Справа № 38521/09
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2010-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"14" вересня 2010 р. справа № 2а-480/07

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Сафронової С.В.
суддів: Поплавського В.Ю. Уханенка С.А.
при секретарі судового засідання: Близнюк Т.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу Міністерства оборони України на постанову Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2007 року

у адміністративній справі № 2а-480/07 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень та стягнення заборгованості за продовольче забезпечення, -

в с т а н о в и л а :
У жовтні 2007 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до командира військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_1 , в якому просив визнати неправомірною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 щодо невиплати грошової компенсації та про стягнення з військової частини на його користь суму не сплаченої грошової компенсації у розмірі 17453,22 грн.

Постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2007 року позов задоволено, визнано незаконною бездіяльність командування військової частини НОМЕР_1 в невиплаті грошової компенсації за продовольче забезпечення та стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за продовольче забезпечення у розмірі 17453,22 грн.

Зазначена постанова суду першої інстанції оскаржена Міністерством оборони України до апеляційної інстанції з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповного з`ясування та не доведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, а також невідповідності висновків суду дійсним обставинам, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого судового рішення. Просить скасувати постанову суду Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2007 року та прийняти нове рішення про відмову в задоволені позовних вимог у повному обсязі. Крім того просить вирішити питання про поворот виконання судового рішення, зобов`язавши позивача повернути Міністерству оборони України безпідставно стягнуті грошові кошти у сумі 17453,22 грн. та витрати на сплату судового збору у розмірі 87,27 грн.

Апеляційна скарга Міністерства оборони України мотивована тим, суд першої інстанції при вирішенні позову ОСОБА_1 не урахував положення чинного законодавства, яким з 2000 р. було призупинено норму Закону, що встановлювала право військовослужбовців Збройних Сил України на отримання продуктів харчування або грошової компенсації за продукти харчування і речове майно. Звертає увагу апеляційної інстанції на помилковість, безпідставність та бездоказовість висновків суду першої інстанції про бездіяльність військової частини та невиконання ним завдань, покладених державою на Міністерство оборони у сфері ведення державної політики, направленої на гарантування соціального захисту військовослужбовців у зв`язку з відсутністю звернення з його боку до Верховної Ради України з пропозиціями або іншими заходами стосовно скасування призупиненої норми згаданого Закону або внесення відповідних змін до Закону.

Стосовно порушення судом першої інстанції норм процесуального права, апелянт вказує на те, що позов ОСОБА_1 вирішено з порушенням правил предметної підсудності, вимог статті 99 КАСУ та без здійснення фіксування судового процесу технічними засобами. Вказується на те, що судом не було встановлено належного відповідача у справі, яким є Міністерство оборони України, але якого не було залучено до участі у справі в якості відповідача. Міністерство не повідомлялося про час, день і місце розгляду справи, в його адресу не направлялася копія постанови, як особі, що не була присутня в судовому засіданні де вирішено питання, що безпосередньо стосуються прав і інтересів Міністерства оборони України

Сторони належним чином повідомлялися про час, день та місце розгляду справи, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення. За наведених обставин, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу відповідно до частини четвертої статті 196 КАСУ у відсутності осіб, які беруть участь у справі та відповідно до статті 41 КАСУ, тобто без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

При перегляді справи за апеляційною скаргою Міністерства оборони, колегією суддів встановлено, що предметом спору по цій справі є бездіяльність командування військової частини щодо виплати позивачу у період з 21.06.2002 року по 16.07.2007 р. грошової компенсації за продовольче забезпечення та відновлення порушених прав позивача шляхом стягнення грошової компенсації.

