Справа № 10475/09
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2010-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" квітня 2010 р. справа № 2а-14391/08/0470

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Поплавського В.Ю. Уханенка С.А.

при секретарі судового засідання: Литовченко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Кіровському районі м.Дніпропетровська на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 березня 2009 року

у адміністративні справі № 2а-14391/08/0470 за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Кіровському районі м.Дніпропетровська про зобовязання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и л а :

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 березня 2009 року частково задоволено позов ОСОБА_1, визнано неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в Кіровському районі м.Дніпропетровська та зобовязано відповідача здійснити перерахунок і виплату ОСОБА_1 недоплачену соціальну допомогу як дитині згідно зі статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»за період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року.

В апеляційній скарзі управління Пенсійного фонду України в Кіровському районі м.Дніпропетровська посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції і постановити нове рішення, яким відмовити у задоволені вимог позивачки.

Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що у період 2006-2007 р.р. дія ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»призупинялася Законами України «Про Державний бюджет на 2006 рік»та «Про Державний бюджет на 2007 рік», а після прийняття Конституційним Судом України рішення № 6-рп/2007 від 09.07.2007 р. Верховною радою України не приймалося рішень про відновлення дії вказаної норми ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Вказує про неможливість застосування до даних спірних правовідносин положень ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»Також вказує на те, що виплата підвищення до пенсії дітям війни проводиться із державного бюджету, а не із бюджету Пенсійного фонду України, тому відповідач не вбачає будь-яких порушень законодавства в своїх діях.

При перегляді справи в апеляційному порядку колегією суддів встановлено, що предметом спору по цій справі є дії територіального органу Пенсійного фонду України щодо нарахування та виплати позивачці пенсії без урахування положень ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»

Статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»№ 2195-IV від 18.11.2004 р. (далі Закон № 2195-IV від 18.11.2004 р.), яка регулює питання державної соціальної підтримки дітей війни, дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивачка перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Кіровському районі м.Дніпропетровська та має статус «дитини війни», а тому відповідно має право на отримання державної соціальної підтримки, встановленої ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», яка протягом 2006-2007 р.р. відповідачем не виплачувалася.

Вирішуючи спір та задовольняючи позов в частині визнання неправомірними дій відповідача у період з 09.07.2007 р. по 31.12.2007 р. щодо нарахування та виплати пенсії позивачці з її підвищенням згідно до положень статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», і про зобовязання відповідача вчинити певні дії по відновленню позивачці прав, порушених діями субєкту владних повноважень за вказаний період часу, суд першої інстанції виходив з положень Рішення Конституційного суду України № 6-рп від 09.07.2007 р., яким визнані неконституційними положення п.12 ст.71 та ст.111 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», що призупиняли на 2007 рік дію ст.6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх законними і обґрунтованими, оскільки права позивачки на отримання щомісячно пенсії, підвищеної на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком відповідно до ст.6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р. відновлено вищезазначеним рішенням Конституційного Суду України, а згідно змісту ч.2 ст.150 Конституції України рішення, що ухвалені Конституційним Судом України є остаточними і не можуть бути оскаржені, та є обов'язковими до виконання на усій території України

Враховуючи преюдиціальне значення рішення Конституційного суду України для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статті зазначеного Закону, що визнані неконституційними, суд першої інстанції правильно вирішив про обовязок відповідача перерахувати та виплатити позивачу підвищення до пенсії у розмірі, встановленому статтею 6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р.

Щодо наведених відповідачем в апеляційній скарзі доводів незаконності рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову та стосовно відсутності в його діях протиправності по відношенню до позивачки, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч.3 ч.4 ст.8 КАС України, звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

За положеннями чинного законодавства України, розмір мінімальної пенсії визначається лише за правилами, передбаченими ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»від 09.07.2003 № 1058-ІV, іншого нормативно-правового акту, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.

Не визначеність у Законі іншого, ніж вищенаведеній у попередньому абзаці нормі Закону, розміру для обчислення підвищення до пенсії особам зі статусом «дитина війни», не може бути підставою для відмови в реалізації позивачкою конституційної гарантії та права на отримання щомісячного підвищення до пенсії, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, як про це визначено у ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

За наведених обставин, посилання відповідача на положення ч.3 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»є недоречними та колегією суддів до уваги не приймається.

