Справа № 38517/09
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2010-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" травня 2010 р. справа № 2а-491/07

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Сафронової С.В.
суддів: Поплавського В.Ю. Уханенка С.А.
при секретарі судового засідання: Литовченко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу Міністерства оборони України на постанову Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2007 року

у адміністративній справі № 2а-491/07 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень та стягнення заборгованості за продовольче забезпечення, -

в с т а н о в и л а :
Постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2007 року позов ОСОБА_1 задоволено, визнано незаконною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 в невиплаті грошової компенсації за продовольче забезпечення та стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за продовольче забезпечення у розмірі 15117,23 грн.

На вказану постанову суду першої інстанції апеляційну скаргу подано Міністерством оборони України, в якій ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції з підстава порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт просить ухвалити нове рішення про відмову позивачці у задоволенні її позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, суд першої інстанції не врахував положення чинного законодавства, яким з 2000 р. було призупинено норму Закону, що встановлювала право військовослужбовців Збройних Сил України на отримання продуктів харчування або грошової компенсації за продукти харчування і речове майно.

При перегляді справи за апеляційною скаргою військової частини, колегією суддів встановлено, що предметом спору по цій справі є бездіяльність військової частини щодо належного продовольчого забезпечення позивачки під час проходження нею військової служби та відновлення порушених прав шляхом стягнення грошової компенсації.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивачка проходила військову службу в Збройних Силах з 1982 року та знаходилася на фінансовому забезпеченні в військовій частині НОМЕР_1 і отримувала продовольче забезпечення до часу зупинення дії ч.2 ст.9 Закону України «Про соціальний і соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей»

Задовольняючи вимоги позивачки, суд першої інстанції керувався положеннями статей 17 і 22 Конституції України, статтею 2, ч.1 та ч.4 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також положеннями Постанови КМУ від 12.03.1996 р. № 316 та № 426 від 29.03.2002 р. у зв`язку з чим дійшов висновку, що прийнятим Законом України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів`від 17.02.2000 р., не було відмінено дію ч.1 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тому відповідач зобов`язаний був перевести позивачку на іншу норму продовольчого забезпечення, тобто на норму № 1 (загальновійськову), оскільки згідно статті 16 Закону України «Про Збройні Сили України`йому державою гарантоване соціальний і правовий захист, отримання фінансового, ресового, продовольчого та інших видів забезпечення.

Не забезпечення позивачки продовольчим забезпеченням у період з 11.03.2000 р. по 30.09.2005 р. та не переведення її на іншу норму продовольчого забезпечення судом визнано як бездіяльність відповідача при здійсненні управлінських функцій, яка призвела до порушення законних прав та інтересів позивачки, та створила заборгованість в загальній сумі 15117,23 грн.

Колегія суддів не може погодитися з викладеними вище висновками суду першої інстанції, оскільки вони суперечать обставинам справи та нормам матеріального права, помилкове застосування яких призвело до постановлення незаконного рішення у справі.

Завдання адміністративного судочинства, згідно зі ст.2 КАС України, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно зі ст.9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а у разі виникнення сумніву під час розгляду справи щодо відповідності закону чи іншого правового акта Конституції України, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України, він звертається до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта.

В порушення вимог процесуального закону суд першої інстанції, вирішуючи спір належним чином не встановив порядок та процедуру продовольчого забезпечення військовослужбовців ЗСУ, що призвело до застосування у спірних правовідносин норм матеріального права, які не підлягають застосуванню

Так, посилання суду першої інстанції на вимоги статті 17, 22 Конституції України,статті 2, ч.1 статті .9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статті 16 Закону України «Про збройні сили України», та положення постанови КМУ № 426 від 29.03.2002 р. - колегія суддів вважає помилковими, оскільки наведені норми є загальними, а спірні по цій справі правовідносини регулюються спеціальними нормами Закону, тобто ч.2 ст.9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей`та Законом України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів`від 17.02.2000 р., яким з 11.03.2000 р..було призупинено дію ч.2 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»

Крім того, судом не враховано, що організація та порядок продовольчого забезпечення Збройних Сил України врегульована Положеннями про продовольче забезпечення Збройних Сил України на мирний час, затверджених наказом Міністра оборони України від 09.12.2002 р. № 402 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 20.12.2002 р. за № 992/7280.