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач навчався з 01.08.1998 р. по 21.06.2002 року - в Харківському інституті танкових військ. Службу позивач розпочав з 23.05.2003 року на посаді командира взводу матеріального забезпечення роти забезпечення механізованого батальйону (на БНП) в 93 окремій гвардійській механізованій бригаді 6 гв.армійського корпусу Південного округу. Відповідно до директиви Міністра оборони України від 30.12.2005 року № Д-322/1/024 та директиви командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 23.01.2006 року № Д-116/1/01 6-й гвардійський армійський корпус передано у безпосереднє підпорядкування Командування Сухопутних військ Збройних Сил України. Звільнення позивача відбулося на підставі наказу № 157 від 16.07.2007 року, видано на підстав наказу Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 21.06.2007 р. № 276, у зв`язку з закінченням строку контракту у запас за п.63 п.«а»(а.с.7). На час звільнення зі служби, позивач перебував на посаді командира автомобільної роти підвозу продовольства, речового і військово-технічного майна батальйону матеріального забезпечення. Зі списку особового складу військової частини позивач був виключений 15 липня 2007 року.

Звертаючись до суду з позовом у цій справі, позивач вказує на те, що з 21.06.2002 року та до часу його звільнення зі служби 16.07.2007 р., порушувалося його право на забезпечення продовольчим пайком, яке на його думку захищено ч.2 ст.17, ст.22 Конституції України, ч.2 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей`та ст.16 Закону України «Про Збройні Сили України». Посилаючись на прийняту Кабінетом Міністрів України постанову № 426 від 29.03.2002 р., якою були затверджені норми харчування військовослужбовців і інших військових формувань, позивач вважає, що у військової частини НОМЕР_1 перед ним утворилася заборгованість за період з 21.06.2002 року по 16.07.2007 рік, сума якої з урахуванням підвищення цін та разом з коефіцієнтом інфляції, визначеній у ПКМ України від 14.09.2004 р. № 1202, складає в розмірі 17453,22 грн.

На підтвердження періоду та суми заборгованості відповідача, позивач надав суду розрахунок (а.с.3), що зроблений був його представником ОСОБА_3 відповідно до вартості норми, що видавалася на руки та загальновійськової норми № 1 з урахуванням підвищення цін та коефіцієнту інфляції. Також позивачем було надано копію послужного списку(а.с.5-6), витяг с наказу (а.с.7)

Задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції керувався положеннями статті 8, 22 Конституції України, статтею 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16 Закону України «Про Збройні Сили України», положення постанови КМУ № 316 від 12.03.1996 р., та п.2,3 ст.2 Положення про продовольче забезпечення ЗСУ на мирний час, затвердженого наказом Міністра оборони України № 401 від 9.12.2002 р. За наведених положень норм матеріального права, суд першої інстанції прийшов до висновку про незаконність бездіяльності якою були звуженні права позивача, тому належним способом захисту прав позивача, суд визнав за необхідне стягнути з відповідача у цій справі на користь позивача суму компенсації за не отримане продовольче забезпечення за зазначений позивачем період і в розмірі, що був розрахований представником позивача.

При цьому, суд зазначив в рішенні, що зазначений позивачем розмір компенсації відповідачем не оспорюється, а заперечення представника відповідача щодо підстав неотримання позивачем продовольчого пайка або грошової компенсації замість продовольчого забезпечення, суд не прийняв до уваги з урахуванням змісту постанови Верховного Суду України від 1.11.1996 р. № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя».

Колегія суддів не може погодитися з викладеними вище висновками суду першої інстанції, оскільки вони суперечать обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, помилкове застосування яких призвело до постановлення незаконного рішення у справі.

Відповідно до статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції не в повній мірі встановлено обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, а також не дано оцінку всім доказам, з яких суд виходив при прийнятті рішення по даній справі.

Так, суд першої інстанції отримавши адміністративний позов ОСОБА_1 , визнав його поданим з дотриманням норм ЦПК України та відкрив провадження у цивільній справі (а.с.13а).

