Справа № 17567/10
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2010-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" листопада 2010 р.справа № 2а-17071/09/0470

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Божко Л.А. Уханенка С.А.

при секретарі судового засідання: Близнюк Т.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційні скарги Міністерства фінансів України та Державної судової адміністрації України на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2010 року

у адміністративній справі № 2а-17071/09/0470 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства фінансів України, Державного казначейства України, Державної судової адміністрації України, та третіх осіб на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області та Апеляційний суд Дніпропетровської області про визнання дій неправомірними та стягнення заробітної плати, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Міністерства фінансів України, Державного казначейства України, Державної судової адміністрації України, та третіх осіб: Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області та Апеляційного суду Дніпропетровської області, з позовними вимогами про: визнання протиправними дій Міністерства фінансів України та Державної судової адміністрації України щодо нарахування заробітної плати, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати 332 грн., за період з 1 січня 2006 року по 31 жовтня 2009 року; та про стягнення з Міністерства фінансів України шляхом списання коштів з розрахункового рахунку Державного казначейства України в порядку, передбаченому Постановою Кабінету Міністрів України від 09 липня 2008 року № 609 «Про затвердження порядку виконання рішень про стягнення коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти державного та місцевого бюджетів, або бюджетних установ»суму ненарахованої та неотриманої заробітної плати за період з 1 січня 2006 року по 31 жовтня 2009 року 100958, 58 грн.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2010 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені у повному обсязі, а саме: визнано протиправними дії Міністерства фінансів України щодо включення коштів до видатків для фінансування заробітної плати судді Кочкової Наталії Олексіївни, за період з 1 січня 2006 року по 31 жовтня 2009 року, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати 332 грн.; визнано протиправними дії Державної судової адміністрації України щодо нарахування ОСОБА_1 заробітної плати судді, за період з 1 січня 2006 року по 31 жовтня 2009 року, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати 332 грн.; та стягнуто з Міністерства фінансів України шляхом списання коштів з розрахункового рахунку Державного казначейства України в порядку, передбаченому Постановою Кабінету Міністрів України від 9 липня 2008 року № 609 «Про затвердження порядку виконання рішень про стягнення коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти державного та місцевого бюджетів, або бюджетних установ»суму ненарахованої та неотриманої заробітної плати за період з 1 січня 2006 року по 31 жовтня 2009 року в розмірі 101 835, 73 грн. (сто одна тисяча вісімсот тридцять п'ять грн. 73 коп.).

З рішенням суду першої інстанції не погодилися відповідачі у справі: Міністерство фінансів України та Державна судова адміністрація України, й подали, кожен окремо, апеляційні скарги, в яких просять постанову суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1.

В обґрунтування апеляційних скарг обидва апелянта зазначають про прийняття судом першої інстанції постанови у цій справі з порушенням норм матеріального та процесуального права, що на їх думку призвело до неправильного вирішення справи.

Посилаючись на безпідставність висновків суду першої інстанції, Державна судова адміністрація вказує на те, що її дії у спірних правовідносинах повністю узгоджуються з Положенням «Про державну судову адміністрацію України», Бюджетним кодексом України, та Законами «Про судоустрій України», «Про оплату праці», «Про Державний бюджет України на 2006-2009 роки», а також урядовими постановами, які приймалися задля врегулювання питання нарахування та виплати заробітної плати суддів.

Міністерство фінансів України акцентує увагу апеляційної інстанції на тому, що виплата матеріального забезпечення суддів потребує фінансування з Державного бюджету України, і її обсяги не можуть визначатися будь-якими іншими законами, крім закону про Державний бюджет України. Крім того, вказаний апелянт звертає увагу суду на те, що видатки, передбачені в Державному бюджеті України на відповідні роки, на оплату праці суддів були фактично здійсненні Держказначейством на 100% від плану.

Мотивуючи безпідставність заявлених у цій справі позивачкою вимог до Міністерства фінансів України, апелянт посилається на те, що Бюджетний кодекс України та Положення про Міністерство фінансів України не передбачають підстав для фінансування заборгованості заробітної плати з Міністерства фінансів України на користь позивачки заборгованості по заробітній платі, матеріальній допомозі та інших надбавок, а також на те, що Міністерство фінансів України не розробляє проект закону про Державний бюджет України, а головним розпорядником коштів передбачених в Держбюджеті на утримання суддів загальної юрисдикції є Державна судова адміністрація України, що на погляд апелянта свідчить про відсутність законних підстав для стягнення саме з Міністерства фінансів недоплаченої позивачці заробітної плати за період з 2006 року по 2009 рік.

