Справа № 14845/10
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2010-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" листопада 2010 р. справа № 2а-71/10/1104

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Поплавського В.Ю. Уханенка С.А.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Голованівської районної державної адміністрації Кіровоградської області на постанову Голованівського районного суду Кіровоградської області від 02 лютого 2010 року

у адміністративній справі № 2а-71/10/1104 за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Голованівської районної державної адміністрації Кіровоградської області про визнання неправомірними дій та бездіяльності, зобовязання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2010 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просив визнати неправомірними дії і бездіяльність Управління праці та захисту населення Голованівської районної держадміністрації Кіровоградської області при нарахуванні і виплаті йому шкоди, спричиненої невиплатою передбаченої ст. 48 Закону «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»допомоги на оздоровлення за 2007, 2008, 2009 роки, а також шкоди, спричиненої невиплатою передбаченої п.1 ст.14 Закону «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»допомоги до 5 травня за 2007, 2008, 2009 роки, та просив стягнути з відповідача на його користь, як інваліда 2 групи з числа участників ліквідації аварії на ЧАЕС: 8115 грн. збитків від невиплати допомоги на оздоровлення за 2007, 2008, 2009 роки та 9890 грн. збитків від невиплати допомоги до 5 травня за 2007, 2008, 2009 роки, що виплачується особам, які мають статус «інвалід війни».

Постановою Голованівського районного суду Кіровоградської області від 02 лютого 2010 року позов ОСОБА_1 задоволено, визнано неправомірними дії і бездіяльність Управління праці та захисту населення Голованівської районної держадміністрації при нарахуванні і виплаті ОСОБА_1 шкоди, спричиненої невиплатою передбаченої ст.48 Закону «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»допомоги на оздоровлення за 2007, 2008, 2009 роки, а також шкоди, спричиненої невиплатою передбаченої ч.5 ст.13 Закону «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»допомоги до 5 травня за 2007, 2008, 2009 роки. Цією ж постановою суду першої інстанції, відповідач зобов'язаний зробити перерахунок на користь ОСОБА_1 збитків від невиплати допомоги на оздоровлення за 2007, 2008, 2009 роки та збитків від невиплати допомоги до 5 травня за 2007, 2008, 2009 роки виплачується особам, які мають статус «інвалід війни».

З зазначеною постановою суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив її до апеляційного суду з підстав порушення норм матеріального та процесуального права. Апеляційна скарга відповідача мотивована невідповідністю судового рішення вимогам чинного законодавства та безпідставним не застосуванням до спірних правовідносин наслідків пропущення позивачем строку звернення до суду, у звязку з чим просить скасувати постанову Голованівського районного суду Кіровоградської області від 02 лютого 2010 року та прийняти нову постанову про відмову у задоволені вимог позивача.

При перегляді справи за апеляційною скаргою відповідача, колегією суддів встановлено, що предметом спору у цій справі є розрахунок територіальним УПСЗН разової щорічної грошової допомоги до 5 травня, визначеної ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»та ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що виплачувалася позивачу у період 2007-2009 років як особі зі статусом постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи 1-ї категорії, інваліду ІІ групи захворювання внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Встановленим також по справі є та обставина, що розрахунок визначеної ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»разової щорічної грошової допомоги до 5 травня, територіальний орган УПСЗН проводив позивачу у період 2007-2009 р.р. виходячи із розміру, що встановлювався у цей період Законами України про державний бюджет на відповідний рік, а розмір щорічної разової допомоги на оздоровлення у період 2007-2009 р.р., був розрахований відповідачем не відповідно до ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а у твердій грошовій сумі, визначеній Постановою Кабінету Міністрів № 562 від 12.07.2005 року.

За наведених обставин, суд першої інстанції виходячи з незаконності бездіяльність відповідача по нарахуванню і виплаті позивачу належних йому сум, та із загальних засад пріоритетності законів над урядовими нормативними актами - дійшов висновку, що при вирішенні даного спору підлягають застосуванню ст.48 Закону «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»та ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», з урахуванням встановленого законом у період 2007, 2008, 2009 років розміру мінімальної заробітної плати, а з відповідно до постанов Кабінету Міністрів № 836 від 26. 07.1996 р., № 562 від 12.07.2005 р., та № 211 від 18.03.2009 року, № 183 від 12.03.2008 року.