Всупереч приписів ст.110 КАСУ, судом першої інстанції не була проведена підготовка справи до судового розгляду, не було вжито заходи для всебічного та об`єктивного розгляду і вирішення справи. А саме: не були витребувані документи та інші матеріали, необхідні довідки на підтвердження вимог позивача; не уточнено позовні вимоги та не вжито заходів щодо отримання заперечень відповідача проти адміністративного позову; не забезпечено право військової частини знати про пред`явлений позов, знати про дату, час та місце розгляду справи та приймати участь у справі; не з`ясовано питання про склад осіб, які повинні брати участь у справі, тобто не залучено до участі належного відповідача Міністерство оборони України та не забезпечено право його права, що визначені ст.49-51 КАСУ та інші, визначені КАСУ права, у тому числі на своєчасне отримання копії рішення суду.

Долучений до матеріалів справи супровідний лист в адресу військової частини (а.с.13б) не може бути взятий колегією суддів як належний доказ повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи на направлення в його адресу копії позивної заяви, оскільки це лист не має реєстраційного вихідного номеру та дати його складення і направлення в адресу відповідача. В зазначеному листі судом вказано неправильну адресу військової частини НОМЕР_1 , а бланк супровідного листа датований 2008 роком, у той час, коли рішення у справі судом винесено ще 15.02.2007 р.

Долучений до матеріалів справи супровідний лист суду від 05.12.2007 року також не може слугувати доказам направлення в адресу військової частини НОМЕР_1 копії постанови суду від 05.12.2007 р, оскільки цей документ не пройшов реєстрації по вихідній кореспонденції суду та був направлений на адресу військової частини: АДРЕСА_1 (а.с.18). У той же час, військова частина НОМЕР_1 розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями в позовній заяві ОСОБА_1 (а.с.1) та в заяві Міністерства оборони (а.с.19) і апеляційній скарзі (а.с.23).

Крім того, матеріали справи не містять в собі доказів про отримання військовою частиною НОМЕР_1 копії позову ОСОБА_1 та копії постанови суду від 05.12.2007 року. Відповідно посилання суду в протоколі судового засідання (а.с.14) та в оскаржуваній постанові (а.с.16) на належне повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи є безпідставними і не відповідають дійсності.

Суперечать матеріалам справи також наведені в мотивувальній частині постанови посилання суду на заперечення відповідача, які в дійсності військовою частиною до суду не надсилалися з підстав необізнаності відповідача про існування даного спору і його судового вирішення. Не відповідність дійсності наведених в оскаржуваній постанові обставин, також підтверджується протоколом судового засідання (а.с.15), відповідно якого судом не досліджувалися заперечення відповідача.

Грубим порушенням норм процесуального права, також є те, що суд першої інстанції відкривши провадження за позовом ОСОБА_1 по цивільній справі та розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу, постанову прийняв у відповідності до норм КАС України. Під час судового розгляду даної справи, судом всупереч вимог ст..41 КАСУ не здійснювалося повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу

При вирішенні спору у даній справі, судом першої інстанції не перевірялися повноваження та дії військової частини на відповідність вимогам частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з вимогами частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілям, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В порушення вимог процесуального закону, суд першої інстанції вирішуючи спір, не встановив порядок та процедуру продовольчого забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України, що призвело до застосування до спірних правовідносин норм матеріального права, які не підлягають застосуванню.

Постановляючи рішення у справі за позовом ОСОБА_1 , суд першої інстанції також не дослідив чи був позивач зарахований на продовольче забезпечення наказом командира військової частини, чи мав атестат на продовольство з засвідченням періоду та норми забезпечення позивача харчуванням (грошовою компенсацією замість норми харчування, загальновійськовим набором сухих продуктів).

Як вбачається із матеріалів справи, вимоги позивача про його право на отримання у період з 21.06.2002 року до 16.07.2007 р., продовольчого забезпечення та порушення цього права відповідачем ґрунтується лише на його поясненнях в позовній заяві, поясненнях представника позивача в судових засіданнях. Долучений позивачем до матеріалів справи розрахунок заборгованості (а.с.3), не може бути належним доказом у справі, оскільки не підтверджує того, що командиром військової частини НОМЕР_1 видавався наказ про зарахування позивача на продовольче забезпечення та не свідчать про наявність у позивача атестату на продовольство, а відповідно і права на отримання харчування або грошової компенсації замість норми харчування.

