Справа № 1634/10
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2010-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" жовтня 2010 р. справа № 2а-1139/09

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Поплавського В.Ю. Уханенка С.А.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Бобринецькому районі Кіровоградської області на постанову Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 12 листопада 2009 року

у адміністративній справі № 2а-1139/09 за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Бобринецькому районі Кіровоградської області про визнання бездіяльності неправомірною та стягнення недоплаченої щомісячної державної допомоги дітям війни та інших виплат, -

В с т а н о в и л а :

Постановою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 12 листопада 2009 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано незаконною бездіяльність управління Пенсійного фонду України в Бобринецькому районі Кіровоградської області щодо своєчасного перерахунку та виплати пенсії позивачу в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком у відповідності до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», за період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року та з 22.05.2008 року по 31.12.2008 року та зобовязано відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії позивачці з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року та з 22.05.2008 року по 31.12.2008 року з урахуванням підвищення в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». В іншій частині позовних вимог судом відмовлено.

В апеляційній скарзі управління Пенсійного фонду України в Бобринецькому районі Кіровоградської області посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції в частині задоволених вимог та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що у період 2006-2007 р. р. дія ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»призупинялася Законами України «Про Державний бюджет на 2006 рік»та «Про Державний бюджет на 2007 рік», а після прийняття Конституційним Судом України рішення № 6-рп/2007 від 09.07.2007 р. Верховною радою України не приймалося рішень про відновлення дії вказаної норми ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Вказує, що законодавством України не визначено поняття «мінімальна пенсія за віком»як розрахункова величина для підвищення пенсії за ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», так як положення ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»передбачає, що мінімальний розмір пенсії за віком у розмірі прожиткового рівня, може застосовуватися виключно для визначення розміру пенсій, призначених згідно із Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»№ 1058 від 09.07.2003 року та на осіб, які підпадають під дію ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»не розповсюджується. Також вказує на те, що у 2008 році Державним бюджетом України визначено розмір виплати надбавки до пенсії «Дітям війни», які позивачем і отримувалися, а фінансування виплат за Законом України «Про соціальний захист дітей війни»проводиться із державного бюджету, а не із бюджету Пенсійного фонду України, тому відповідач не вбачає будь-яких порушень законодавства в своїх діях.

При перегляді справи в апеляційному порядку колегією суддів встановлено, що предметом спору по цій справі є бездіяльність територіального органу Пенсійного фонду України, яка виявилася у незастосуванні приписів ст.6 Закону України Про соціальний захист дітей війни при нарахуванні та виплаті позивачу пенсії у період 2006-2008 р.р.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач має статус дитини війни, що відповідно до вимог ст.1 Закону України Про соціальний захист дітей війни № 2195-IV від 18.11.2004 р., який набрав чинності з 01.01.2006 року, надає йому право на отримання пільг та державної соціальної підтримки, встановлених цим Законом.

Задовольняючи позов в частині зобовязання відповідача здійснити перерахунок та виплату передбаченого ст.6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р. підвищення до пенсії, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про неможливість звуження змісту права позивача на гарантований державою соціальний захист та про обовязок держави в особі відповідача по справі забезпечити належний матеріальний рівень позивача.

Правильним та обґрунтованим колегія суддів вважає висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову позивача в частині зобовязання відповідача перерахувати та виплатити йому суму недоотриманого підвищення до пенсії за 2006 рік та з 01.01.2007 року до 09.07.2007 року, оскільки, у зазначений період часу діяли положення Закону України «Про державний бюджет України на 2006 рік», який не визнавався неконституційним та є чинним до наступного часу, та положення Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік», що зупиняли дію ст.6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р.

Задовольняючи позов позивача в частині зобовязання відповідача здійснити нарахування передбаченого ст.6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р. підвищення до пенсії, суд першої інстанції спираючись на положення ст.46 Конституції України, ст.7 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р. та Рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 р. № 8-рп/2006 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного утримання), прийшов до висновку про неможливість звуження змісту права позивача на гарантований державою соціальний захист та обовязку держави в особі відповідача по справі забезпечити належний матеріальний рівень позивача, який має статус «дитини війни».

Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції в частині підтвердження права позивача на отримання щомісячно у період з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року пенсії, підвищеної на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком згідно ст.6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р, і вважає такі висновки суду законними та обґрунтованими, оскільки це право позивача підтверджено Рішенням Конституційного Суду України № 6-рп від 09.07.2007 р., яким визнані неконституційним положення п.12 ст.71 та ст.111 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», що призупиняли на 2007 рік дію ст.6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р та Рішенням Конституційного суду України від 22.05.2008 р. № 10-рп/2008 про визнання неконституційними положень «Внесення змін до деяких законодавчих актів України»та пункту 3 розділу III «Прикінцеві положення»Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким змінювався розмір підвищення пенсії дітям війни.

Відповідно під час вирішення спору судом першої інстанції правильно застосовані положення Закону з урахуванням його дії в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка стала діяти пізніше, тобто ст.6 Закону України Про соціальний захист дітей війни.