При цьому, суд першої інстанції, беручи до уваги рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 року № 6-рп/2007 та від 22.05.2008 року № 10-рп/2008, якими було скасувано зміни до законів, що погіршували становище постраждалих від Чорнобильської катастрофи та осіб зі статусом «ветеран війни», дійшов висновку про відсутність у відповідача підстав стверджувати, що названі закони у спірний період часу діяли в новій редакції, а у відповідача не було обовязку доплачувати до виплачених позивачу сум, оскільки Конституційний Суд скасував нормативні акти уже після виплат позивачу щорічної разової допомоги на оздоровлення та допомоги до 5 травня.

Задоволення позову ОСОБА_1 мотивовано судом першої інстанції також тим, що позивач зазнав збитків, бо не отримав належних йому сум, і згідно ст.22 ЦК та ст.22, ч.3 ст.152 Конституції України, вони підлягають відшкодуванню у повному обсязі.

Не застосування до спірних правовідносин негативних наслідків пропуску позивачем річного строку звернення з адміністративним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що у даних спірних правовідносинах йде мова про отримання грошових коштів, призначених позивачу за шкоду, заподіяну його здоров'ю внаслідок виконання обов'язку перед державою та положень п.3 ч.1 ст.268 ЦК, згідно якого позовна давність не поширюється на вимоги про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Проте, колегія суддів вважає, що наведений висновок судом першої інстанції зроблено з порушенням правил застосування норм матеріального права та без урахування обставин справи.

Так, згідно статті 13 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»щорічно до 5 травня інвалідам війни 2 групи і прирівняних до них осіб, виплачується разова грошова допомога у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком.

Однак, відповідно до статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»від 19 грудня 2006 року - було встановлено виплату допомоги до 5 травня інвалідам війни 2 групи в розмірі 360 гривень, а пунктом 20 Розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік»№ 107 від 28.12.2007 р. було встановлено, що у 2008 році розмір щорічної разової допомоги інвалідам війни відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України. А саме, згідно пп.2 «б»п.20 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік»частина пята статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»стала діяти в наступній редакції: «щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України».

Розмір разової грошової допомоги на 2008 рік визначено постановою Кабінету Міністрів України від 12.03.2008 р № 183 «Про розміри разової грошової допомоги, що виплачується в 2008 р. відповідно до Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань». Для інвалідів війни 2 групи сума разової грошової допомоги становила 400,00 гривень.

Колегією суддів встановлено, що сума разової щорічної грошової допомоги позивачу до 5 травня за 2007 рік у розмірі 360 грн. була виплачена йому -18.04.2008 року, а за 2008 рік у розмірі 400,00 грн. була виплачена йому 27.04.2008 року.

У даному випадку на період виникнення спірних правовідносин, які є предметом спору в цій справі, були наявні нормативно-правові акти, які мають однакову юридичну силу, але по-різному встановлювали розмір щорічної допомоги до 5 травня учасникам бойових дій. При цьому дія статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» на період 2007 року була зупинена пунктом 13 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», а на період 2008 року змінювалася пунктом 20 розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України».

Отже, для вирішення цього спору, суду необхідно було визначитись, який з цих законів є пріоритетним та підлягає застосуванню.

Конституція України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання. Немає також закону України, який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.

Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив, що: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше».

Отже за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

За таких обставин, оскільки Законом України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»та Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік»було фактично змінено положення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», який діяв у часі раніше, пріоритетними в даному випадку є положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»та Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік»

Таким чином, дії відповідача по виплаті щорічної грошової допомоги у розмірах, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»та Законом України «Про державний бюджет України на 2008 рік», не можна визнати неправомірними, оскільки норми вказаних законів, діючих до часу прийняття Конституційним Судом України рішень № 6-рп/07 від 09.07.2007 р. та № 10-рп/2008 від 22.05.2008 року, мали пріоритет над нормами Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а у відповідача були відсутні правові підстави для здійснення такої виплати за 2007 рік та за 2008 рік відповідно до Закону від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ

Посилання суду на рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 09 липня 2007 року, яким визнані неконституційними положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», та на рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, яким визнані неконституційними положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік», колегія суддів вважає помилковими, бо ці рішення були прийняті після закінчення строку проведення позивачу цієї допомоги. Тобто, на момент виплати щорічної допомоги (до 5 травня 2007 року та до 5 травня 2008 року) відповідач діяв відповідно до діючого законодавства.