Окремо, Міністерство фінансів України звертає увагу апеляційної інстанції на те що у Державному бюджеті України на 2009 рік не передбачено видатків на виконання рішень судів про стягнення недоотриманої заробітної плати понад розміри, встановлені законами України про Державний бюджет України на відповідний рік, і вирішувати спірне у цій справі з порушенням норм чинного законодавства є неприпустимим, незважаючи на те, що матеріальне забезпечення суддів знаходиться не на належному рівні

Сторони до суду апеляційної інстанції не зявилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. З огляду на подані заяви сторін про розгляд справи за їх відсутності та з огляду на ч.4 ст.196 та ст.41 КАСУ надає можливість колегії суддів розглянути справу без участі осіб, які беруть участь у справі та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу

Перевіривши матеріали справи, вивчивши доводи апеляційних скарг та заперечень позивачки проти апеляційних скарг відповідачів, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог апелянтів та для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно з п.1 ч.1 ст.198, ч.1 ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1, у звязку з обранням на посаду судді, було зараховано до штату Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, де вона працювала суддею у період з 13.03.1992 року до 07.08.2008 року, при цьому з 1998 року перебувала на посаді заступника голови суду. Постановою Верховної Ради України «Про обрання суддів»від 07.02.2002 року № 3060-IІІ позивачку було обрано суддею вказаного суду безстроково, а з 07.08.2008 року на підставі Постанови Верховної Ради України «Про обрання суддів»№ 297-VІ від 22.05.2008 року її було виключено зі штату Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, у звязку з обранням суддею апеляційного суду Дніпропетровської області, та з 8 серпня 2008 року позивачку було зараховано до складу апеляційного суду Дніпропетровської області на посаду судді безстроково.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що встановлено наявність порушення прав позивачки щодо отримання заробітної плати в належному розмірі, а відповідачами не вживаються заходи до погашення заборгованості перед позивачкою.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його обґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів»від 21.12.2005 року №1243, «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року № 865 встановлено розміри посадових окладів суддям відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року № 865, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати у сумі 332,00 грн., з подальшою забороною здійснювати перерахунок та підвищення мінімальної заробітної плати.

Кабінет Міністрів України в порушення конституційних вимог п.14 ст.92 Конституції України вийшов за межі своєї компетенції та перебрав на себе функцію законодавця щодо встановлення розмірів посадових окладів суддів, поставивши в залежність виплату заробітної плати суддям від розмірів мінімальної заробітної плати, з одночасною забороною їх перерахування, чим допустився обмеження гарантій незалежності і недоторканості суддів.

При вирішенні спору у цій справі, судом першої інстанції правильно було враховано, що Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.05.2008 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19.08.2009 року, визнано незаконними постанови Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 року № 1243 «Про питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів»в частині встановлення розміру посадового окладу суддям; пункт 4-1 постанови Кабінету Міністрів України від 31.12.2005 року № 1310 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року № 865»та пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів».

Крім цього, постановою Печерського районного суду м. Києва від 19 березня 2007 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2007 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29 жовтня 2009 року визнано протиправним та скасовано п. 4-1 постанови Кабінету Міністрів України № 865 від 03 вересня 2005 року «Про оплату праці суддів».

Разом з тим, рішенням Ради суддів України від 27.06.2008 року № 105 зобов'язано Державну судову адміністрацію України, Конституційний Суд України, Верховний Суд України та вищі спеціалізовані суди України нарахувати і включити до бюджетного запиту на 2009 рік кошти, необхідні для здійснення перерахунку заробітної плати, щомісячного грошового (довічного) утримання та вихідної допомоги суддям за період з 01.06.2005 року по 31.12.2005 року та за період з 2005 по 2008 роки, а також підготувати пропозиції про внесення змін до скасованих постанов Уряду.

У даній справі, судом першої інстанції встановлено, що центральними органами виконавчої влади належного фінансування та виплат суддям не здійснювалося, і відповідачі у справі, незважаючи на те, що вищевказані судові рішення набрали законної сили - не здійснили відповідного перерахунку коштів позивачці, що відповідно є порушенням положень Конституції України, Закону України «Про статус суддів», Закону України «Про судоустрій України», що були чинні на час виникнення спірних правовідносин, ст.ст.7, 14 Кодексу адміністративного судочинства України, а також стало причиною порушення прав позивачки по цій справі.

Обов'язковість рішень суду є конституційною засадою судочинства передбаченою Конституцією України та відтвореною у нормах Кодексу адміністративного судочинства України.