Зазначений розрахунок заборгованості, суд не мав підстав приймати до уваги, оскільки позивач проходив військову службу не з 21.06.2002 року, а з 23.05.2003 року в 93 окремій гвардійській механізованій бригаді 6 гв.армійського корпусу Південного округу, і зі списку особового складу військової частини позивач був виключений 15 липня 2007 року, а не 16.07.2007 року, що підтверджується записами в послужному сприску позивача (а.с.5-6)

Статтею 104 КАС України особу, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин, наділено правом на звернення до адміністративного суду з позовом. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.71 КАС України саме на позивача законодавцем покладено обов`язок доказування обставин, на яких грунтуються його вимоги і заперечення, і якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не буде встановлено, у суду немає правових підстав для задоволення позову.

Таким чином, без доведеності позивачем наявності у нього права на отримання продовольчого забезпечення у період з 21.06.2002 року по 16.07.2007 року, та не надання ним доказів про період забезпечення його продовольчим пайком саме військовою частиною НОМЕР_1 , у суду були відсутні підстави для визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо виплати позивачу грошової компенсації замість продовольчого забезпечення та для стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача грошової компенсації замість продовольчого забезпечення

Також суд першої інстанції не урахував, що організація та порядок продовольчого забезпечення Збройних Сил України була врегульована лише після прийняття Положення про продовольче забезпечення Збройних Сил України на мирний час, затвердженого наказом Міністра оборони України від 09.12.2002 р. № 402 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.12.2002 р. за № 992/7280.

Згідно п.1.2 та п.1.3 цього Положення, забезпечення військових частин продовольством покладено на продовольчу службу Збройних Сил України, до органів управління якої у військових частинах є продовольча служба, але якою керує Головне продовольче управління керує продовольчою службою Збройних Сил України (при Міністерстві оборони), яке також має право давати вказівки та роз`яснення військам (силам) з питань продовольчого забезпечення (п.1.4)

Відповідно до п.1.5 Положення забезпечення Збройних Сил України продовольством, технікою та майном здійснюється за схемою: Головне продовольче управління - вид Збройних Сил України, оперативне командування - продовольчий склад - військова частина (гарнізон) - військовослужбовець. Із зміною економічних відносин у державі схема забезпечення військ (сил) може змінюватися згідно з рішенням начальника Тилу Збройних Сил України.

Згідно п.1.7 Положення військові частини, які прибувають до складу (у розпорядження) виду Збройних Сил України, оперативного командування, зараховуються на продовольче забезпечення на підставі наказу (директиви) Міністра оборони України (начальника Генерального штабу Збройних Сил України). Військові частини, які прибули до складу (у розпорядження) виду Збройних Сил України, оперативного командування, у продовольчу службу виду Збройних Сил України, оперативного командування, подають атестат військової частини (на продовольство, тару, військову техніку та майно, бланки суворого обліку). Продовольча служба виду Збройних Сил України - служба, на яку покладені функції продовольчого забезпечення через підпорядковані продовольчі склади.

Лише після перевірки атестата начальник продовольчої служби виду Збройних Сил України, оперативного командування своїм рішенням прикріплює військову частину на продовольче забезпечення до найближчого продовольчого складу і відкриває особовий рахунок у вигляді карток (книг) на військову техніку та майно. У рішенні начальника продовольчої служби виду Збройних Сил України, оперативного командування щодо прикріплення військової частини на продовольче забезпечення вказується на підставі якого наказу (директиви) військова частина, яка прибула, прикріплюється на продовольче забезпечення до продовольчого складу. На підставі поданих військовою частиною атестату (на продовольство) начальник продовольчого складу у відповідності до рішення начальника продовольчої служби виду Збройних Сил України, оперативного командування та атестату військової частини: відкривається особовий рахунок військовій частині на продовольство, та видаються книжки чекових вимог, книжки атестатів і книжки талонів на одержання харчування; оприбутковується продовольство, бланки суворого обліку продовольчої служби, які числяться за військовою частиною згідно з даними атестата.