Застосування до виниклих по цій справі положень ст.17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»- є неприпустимим, оскільки даною нормою встановлено, що звернутися за отриманням разової грошової допомоги до 5 травня та отримати її до 30 вересня мають право особи, які не отримали вказаної грошової допомоги до 5 травня. Позивач до таких осіб не відноситься, оскільки вказану допомогу він отримав до 5 травня у розмірі, визначеному Законом на той період часу.

З огляду на викладене апеляційна скарга відповідача у вищенаведеній частині підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав порушення правил застосування норм матеріального права, з постановленням нової постанови про відому у задоволені позову за відсутності у позивача права матеріальної вимоги.

Не може бути залишена в силі постанова суду першої інстанції в частині задоволення вимог позивача про захист його прав на отримання щорічної разової допомоги на оздоровлення відповідно до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»за період 2007-2008 р.р. виходячи з нижченаведеного

Судом першої інстанції помилково застосовано до спірних правовідносин положення ст.268 Цивільного кодексу України щодо строків захисту порушеного права, оскільки у даній адміністративній справі, де вирішується публічно-правовий спір, слід застосовувати спеціальну норму закону якою врегульовано строки звернення до суду і якою є ст.ст.99,100 КАСУ. Про відсутність правових підстав для застосування у адміністративній справі приписів ст.268 Цивільного кодексу України свідчить також правова природа щорічної допомоги на оздоровлення, яка не може вважитися відшкодуванням шкоди, заподіяної каліцтвом чи ушкодженням здоров`я, а є соціальною допомогою держави.

Відповідно до частини другої статті 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно із статтею 100 КАС України пропущення річного строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні позову за умови, що на цьому наполягає одна із сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом про захист його прав на отримання допомоги на оздоровлення за 2007 рік лише у січні 2010 року, тобто з пропуском строку, встановленого статтею 99 КАС України. Відповідачем в суді першої інстанції подавалися заперечення проти адміністративного позову в яких одним із питань ставилося про відмову позивачу у задоволені позову з підстав пропуску ним річного строку звернення до суду, а клопотання про визнання поважною причини пропуску строку звернення до суду позивач не заявляв.

Рішення Конституційного Суду України № 6-рп було прийнято 09 липня 2007 року та оприлюднене у передбаченому законодавством порядку (надруковано в Офіційному віснику України 27.07.2007 року № 52).

Закони, інші нормативно-правові акти, судові рішення є доступними для ознайомлення всіма громадянами, і можливість обізнаності людини про те чи інше положення законодавства залежить виключно від бажання такої людини.

Таким чином, позивач про порушення свого права, якщо він вважав його порушеним, повинен був дізнатися після отримання щорічної допомоги на оздоровлення 16 листопада 2007 року, а його юридична необізнаність не може виправдовувати звернення до суду за захистом поза межами встановленого КАСУ процесуального строку і відповідно не може вважатися належним доказом по справі, оскільки не містить достовірної інформації щодо предмету доказування.

Колегією суддів не встановлено будь-яких фактів, які б свідчили про поважність причини пропуску позивачем річного строку звернення до адміністративного суду за захистом його прав за 2007 рік.

Тобто, судова колегія зазначає, що позивачем було пропущено річний строк звернення до адміністративного суду за захистом прав на отримання щорічної разової допомоги на оздоровлення за 2007 рік і поважних причин пропуску такого строку не вбачається, що є підставою для відмови у задоволені вимог позивача за пропуском строку звернення до суду.

Стосовно захисту прав позивача на отримання щорічної разової допомоги на оздоровлення за 2008 рік, колегія суддів звертає увагу на дату виплати позивачу вказаної допомоги, тобто 02.04.2008 року, у період дії Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік», яким було призупинено на період 2008 року дію частини четвертої та частини сьомої статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що встановлювали розмір одноразової допомоги на оздоровлення учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, інвалідам другої групи. І лише Рішеннями Конституційного Суду України від 22.05.2008 року № 10-рп/08 таке зупинення визнано неконституційним.

