Справа № 10486/09
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2010-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2010 р. справа № 2а-37/09

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Поплавського В.Ю. Уханенка С.А.

при секретарі судового засідання: Литовченко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради на постанову Довгинцевського районного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2009 року

у адміністративній справі № 2а-37/09 за позовом ОСОБА_1 до управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и л а :

23 січня 2009 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати протиправними дії управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради щодо призначення, нарахування та виплати їй державної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з березня по грудень 2007 року у розмірі меншому ніж прожиткового мінімуму, встановленого для дітей віком до шести років, та просила зобовязати відповідача сплатити їй недоплачену суму державної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з березня по грудень 2007 року у розмірі 3389,33 грн..

Постановою Довгинцевського районного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2009 року позов задоволено, визнано протиправними дії управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради щодо призначення, нарахування та виплати ОСОБА_1 державної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з березня по грудень 2007 року, стягнути з управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради на користь ОСОБА_2 недоотриману державну допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з березня по грудень 2007 року у розмірі 3389,33 грн., та зобов'язано управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради виплачувати ОСОБА_1 державну допомогу по догляду за її дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі прожиткового мінімуму для дітей віком до шести років, і з бюджету м. Кривого Рогу стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 3,40 грн.

Зазначена постанова суду першої інстанції оскаржена в апеляційному порядку відповідачем з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку виплачувалася позивачці у розмірі, що був встановленим чинним на той час законодавством. Крім того, відповідач вказує на те, що позивачкою пропущено річний строк звернення до суду за захистом і питання про поновлення строку позивачкою у суді не вирішено, хоча відповідач наполягав на застосуванні норм ст.ст.99,100 КАС України

При перегляді справи в апеляційному порядку колегією суддів встановлено, що предметом спору у цій справі є дії територіального управління праці та соціального захисту населення щодо призначення, нарахування та виплати позивачці допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з березня 2007 р. по грудень 2008 р. у розмірах менших ніж прожитковий мінімум, встановлений законом для дітей віком до шести років, яке це було у статті 15 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми»

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення у звязку з народженням нею 18.01.2007 року дитини. У період з січня 2007 року по грудень 2007 року позивачка отримувала щомісячно державну допомогу по догляду за дитиною у розмірах, нарахованих відповідачем відповідно до ч.2 ст.56 та п.14 ст.71 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік».

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з положень Рішення Конституційного суду України від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 дійшов до висновку, що Держбюджет не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обовязків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України.

Колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції та вважає їх помилковими і такими, що суперечать нормам матеріального права в частині безспірності права позивачки на отримання допомоги у період з березня 2007 року до 09.07.2007 року, та нормам процесуального права в частині стягнення з відповідача на користь позивачки конкретно визначеної суми допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку в сумі 3389,33 грн. за період з березня по грудень 2007 року, з зобовязанням відповідача виплачувати на користь позивачки державну допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі прожиткового мінімуму, встановленого для дітей віком до 6 років.

Так, задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що сума призначеної позивачці та виплаченої їй допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного не відповідає вимогам ст.15 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми», оскільки повинен був складати в період з березня до 09 липня 2007 р. розмір прожиткового мінімуму встановленого законом на дітей віком до 6 років.

Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що порушенні відповідачем права позивачки, повинні бути захищені шляхом стягнення на її користь з відповідача, суми заборгованості по виплаті вказаних видів допомоги, що склало за період з березня 2007 р. до грудня 2007 р. - загальну суму 3389,33 грн., але у такий спосіб суд першої інстанції вийшов за межі встановленої КАС України компетенції адміністративного суду.

Крім того, суд не прийняв до уваги, що Рішення Конституційного суду України від № 6-рп/2007 було прийнято лише 09 липня 2007 року, а до цього часу діяли положення Закону України «Про Державну допомогу сімям з дітьми», відповідно до приписів якого відповідач нараховував та виплачував позивачці допомогу, що свідчить про відсутність підстав для визнання дій відповідача протиправними та для стягнення з нього на користь позивачки недоплаченої суми допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з березня 2007 року до 09.07.2007 року.