Такі висновки узгоджуються з п.2 Рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2000 від 14.12.2000 р., в якому міститься розяснення, що закони та інші правові акти або їх окремі положення, визнані рішеннями Конституційного суду України неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що відповідно до частини другої статті 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Відповідно до ч.2 ст.150 Конституції України до повноважень Конституційного Суду України належить: офіційне тлумачення Конституції України та законів України. З питань, передбачених цією статтею, Конституційний Суд України ухвалює рішення, які є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Враховуючи, що вказане рішення Конституційного суду України має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статті зазначеного закону, що визнані неконституційними, суд першої інстанції правильно вирішив про обовязок відповідача нарахувати позивачу державну соціальну підтримку у розмірі, встановленому статтею 6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р.

Правильними є висновки суду першої інстанції щодо нарахування позивачу пенсії з урахуванням розміру мінімальної пенсії за віком, оскільки чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»і іншого нормативно-правового акту, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір - немає.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За Преамбулою Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Статтею 58 зазначеного Закону на Пенсійний фонд покладене керівництво та управління солідарною системою, збір, акумуляція та облік страхових внесків, призначення пенсії та підготовка документів для її виплати, забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання, здійснення контролю за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішення питань, пов'язаних з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснення адміністративного управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені Законом і статутом Пенсійного фонду.

Відповідно до п.15 Положення «Про Пенсійний фонд України», Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження через створені в установленому порядку територіальні управління.

Надання дітям війни соціальної підтримки є державною програмою соціальної допомоги, яка згідно ст.87 Бюджетного кодексу України відноситься до видатків Державного бюджету, а Пенсійний фонд України згідно ст.21 Бюджетного кодексу України є розпорядником бюджетних коштів для здійснення програми соціальної підтримки дітям війни та відповідно до ч.4 ст.22 Бюджетного кодексу України розробляє план своєї діяльності відповідно до завдань та функцій, визначених нормативно-правовими актами, виходячи з необхідності досягнення конкретних результатів за рахунок бюджетних коштів, а також розробляє на підставі плану діяльності проект кошторису та бюджетні запити і подає їх до Мінфіну України чи місцевому фінансовому органу, затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (до яких відноситься і відповідач) та інше.

Таким чином, вищенаведені норми свідчать про те, що обовязок по нарахуванню та виплаті доплати до пенсії позивачу, передбаченої ст.6 Закону України № 2195-IV від 18.11.2004 р. покладено на відповідні територіальні управління за місцем проживання позивача.

При розгляді даного спору також необхідно врахувати положення глави 4 Бюджетного кодексу України щодо бюджетного процесу та встановлений у ст.35 Бюджетного кодексу України порядок розроблення бюджетних запитів, які враховуються при підготовці проекту Державного бюджету України з огляду на які колегія суддів вважає, що правомірними вважалися б дії відповідача у разі прийняття ним участі у формуванні Бюджету України, як це передбачено діючими нормативно-правовими актами, тобто відповідні звернення до Головного Управління та Пенсійного Фонду України з пропозиціями щодо обсягу бюджетних коштів (з урахуванням права позивача), необхідних для діяльності територіального органу пенсійного фонду після надання Конституційним Судом України розяснень щодо неконституційності положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»і Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік», та на наступний бюджетний період. І такої можливості на погляд колегії суддів відповідач не був позбавлений.

Оскільки функції з призначення, виплати пенсій, надбавок, підвищень та доплат діючим законодавством покладено на органи Пенсійного фонду України, тому відповідач по справі заперечуючи проти адміністративного позову, у відповідності до вимог ч.2 ст.71 КАС України повинен був доказати правомірність своєї бездіяльності стосовно позивача у період після прийняття Конституційним Судом України Рішень від 09.07.2007 р. та від 22.05.2008 р. Таких доказів відповідачем не надано.

Відповідач тривалий час ігнорував вимоги діючого законодавства і тим самим активно протидіяв позивачу у реалізації прав на отримання підвищення до пенсії, хоча з дня прийняття Рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2007 та № 10-рп/2008 відповідач повинен був керуватися їх положеннями в своїй діяльності, а також був зобовязаний розяснити позивачу про відновлення права отримувати суми пенсії, підвищеної відповідно до вимог ст.6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р. Проте, всупереч чинного законодавства відповідач не розяснював позивачу про чинність положень ст.6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р. у період з 09.07.2007 р. по 31.12.2007 р. та з 22.05.2008 р. по 31.12.2008 р.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що у Прикінцевих положеннях Закону України «Про соціальний захист дітей війни»Кабінету Міністрів України було дано доручення подати до Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом та привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом, забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади своїх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом. Невиконання Кабінетом Міністрів України наведених норм Закону не може слугувати підставою для порушення прав позивача стосовно належної, гарантованої державою соціальної підтримки.

З огляду на встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи та обрану правову позицію, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги щодо скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про відмову у задоволенні вимог.

Керуючись п.1 ч.1 ст.198, ст.200, ст.205, ст.206 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Бобринецькому районі Кіровоградської області залишити без задоволення, постанову Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 12 листопада 2009 року залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили через пять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного України протягом двадцяти днів.

Головуючий: С.В. Сафронова

Суддя: В.Ю. Поплавський

Суддя: С.А. Уханенко