Відповідно до правил частини другої статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Це означає, що дію положень частини першої статті 48 цього Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» було відновлено лише з 22.05.2008 року, що також є підставою для відмови у задоволені вимог позивача за відсутності у нього права матеріальної вимоги та правомірності дій відповідача.

За вищенаведених обставин, колегія суддів дійшла висновку про задоволення вимог апелянта частково та про наявність підстав для скасування постанови суду першої інстанції в частині задоволення вимог позивача про захист його прав за період 2007-2008 року, з прийняттям в цій частині нової постанови про відмову в задоволені вимог позивача.

В іншій частині постанова суду першої інстанції стосовно захисту прав позивача на отримання у 2009 році щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, виходячи із розміру, визначеного ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»та щорічної разової грошової допомоги на оздоровлення, виходячи із розміру, визначеного ст.48 цього Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». без обмежень, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2007 рік».

Доводи апелянта в цій частині колегія суддів до уваги не приймає, як підставу для скасування судового рішення в цій частині з відмовою позивачу у захисті його прав за період 2009 року, виходячи з наступного

У 2009 році не вносилося будь-яких змін на законодавчому рівні до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а тому наведена норма з 01.01.2009 року та до наступного часу діє в її первісній редакції, якою передбачається, що щорічна разова допомога на оздоровлення інвалідам II групи сплачується в розмірі пяти мінімальних заробітних плат. Вказаною нормою Закону також передбачається, що розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати допомоги.

Вихідним критерієм для обчислення суми допомоги на оздоровлення, відповідно до положень статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виступає мінімальна заробітна плата, розмір якої у період 2009 р. встановлювався статтею 55 Закону України № 835 «Про Державний бюджет України на 2009 рік»: з 1 січня 2009 року розмір мінімальної заробітної плати 605 гривень на місяць, з 1 квітня 2009 року 625 гривень, з 1 липня 2009 року 630 гривень, з 1 жовтня 2009 року - 650 гривень та з 1 грудня 2009 року - 669 гривень.

Відповідно до вимог статті 63 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок державного бюджету.

Статтею 62 цього Закону визначено, що роз'яснення порядку застосування цього Закону провадиться у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, рішення якого є обов'язковими для виконання міністерствами та іншими центральними органами державної виконавчої влади України, місцевими органами державної виконавчої влади, всіма суб'єктами господарювання незалежно від їх відомчої підпорядкованості та форм власності.

Частиною 1 статті 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»встановлено, що конкретні розміри всіх передбачених цим законом доплат, пенсій та компенсацій підвищуються Кабінетом Міністрів України відповідно до зміни індексу вартості життя і зрос тання мінімальної заробітної плати.

Тобто, Кабінет Міністрів України на законодавчому рівні наділений повноваженнями лише стосовно надання роз'яснень порядку застосування Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Ні вказаним базовим Законом, ні будь-яким іншим законом, Кабінет Міністрів України не уповноважений на свій розсуд змінювати, у тому числі зменшувати, конкретні розміри ком пенсацій і допомоги, зокрема допомоги на оздоровлення, встановлені Законом.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами визначаються, зокрема, основи соціального захисту, а ст.75 Конституції України встанов лено, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент Верховна Рада України. Конституція не надавала права парламенту делегу вати свої повноваження іншим державним органам, а останнім своїми нормативно-правовими актами змінювати положення законів.

Посилання відповідача на те, що Бюджетним кодексом встановлено, що видатки на дер жавні програми з ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи належать до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України, не підтверджує висновок про правильність нарахування позивачу щорічної допомоги на оздо ровлення в розмірі, встановленому постановою Кабінету Міністрів України. Такий висновок не ґрунтується на законі.

Згідно до ст.71 Закону України «Про державний бюджет України на 2009 рік»Кабінету Міністрів України надано право встановлювати розміри соціальних виплат, які відповідно до законодавства визначаються залежно від розміру мінімальної заробітної плати в абсолютних сумах у межах асигнувань, передбачених за відповідними бюджетними програмами.