Відповідно до приписів п.1.10 Положення, військовослужбовці зараховуються на продовольче забезпечення наказом командира військової частини, а підставою для видання наказу про зарахування на продовольче забезпечення є атестат на продовольство, який є документом, що засвідчує, до якого числа і за якими нормами військовослужбовець забезпечений харчуванням (грошовою компенсацією замість норми харчування, загальновійськовим набором сухих продуктів) та який дає право на отримання харчування або грошової компенсації замість норми харчування, або загальновійськового набору сухих продуктів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачем не було доведено належними доказами про порушення відповідачем його прав, тому підстав для задоволення вимог позивача не має.

Про відсутність у позивача права матеріальної вимоги, свідчать наступні положення Закону:

Відповідно до вимог ч.2 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей`в редакції, яка діяла до 11 березня 2000 року, військовослужбовці мали право одержувати за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них.

Дію ч.2 ст.9 вказаного Закону призупинено пунктом 2 Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів», після чого із бюджету не передбачалося асигнувань на компенсацію за продовольче забезпечення.

Законом України «Про внесення зміни до пункту 2 Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів`від 23 березня 2000 року Закон доповнено словами «(за винятком військовослужбовців Міністерства оборони України, Служби безпеки України, Управління державної охорони та Головного управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, що використовують цивільний одяг, який зашифровує особу та відомчу належність військовослужбовців)».

Таким чином, у період з 11.03.2000 р. по 16.07.2007 р. дію частини другої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей`було призупинено в частині одержання військовослужбовцями продовольчих пайків або за їх бажанням грошової компенсації замість них та замість речового майна (за винятком військовослужбовців Міністерства оборони України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони та Головного управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, що використовують цивільний одяг, який зашифровує особу та відомчу належність військовослужбовців.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади і їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положення Закону № 1459-ІІІ/1459-14 не скасовано, та не визнано неконституційним у встановленому законом порядку, тому відповідач діючи у період 2000-2003 р.р. відповідно до чинного на той час Закону діяв правомірно та у спосіб, що визначений Законом, а також у межах повноважень і з використанням цих повноважень з метою з якою вони надані.

Наведені зміни до закону також свідчить про відсутність у позивача безспірного права на отримання грошової компенсації замість не отриманого у період з 2002-2007 р.р. продовольчого пайка та відповідно відсутність підстав для задоволення його вимог щодо стягнення на його користь компенсації за не отримане продовольче забезпечення

Завдання адміністративного судочинства, згідно зі ст.2 КАС України, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно зі ст.9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а у разі виникнення сумніву під час розгляду справи щодо відповідності закону чи іншого правового акта Конституції України, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України, він звертається до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта.

Проте, звертаючи судове рішення до виконання, суд першої інстанції порушив норми процесуального законодавства. Так, ст.259 КАС України передбачено, що виконавчий лист має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України «Про виконавче провадження». З урахуванням ст.19 цього Закону, у виконавчому листі повинні бути зазначені: найменування органу (юридичної особи) боржника, який є відповідачем у справі, його місцезнадження і інші відомості, які ідентифікують боржника, а також резолютивна частина рішення.

Постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2007 року на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за продовольче забезпечення у розмірі 17453,22 грн стягнуто з військової частини НОМЕР_1 , однак, згідно постанови про відкриття виконавчого провадження (а.с.33) та постанови про закінчення виконавчого провадження (а.с.35) боржником перед ОСОБА_1 зазначено Міністерство оборони України, з якого і стягнуто на користь позивача зазначену в рішенні суду першої інстанції суму заборгованості по грошовій компенсації за продовольче забезпечення.