Згідно п.1.2 та п.1.3 цього Положення, забезпечення військових частин продовольством покладено на продовольчу службу Збройних Сил України, до органів управління якої у військових частинах є продовольча служба, але якою керує Головне продовольче управління керує продовольчою службою Збройних Сил України (при Міністерстві оборони), яке також має право давати вказівки та роз`яснення військам (силам) з питань продовольчого забезпечення (п.1.4)

Відповідно до п.1.5 Положення забезпечення Збройних Сил України продовольством, технікою та майном здійснюється за схемою: Головне продовольче управління - вид Збройних Сил України, оперативне командування - продовольчий склад - військова частина (гарнізон) - військовослужбовець. Із зміною економічних відносин у державі схема забезпечення військ (сил) може змінюватися згідно з рішенням начальника Тилу Збройних Сил України.

Згідно п.1.7 Положення військові частини, які прибувають до складу (у розпорядження) виду Збройних Сил України, оперативного командування, зараховуються на продовольче забезпечення на підставі наказу (директиви) Міністра оборони України (начальника Генерального штабу Збройних Сил України). Військові частини, які прибули до складу (у розпорядження) виду Збройних Сил України, оперативного командування, у продовольчу службу виду Збройних Сил України, оперативного командування, подають атестат військової частини (на продовольство, тару, військову техніку та майно, бланки суворого обліку). Продовольча служба виду Збройних Сил України - служба, на яку покладені функції продовольчого забезпечення через підпорядковані продовольчі склади.

Лише після перевірки атестата начальник продовольчої служби виду Збройних Сил України, оперативного командування своїм рішенням прикріплює військову частину на продовольче забезпечення до найближчого продовольчого складу і відкриває особовий рахунок у вигляді карток (книг) на військову техніку та майно. У рішенні начальника продовольчої служби виду Збройних Сил України, оперативного командування щодо прикріплення військової частини на продовольче забезпечення вказується на підставі якого наказу (директиви) військова частина, яка прибула, прикріплюється на продовольче забезпечення до продовольчого складу. На підставі поданих військовою частиною атестату (на продовольство) начальник продовольчого складу у відповідності до рішення начальника продовольчої служби виду Збройних Сил України, оперативного командування та атестату військової частини: відкривається особовий рахунок військовій частині на продовольство, та видаються книжки чекових вимог, книжки атестатів і книжки талонів на одержання харчування; оприбутковується продовольство, бланки суворого обліку продовольчої служби, які числяться за військовою частиною згідно з даними атестата.

Проте, суд першої інстанції під час вирішення справи по суті не врахував вищенаведених положень та не з`ясував обставини щодо: наявності у відповідача атестату військової частини (на продовольство) і його змісту, наявності рішення про прикріпленняє військової частини НОМЕР_1 на продовольче забезпечення і до якого продовольчого складу. Не було судом перевірено чи відкрито у відповідача особовий рахунок на продовольство, хоча наведені обставини мають суттєве значення для вирішення питання чи було відповідачем допущено бездіяльність стосовно позивачки.

Без з`ясування вищенаведених обставин та з урахуванням долучених до матеріалів справи довідок про те, що позивач у період з 01.08.2004 р. по час розгляду справи в суді не забезпечувався продовольчим пайком, грошова вартість якого не нараховувалася військовою частиною у зв`язку з внесенням змін до ч.2 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»(а.с.7,8) у суду першої інстанції не було підстав для визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не переведення позивача на іншу норму продовольчого забезпечення та незабезпечення його продовольчим забезпеченням за період з 01 серпня 2004 року по 01 серпня 2006 року

Відповідно до п.1.10 Положення, військовослужбовці зараховуються на продовольче забезпечення наказом командира військової частини, а підставою для видання наказу про зарахування на продовольче забезпечення є атестат на продовольство, який є документом, що засвідчує, до якого числа і за якими нормами військовослужбовець забезпечений харчуванням (грошовою компенсацією замість норми харчування, загальновійськовим набором сухих продуктів) та який дає право на отримання харчування або грошової компенсації замість норми харчування, або загальновійськового набору сухих продуктів.