Наслідком набрання законної сили вищезгаданих судових рішень є їх преюдиціальність, коли обставини, які були встановлені конкретною постановою суду, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі, не можуть оспорюватися в іншій судовій справі і є обов'язковими при винесенні іншого судового рішення.

Кодекс адміністративного судочинства України встановлює обов'язковість судового рішення як одного з основних положень адміністративного процесу і закріплює його значення як принципу адміністративного судочинства, адже виконання судового рішення є кінцевою метою судового захисту особи.

Крім того, обов'язковість судових рішень гарантується, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, Конституції та законів України, як право на судовий захист.

З огляду на доводи апеляційних скарг відповідачів у цій справі, колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 14 частини першої статті 92 Конституції України статус суддів визначається виключно Конституцією України та законами України, якими гарантовано незалежність і недоторканість суддів, а згідно з частиною першою статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів.

Виходячи з системного аналізу законодавства про статус суддів і судоустрій в Україні, в розумінні ч.1 ст.130 Конституції України вбачається, що складовою основою конституційної гарантії незалежності і недоторканості суддів є їх матеріальне і соціальне забезпечення, які не можуть бути скасовані чи звужені іншими нормативними актами держави, оскільки держава, виконуючи свій обов'язок, забезпечує відповідне фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів.

Відповідно до ст.ст.42-45 Закону України «Про статус суддів», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, невід'ємними елементами статусу суддів є матеріальне та соціально-побутове забезпечення, в тому числі і заробітна плата суддів.

Отже, невиплата, або зменшення розміру заробітної плати суддів свідчить про звуження змісту і обсягу гарантій незалежності і недоторканості суддів та порушення конституційних гарантій, закріплених ОСОБА_2 Законом України.

Гарантії самостійності судів і незалежності суддів забезпечують особливий порядок фінансування та організаційне забезпечення діяльності судів, встановлених законодавством. Реалізація належного фінансового забезпечення судів та виплати суддям гарантованої державою заробітної плати, пов'язана з діяльністю центральних органів виконавчої влади: Кабінету Міністрів України, Міністерства фінансів України, Державної судової адміністрації України, Державного казначейства України та суду, в якому працює суддя.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп зазначена конституційна норма зобов'язує органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі закону, тобто у своїй діяльності приймати такі рішення, які не суперечать чинному законодавству, а їх управлінські функції не повинні виходити за межі закону. Зокрема, ОСОБА_2 України встановлює для суб'єкта владних повноважень спосіб діяльності передбачений Конституцією та законами України, а також визначає сферу його компетенції, тобто яким чином здійснюються дії, спрямовані на реалізацію владних повноважень, які повинні спиратися тільки на компетенційні права і обов'язки, а тому використовувати у своїй діяльності тільки ті засоби, форми і прийоми, які передбачені законом. Всі органи державної влади, органи місцевого самоврядування та посадові особи повинні діяти в межах повноважень визначених і встановлених у законодавчих актах.

Держава в особі державних органів здійснює політику відповідно до принципу законності. Тому дотримання принципу законності є обов'язком для центральних органів виконавчої влади, інших державних органів, їх посадових осіб, які зобов'язані діяти лише на підставі, у порядку, у спосіб та в межах своєї компетенції, оскільки підзаконні нормативно-правові акти стосуються безпосередніх виконавців вимог нормативно-правових актів посадових осіб, а також підприємств, установ та організацій (незалежно від форм власності) та громадян.

Судом першої інстанції встановлено, що порушення прав позивачки виявлено у невчиненні дій відповідачами, тобто в бездіяльності центральних органів виконавчої влади, а саме: Міністерства фінансів України, Державної судової адміністрації України, Державного казначейства України щодо здійснення фінансування, виплати та перерахунку заробітної плати з урахування визнання постановою суду від 21.05.2008 року незаконним п. 4-1 постанови Кабінету Міністрів України від 31.12.2005 року № 1310 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року № 865»та пункту 4-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів»

В порушення вимог ст.ст.20, 21 Бюджетного кодексу України, Державна судова адміністрація України, як головний розпорядник бюджетних коштів та учасник бюджетного процесу, не звернулася з бюджетним запитом до Міністерства фінансів України для подальшої підготовки пропозицій до Кабінету Міністрів України при розробленні проекту Державного бюджету України, чим порушено принцип відповідальності учасника бюджетного процесу, яким передбачено, що кожен учасник бюджетного процесу несе відповідальність за свої дії або бездіяльність на кожній стадії бюджетного процесу.