Таким чином, постанова суду в зазначеній вище частині підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог

Крім вищенаведених порушень норм процесуального права, судом першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин також було неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до постановлення незаконного рішення по справі.

Висновки суду першої інстанції про протиправність дій відповідача у період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року узгоджуються з рішенням Конституційного Суду України № 6-рп від 09.07.2007 р., яким були визнані неконституційними положення п.14 ст.71 та ч.2 ст.56 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік», і тому відповідач зобовязаний був в своїй діяльності у вказаний період керуватися приписами ст.15 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми»в редакції діючій до набрання законної сили Законом України «Про державний бюджет України на 2007 рік», згідно якої: допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається у розмірі встановленого законом прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки рішення Конституційного суду України має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статті зазначеного закону, що визнані неконституційними.

Разом з тим, рішення суду першої інстанції не може бути залишено в силі в частині визнання за відповідачем обовязку донарахувати та виплатити позивачці допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року з підстав пропуску позивачкою строку звернення до адміністративного суду

Суд першої інстанції не надав належної оцінки змістовому наповненню ст.ст.99, 100 КАС України та обставинам справи за якими позивачка після прийняття Конституційним судом України рішення № 6-рп від 09.07.2007 р. щомісячно отримувала допомогу у розмірах, нарахованих відповідачем відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», але до суду звернулася за захистом своїх прав лише 23 січня 2009 року, тобто поза межами річного строку звернення, не навівши при цьому в позові будь-яких доводів щодо підстав для відновлення її порушених прав за попередній період, питання про поновлення строку звернення до суду позивачка також перед судом не ставила.

Не урахував суд і заперечень представника відповідача в судовому засіданні проти позову з підстав пропущення позивачкою строку звернення до суду та наполягань представника на відмові у задоволенні вимог позивачки саме з цих підстав

Згідно ч.2 ст.99 КАС України для звернення за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Рішення Конституційного Суду України № 6-рп було прийнято 09 липня 2007 року та оприлюднене у передбаченому законодавством порядку (надруковано в Офіційному віснику України 27.07.2007 року № 52).

Закони, інші нормативно-правові акти, судові рішення є доступними для ознайомлення всіма громадянами, і можливість обізнаності людини про те чи інше положення законодавства залежить виключно від бажання такої людини.

Юридична необізнаність позивачки не може виправдовувати звернення позивачки до суду за захистом поза межами встановленого КАСУ процесуального строку і відповідно не може вважатися належним доказом по справі, оскільки не містить достовірної інформації щодо предмету доказування.

Відповідно до ч.1 ст.69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Згідно ч.2 цієї норми КАСУ докази до суду надаються особами, які беруть участь у справі.

У частині 4 статті 70 КАС України визначено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Стаття 104 КАС України наділяє особу, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин правом на звернення до адміністративного суду з позовом.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України обов'язок доказування обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення проти них покладається на сторони.

Згідно ч.1 ст. 100 КАС України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного строку за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Колегією суддів не встановлено будь-яких фактів, які б свідчили про відсутність підстав для застосування до позивачки негативних наслідків пропуску нею річного строку звернення до суду за захистом її прав, не встановлено також підстав і для визнання поважною причини пропуску позивачкою строку звернення до суду.

Тобто, судова колегія зазначає, що позивачкою пропущено річний строк звернення до адміністративного суду з цим позовом і поважних причин пропуску такого строку не вбачається.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції прийняв оскаржувану постанову з порушенням норм матеріального та процесуального права в частині невірного визначення періоду порушення прав позивачки, який підлягає захисту в межах річного строку позовної давності, в частині визначення способу захисту та з підстав не застосування до виниклих спірних правовідносин негативних наслідків пропущення позивачкою строку звернення до суду, що з урахуванням статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України, обумовлює скасування постанови суду першої інстанції.

Керуючись п.3 ч.1 ст.198, ст.202, ст.205, ст.207 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради задовольнити, постанову Довгинцівського районного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2009 року скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 до управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців починаючи з наступного дня після виготовлення повного тексту постанови

Повний текст постанови виготовлено 23 квітня 2010 року

Головуючий: С.В. Сафронова

Суддя: В.Ю. Поплавський

Суддя: С.А. Уханенко