Статтею 104 КАС України особу, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин, наділено правом на звернення до адміністративного суду з позовом. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.71 КАС України саме на позивача законодавчем покладено обов`язок доказування обставин, на яких грунтуються його вимоги і заперечення, і якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не буде встановлено, у суду немає правових підстав для задоволення позову.

Як вбачається із матеріалів справи вимоги позивачки про його право на отримання у період 2000-2005 р.р. продовольчого забезпечення та порушення цього права відповідачем ґрунтується лише на її поясненнях, та долученого нею ж розрахунку заборгованості. Проте, такі докази не можуть бути визнані належними та такими, що обґрунтовують заявлені вимоги, оскільки вони не підтверджують того, що командиром військової частини видавався наказ про зараховання позивачки на продовольче забезпечення та не свідчать про наявність у позивачки атестату на продовольство, а відповідно і права на отримання харчування або грошової компенсації замість норми харчування.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачкою не було доведено належними доказами про порушення відповідачем її права, тому підстав для задоволення вимог позивачки не має.

Про відсутність у позивачки права матеріальної вимоги свідчать наступні положення Закону:

Відповідно до вимог ч.2 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей`в редакції, яка діяла до 11 березня 2000 року, військовослужбовці мали право одержувати за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них.

Дію ч.2 ст.9 вказаного Закону призупинено пунктом 2 Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів», після чого із бюджету не передбачалося асигнувань на компенсацію за продовольче забезпечення.

Законом України «Про внесення зміни до пункту 2 Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів`від 23 березня 2000 року Закон доповнено словами «(за винятком військовослужбовців Міністерства оборони України, Служби безпеки України, Управління державної охорони та Головного управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, що використовують цивільний одяг, який зашифровує особу та відомчу належність військовослужбовців)».

Таким чином, у період з 11.03.2000 р. по 30.09.2005 р. дію частини другої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей`було призупинено в частині одержання військовослужбовцями продовольчих пайків або за їх бажанням грошової компенсації замість них та замість речового майна (за винятком військовослужбовців Міністерства оборони України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони та Головного управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, що використовують цивільний одяг, який зашифровує особу та відомчу належність військовослужбовців.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади і їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положення Закону № 1459-ІІІ/1459-14 не скасовано та не визнано неконституційним у встановленому законом порядку, тому відповідач діючи у період 2004-2006 р.р. відповідно до чинного на той час Закону діяв правомірно та у спосіб, що визначений Законом, а також у межах повноважень і з використанням цих повноважень з метою з якою вони надані.

Наведені зміни до закону також свідчить про відсутність у позивачки безспірного права на отримання грошової компенсації замість не отриманих у період з 2000-2005 р.р. продовольчих пайків та відповідно відсутність підстав для задоволення її вимог щодо стягнення на її користь компенсації за не отримане продовольче забезпечення

Порушення судом першої інстанції норм матеріального права є підставою для скасування ухваленого рішення та прийняття нового рішення про відмову у задоволені вимог позивачкиа у повному обсязі.

Щодо вимог апелянта про вирішення питання про поворот виконання судового рішення Відповідно до вимог ч. 1 ст. 265 КАС України, колегія суддів вважає за недоцільне вирішення вказаного питання в наступний час, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості щодо виконання судового рішення.

Керуючись п.3 ч.1 ст.198, ст.202, ст.205, ст.207 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити частково.

Постанову Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2007 року скасувати

Відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 .

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду України на протязі двох місяців починаючи з наступного дня після виготовлення повного тексту постанови.

У повному обсязі постанова суду виготовлена 25 травня 2010 року.

Судді: Сафронова С.В.

Поплавський В.Ю.

Уханенко С.А.