Отже, виходячи з встановлених у справі обставин, які свідчать про бездіяльність суб'єктів владних повноважень, що проявляється у їх пасивній поведінці, тобто в невчиненні дії, яка має вплив на реалізацію прав, свобод та інтересів фізичної особи, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що нездійснення перерахунку коштів позивачці, необхідно розглядати як порушення її прав з боку державних органів, що є значущим для позивачки, оскільки відповідачі у справі не визнають за собою обовязків по реалізації конституційної гарантії та охоронюваних правовідносин з приводу отримання позивачкою від держави визначеної законом заробітної плати

Відповідачами не вчинено відповідних дій щодо фінансування та виплати заборгованості перед позивачкою, а тому спірні правовідносини, що виникають в процесі реалізації права на отримання невиплачених сум заробітної плати суддею, основані на принципі юридичної визначеності, який не дозволяє державі посилатися на відсутність коштів при реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах, створюючи при цьому ситуацію правової невизначеності держави стосовно джерела фінансування.

Статтею 44 Закону України «Про статус суддів», в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, чітко визначено матеріальне та побутове забезпечення суддів і встановлено розміри їх посадових окладів, які нараховуються у відсотковому відношенні до посадового окладу Голови Верховного Суду України і не можуть бути меншими від 50 відсотків його окладу. Зокрема, посадовий оклад судді не може бути меншим від 80 відсотків посадового окладу голови суду, в якому працює суддя.

За змістом зазначеного Закону заробітна плата суддів складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років, інших надбавок. Гарантований мінімальний посадовий оклад судді не може бути меншим встановленого вищеназваного співвідношення. А тому невиконання цього принципу є порушенням конституційного права суддів на отримання заробітної плати визначеної Законом.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що встановлюючи мінімальну заробітну плату держава гарантує громадянам граничний її мінімум, як законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата встановлюється у розмірі не нижчому від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, до якої не включаються доплати, надбавки, заохочувальні та компенсаційні виплати.

Відповідно до абзацу другого пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 30.06.2005 року № 514 «Про оплату праці Голови, першого заступника Голови та заступника Голови Верховного Суду України», посадовий оклад Голови Верховного Суду України з 01.06.2005 року визначено у 15 розмірів мінімальної заробітної плати.

З огляду на вищенаведене, посадові оклади решти суддів судів України відповідно також підлягали зміні.

З урахуванням статусу позивачки як професійного судді, наділеного державою певним правовим статусом, який включає право на елементи матеріального і соціального захисту, зокрема право на отримання належної заробітної плати, матеріальної допомоги на соціально-побутові потреби, тому держава взяла на себе публічне зобов'язання забезпечити належний матеріальний рівень зазначеної категорії осіб, а саме: забезпечити реалізацію конституційних гарантій незалежності і недоторканості судді, встановивши при цьому певний правовий зв'язок у визначеній сфері життєдіяльності, який характеризується забезпеченням реалізації їх соціального захисту.

Взятий на себе державою обов'язок забезпечити реалізацію гарантій для суддів, свідчить про те, що права та гарантії захисту суддів не можуть бути звужені або скасовані іншими нормативними актами. При прийнятті нових законів, або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права.

Правова позиція по даному питанню викладена в рішенні Європейського Суду у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office), яка обумовлена принципом юридичної визначеності, що означає: можливість зацікавлених особі покладатися на зобов'язання, взяті державою, а також принципом відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, в даному випадку реалізацію гарантій незалежності суддів, включаючи заходи правового захисту матеріального і соціального забезпечення, тому невиконання такого публічного зобов'язання є протиправним.

Отже, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що невиплата позивачці належних сум, є звуженням її природного права на отримання належної заробітної плати від держави як конституційної гарантії, пов'язаного з одночасним порушенням державою конституційної гарантії недоторканості судді, втручанням виконавчої влади у виключну сферу судової влади, що порушує фундаментальний принцип поділу влади, як демократичної організації держави в розумінні ст. 6 Конституції України.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про те, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Вищевикладеним повністю спростовуються доводи апеляційних скарг відповідачів, а тому колегія суддів вважає їх такими, що задоволенню не підлягають.

Приймаючи до уваги вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи в частині задоволення позову, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись п.1 ч.1 ст.198, ст.200, ст.205, ст.206 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги Міністерства фінансів України та Державної судової адміністрації України залишити без задоволення

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2010 року залишити без змін

Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з часу її проголошення та може бути оскаржена в порядку і строки, встановлені ст. 212 КАС України

Головуючий: С.В. Сафронова

Суддя: Л.А. Божко

Суддя: С.А. Уханенко