З наведеного вбачається, що Закон України «Про державний бюджет України на 2009 рік» не встановлює конкретний розмір разової щорічної допомоги на оздоровлення для осіб зі статусом постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи, а надає право Кабінету Міністрів України встановлювати розміри соціальних виплат, розмір яких залежить від мінімальної заробітної плати.

На час виплати позивачу у січні 2009 року, Кабінет Міністрів України не скористувався своїм правом та не прийняв нормативний акт, яким би було встановлено на 2009 рік розміри соціальних виплат чорнобильцям.

Таким чином, на підставі вищенаведеного колегія судів дійшла висновку, що суд першої інстанції при вирішені спору у цій справі щодо виплати позивачу разової щорічної допомоги за 2009 рік, правильно застосував до спірних відносин норми ст.48 Закону України «Про соціальний статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»

Законною та обґрунтованою колегія суддів вважає постанову суду першої інстанції в частині захисту прав позивача на отримання допомоги до 5 травня у 2009 році в розмірі визначому спеціальною нормою закону, тобто статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», яка була чинною та діяла у період 2009 року в редакції, відновленій рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-р/2008, що зобовязувало відповідача у 2009 році керуватися вказаною нормою Закону та нарахувати і виплатити позивачу разову грошову допомогу до 5 травня виходячи із розміру восьми мінімальних пенсій, встановленого на час виплати Законом України про Державний бюджет України на 2009 рік.

Доводи апеляційної скарги вищенаведених висновків суду не спростовують та не можуть слугувати підставою для скасування постанови суду в цій частині та для відмови у задоволені вимог позивача в цій частині.

Оскільки суд першої інстанції задовольняючи вимоги позивача в резолютивній частині виклав свої висновки про захист прав позивача загально за період 2007-2009 р.р., а рішення суду у цій справі скасовуєтися апеляційною інстанцією лише в частині 2007-2008 р.р., з прийняттям в цій частині нової постанови, задля зрозумілості судового рішення та забезпечення можливості його виконання, колегія суддів вважає за необхідне вискласти резолютивну частину постанови суду першої інстанції в іншій редакції.

Керуючись п.3 ч.1 ст.198, п.4 ч.1 ст.202, ст.205, ст.207 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Голованівської районної державної адміністрації Кіровоградської області задовольнити частково.

Постанову Голованівського районного суду Кіровоградської області від 02 лютого 2010 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Голованівської районної державної адміністрації Кіровоградської області про захист його права на отримання у 2007 році та 2008 році щорічної разової допомоги на оздоровлення у розмірі, передбаченому ст.48 Закону «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»та разової щорічної допомоги до 5 травня у розмірі, передбаченому ч.5 ст.13 Закону «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»- відмовити

Визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Голованівської районної державної адміністрації Кіровоградської області стосовно нарахування та виплати ОСОБА_1 у 2009 році щорічної разової допомоги на оздоровлення у розмірі меншому ніж передбачено ст.48 Закону «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»та разової щорічної допомоги до 5 травня у розмірі меншому ніж передбачено ч.5 ст.13 Закону «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»

Зобовязати Управління праці та соціального захисту населення Голованівської районної державної адміністрації Кіровоградської області здійснити донарахування та забезпечити виплату ОСОБА_1 суму недоотриманої ним за 2009 рік щорічної разової допомоги на оздоровлення, розрахованої відповідно до ч.4 ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»виходячи із розміру пяти мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленого Законом України про державний бюджет на 2009 рік на час виплати допомоги у січні 2009 року та за відрахунком раніше отриманої позивачем суми допомоги.

Зобовязати Управління праці та соціального захисту населення Голованівської районної державної адміністрації Кіровоградської області здійснити донарахування та забезпечити виплату ОСОБА_1 суму недоотриманої ним за 2009 рік щорічної разової допомоги до 5 травня, розрахованої відповідно до ч. ч.5 ст.13 Закону «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»виходячи із розрахунку восьми мінімальних пенсій за віком, встановленого Законом про державний бюджет на 2009 рік на час виплати допомоги у квітні 2009 року, та за відрахунком раніше отриманої позивачем суми допомоги.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили через пять днів після направлення її копії, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання чинності.

Головуючий: С.В. Сафронова

Суддя: В.Ю. Поплавський

Суддя: С.А. Уханенко