Таким чином, з 09 липня 2007 року вихідним критерієм обрахунку підвищення пенсії дітям війни виступав мінімальний розмір пенсії за віком, який відповідно до частини 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»вираховувався виходячи з прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, тобто у 2007 році - частиною 3 статті 62 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік».

Частиною третьої статті 62 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» із змінами внесеними Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»від 15 березня 2007 року встановлено, що для визначення мінімального розміру пенсії за віком відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»з 1 квітня та з 1 жовтня 2007 року застосовується прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, визначений абзацом 5 частини 1 цієї статті, збільшений на 1 відсоток, що складає відповідно 410 грн. 06 коп., 415 грн. 11 коп.

Отже право на підвищення пенсії, що передбачене статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», у 2007 році у позивача виникло з 09 липня 2007 року, тобто з дня визнання неконституційними положень законів України про державний бюджет України на 2007 рік про зупинення дії статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

За наведених обставин, вирішуючи спір суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що з 09 липня 2007 року суб'єкт владних повноважень порушив права позивачки як дитини війни на соціальний захист.

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами при розрахунку підвищення пенсії, яке передбачено статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», застосуванню підлягає мінімальний розмір пенсії за віком, який вираховується виходячи з прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законами про Державний бюджет України на певний рік, а не розмір, що установлений постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 530 «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян».

Колегія суддів вважає постанову суду першої інстанції обґрунтованою, належним чином мотивованою та законною, оскільки судове рішення містить посилання на конкретні пункти законів України.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки відповідно до приписів ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відсутність коштів у відповідача на виплату «дітям війни»підвищення у розмірі згідно ст.6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р., при тому що відповідач не вчинив жодної дії реально направленої на їх отримання для виконання покладених на нього державою обовязків - не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки відповідні державні органи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто, навіть при відсутності належного фінансування державою даного виду виплат, відповідач був зобовязаний діяти на підставі і у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і використовувати надані йому повноваження з метою, з якою ці повноваження надані.

При розгляді даного спору необхідно врахувати положення глави 4 Бюджетного кодексу України щодо бюджетного процесу та встановлений у ст.35 Бюджетного кодексу України порядок розроблення бюджетних запитів, які враховуються при підготовці проекту Державного бюджету України з огляду на які колегія суддів вважає, що правомірними вважалися б дії відповідача у разі прийняття ним участі у формуванні Бюджету України, як це передбачено діючими нормативно-правовими актами, тобто відповідні звернення до Головного Управління та Пенсійного Фонду України з пропозиціями щодо обсягу бюджетних коштів (з урахуванням права позивачки), необхідних для діяльності територіального органу пенсійного фонду після надання Конституційним Судом України розяснень щодо неконституційності положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»і на наступний бюджетний період, та судове вирішення питань щодо безпідставної відмови в підвищенні обсягу видатків. І такої можливості на погляд колегії суддів відповідач не був позбавлений.

В Прикінцевих положеннях Закону України «Про соціальний захист дітей війни»Кабінету Міністрів України було дано доручення подати до Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом та привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом, забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади своїх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом. Невиконання Кабінетом Міністрів України наведених норм Закону не може слугувати підставою для порушення прав позивачки стосовно належної, гарантованої державою соціальної підтримки.

Таким чином, з огляду на встановлені фактичні обставини справи та обрану судом першої інстанції правову позицію, колегія суддів приходить до висновку про відповідність оскаржуваної постанови нормам матеріального та процесуального права, тому відповідно не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача та для зміни або скасування судового рішення.

Керуючись п.1 ч.1 ст.198, ст.200, ст.205, ст.206 КАС України, колегія суддів, -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Дніпропетровська залишити без задоволення, ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 березня 2009 року залишити без змін

Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців після набрання законної сили судового рішення апеляційної інстанції.

В повному обсязі ухвала суду виготовлена до 13 жовтня 2009 року

Судді: Сафронова С.В.

ОСОБА_2

ОСОБА_3