Матеріали справи не містять в собі даних про вирішення судом в порядку ст.264 КАСУ питання про заміну сторони виконавчого провадження.

Вищенаведені обставини щодо грубого порушення судом першої інстанції норм матеріально та процесуального права, а також встановлений колегією суддів факт безпідставного стягнення з Міністерства оборони України на користь позивача у цій справі суми в розмірі 17453,22 грн. свідчить про наявність підстав для задоволення вимог апелянта про поворот виконання судового рішення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 265 КАС України питання про поворот виконання судового рішення вирішує суд апеляційної чи касаційної інстанції, якщо, скасувавши судове рішення, він закриває провадження у справі, залишає позовну заяву без розгляду або відмовляє у задоволенні адміністративного позову чи задовольняє позовні вимоги у меншому розмірі. У випадках, встановлених частиною першою цієї статті, суд, ухвалюючи нове судове рішення, повинен зобов`язати позивача

повернути відповідачеві безпідставно стягнене з нього за скасованим судовим рішенням або визначити інший спосіб і порядок здійснення повороту виконання.(ч.2 ст.265 КАСУ)

При вирішенні питання про допущення повороту виконання судового рішення, колегія суддів враховує положення ст. 266 КАС України, згідно з якими поворот виконання постанови про присудження виплати заробітної плати чи іншого грошового утримання допускається, якщо скасована постанова була обґрунтована на повідомлених позивачем неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах.

За матеріалами даної справи судом апеляційної інстанції з`ясовано, що стягнута за рішення суду від 05 грудня 2007 року з Міністерства оборони України на користь позивача сума 17453,22 грн., не є частиною грошового утримання ОСОБА_1 у відносинах публічної служби. Також, колегією суддів встановлено факт повідомлення позивачем суду першої інстанції неправдивих відомостей, якими й обґрунтована постанова Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2007 року.

В матеріалах справи також наявні відомості щодо виконання судового рішення на користь позивача, тому колегія суддів вважає за необхідне вирішення питання щодо повороту виконання рішення суду, з зобов`язанням позивача повернути Міністерству оборони України отримані ним в порядку виконання постанови міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2007 року суму у розмірі 17453,22 грн.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.198 та п.4 ч.1 ст.202 КАС України є підставою для скасування судового рішення з прийняттям нового рішення у справі про відмову у задоволені вимог ОСОБА_1 .

Оскільки апеляційна скарга Міністерства оборони України підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції скасуванню, за правилами ст. 94 КАС України, відповідно до результатів апеляційного розгляду та наслідків нового вирішення адміністративного спору, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з позивача користь апелянта сплачений ним судовий збір при поданні апеляційної скарги в розмірі 87,27 грн.

Керуючись п.3 ч.1 ст.198, ст.202, ст.205, ст.207 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.

Постанову Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2007 року скасувати

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання незаконною бездіяльності командування військової частини НОМЕР_1 в невиплаті грошової компенсації за продовольче забезпечення та стягнення на його користь з військової частини НОМЕР_1 грошової компенсації за продовольче забезпечення у розмірі 17453,22 грн. відмовити

Допустити поворот виконання постанови Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2007 року за виконавчим листом № 2а-480/07 виданого 10.03.2008 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області про стягнення з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за продовольче забезпечення у розмірі 17453,22 грн.

Зобов`язати ОСОБА_1 (проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ) повернути Міністерству оборони України (адреса: м.Київ пр.-т Повітрофлотський, 6) безпідставно стягнену з нього за скасованою постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2007 року суму грошової компенсації за продовольче забезпечення у розмірі 17453,22 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь Міністерству оборони України (адреса: м.Київ пр.-т Повітрофлотський, 6) судові витрати в розмірі 87,27 грн.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України у порядку та строки, визначені статтею 212 Кодексу адміністративного судочинства України

Головуючий: С.В. Сафронова

Суддя: В.Ю. Поплавський

Суддя: С.А. Уханенко