, визнано незаконними дії ГУПФ України в Миколаївській області щодо відмови поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з моменту набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009.
У листопаді 2013 року відповідач у добровільному порядку поновив позивачу виплату пенсії у розмірі 199,44 грн., який існував на момент припинення виплати пенсії у 1998 році. Зазначені платежі перераховувались на рахунок позивача в Первомайському відділенні ВАТ «Ощадбанк України».
У серпні 2014 року позивачка через представника звернулась до відповідача з заявою про здійснення перерахунку поновленої пенсії в розмірі, передбаченому чинним законодавством на момент її нарахування та виплати, однак у вересні 2014 року відповідачем було відмовлено в перерахунку поновленої пенсії з посиланням на відсутність законних підстав.
Також судом першої інстанції установлено, що відповідно до копії свідоцтва про смерть та листа Первомайського об`єднаного міського військового комісаріату від ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Подольськ Московської області, а позивач є матір`ю вказаного військовослужбовця, що загинув під час проходження служби.
Згідно зі змістом копій листів ІНФОРМАЦІЯ_3 від 12.11.2012 № СЗ-954 та від 12.02.2013 № 758/4 на обліку пенсіонерів Міністерства оборони України по Миколаївській області ОСОБА_2 не значився. Водночас, ОСОБА_1 (позивачу) у 1994 році пенсія в разі втрати годувальника не призначалась.
Відповідно до копії заяви ОСОБА_1 від 24.12.1990 та копії протоколу засідання комісії про призначення пенсії від 23.01.1991 ОСОБА_1 просила призначити їй соціальну пенсію і саме соціальна пенсія була призначена позивачці.
Відмовляючи у задоволенні позову. суд першої інстанції виходив з того, що рішеннями судів у справі № 2-а/484/20/13 не вказано, що відповідач зобов`язаний поновити виплату позивачці пенсії у зв`язку з втратою годувальника. Отже, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідачем доведено призначення та виплату ОСОБА_2 до припинення у 1998 році саме соціальної пенсії, а не пенсія в разі втрати годувальника, а тому відповідач обґрунтовано відмовив позивачу в перерахунку та виплаті пенсії в зв`язку з втратою годувальника, на якій наполягає позивач у цьому спорі.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що судовими рішеннями у справі № 2-а/484/20/13 встановлено призначення та отримання ОСОБА_2 пенсії в разі втрати годувальника на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Колегія суддів Вищого адміністративного суду України вказаний висновок суду апеляційної інстанції в частині задоволеного позову вважає передчасним з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, передбачене частиною першою статті 72 КАС України, варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.
Отже, за змістом частини першої статті 72 КАС України учасники адміністративного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи. Натомість такі учасники мають право посилатися на зміст судового рішення у відповідних справах, що набрало законної сили, в якому відповідні обставини зазначені як установлені.
Водночас, передбачене частиною першої статті 72 КАС України звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судом як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях за інших адміністративних, цивільних чи господарських справ.
Для спростування преюдиційних обставин, передбачених частиною першою статті 72 КАС України, учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами статті 86 КАС України.
Згідно з частиною першою статті 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.
Оскаржувані судові акти названим вимогам процесуального закону не відповідають.
Відповідно до частини першої статті 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Згідно з частиною четвертою статті 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.
Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.
Ураховуючи вказані положення правових норм адміністративного судочинства стосовно принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі та належності доказів, колегія суддів Вищого адміністративного суду України звертає увагу на те, що під час нового судового розгляду суду апеляційної інстанції на підставі належних доказів необхідно встановити, який саме вид пенсії було призначено та виплачувався ОСОБА_2 до 1998 року, тобто до припинення її виплати позивачу у зв`язку з виїздом до Ізраїлю.
З огляду на викладене доводи касаційної скарги частково заслуговують на увагу, у зв`язку з чим наявні підстави для її часткового задоволення та скасування оскаржуваного судового рішення у частині задоволеного позову.
Частиною першою статті 220 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з частиною другою статті 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом апеляційної інстанції під час прийняття рішення по суті спору у цій справі було порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Керуючись статтями 210 - 231 КАС України, суд касаційної інстанції
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області задовольнити частково.
Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2015 року в цій справі в частині задоволеного позову скасувати, а справу в цій частині направити на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Ухвала набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України у строк та у порядку, визначеними статтями 237 2391 КАС України.