Справа № 19957/09
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2010-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2010 р. справа № 2а-86/2009

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Поплавського В.Ю. Уханенка С.А.

при секретарі судового засідання: Литовченко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Кіровської районної у м.Дніпропетровську ради на постанову Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 27 травня 2009 року

у адміністративній справі № 2а-86/09 за позовом ОСОБА_1 до управління праці та соціального захисту населення Кіровської районної у м.Дніпропетровську ради про стягнення боргу з виплати державної допомоги по догляду за дитиною, -

в с т а н о в и л а :

Постановою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 27 травня 2009 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність управління праці та соціального захисту населення Кіровської районної у м.Дніпропетровську ради щодо нарахування та виплати позивачці щомісячної державної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі меншому за розмір прожиткового мінімуму встановленого законом для дітей віком до шести років за період з липня 2007 року по 31.12.2007 року, та зобовязано відповідача перерахувати і виплатити позивачці допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з урахуванням розміру прожиткового мінімуму, встановленого для дітей віком до шести років відповідно до ст.15 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми»за період з липня 2007 року по 31.12.2007 року р. в розмірі 1982,60 грн В іншій частині позову судом відмовлено.

З вказаною постановою суду не погодився відповідач та подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неврахування судом тієї обставини, що відповідач є розпорядником державних коштів найнижчого рівня, а призначення і виплата позивачці державної допомоги здійснювалася у розмірах визначених чинним на той час законодавством. Вказуючи на те, що Верховною Радою України не вносилося відповідних змін до Закону України про Державний бюджет України на 2007 рік та не збільшувалися видатки на виплату державної допомоги, відповідач вважає свої дії правомірними, та вважає себе неналежним відповідачем у справі.

Відповідно до ч.1 ст.195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду

першої інстанції в межах апеляційної скарги та може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі

встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Постанова суду першої інстанції стосовно відмови у задоволені частини позовних вимог - сторонами у справі не оскаржувалася.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, а також правильність застосування судом норм матеріального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

При перегляді справи в апеляційному порядку колегією суддів встановлено, що предметом спору по цій справі є бездіяльність територіального органу праці та соціального захисту населене щодо нарахування та виплати позивачці державної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірах, встановлених ст.15 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми»

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в управління праці та соціального захисту населення Кіровської районної у м.Дніпропетровську ради у звязку з народженням нею 15.03.2007 року дитини, з 01.05.2007 року по 31.12.2007 рік позивачка отримувала щомісячну державну допомогу у розмірах, нарахованих відповідачем відповідно до положень Закону України про державний бюджет України на 2007 рік.

Законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в частині підтвердження права позивачки на отримання щомісячної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі прожиткового мінімуму встановленого для дітей віком до 6 років починаючи з дня прийняття Рішення Конституційного Суду України № 6-рп від 09.07.2007 р. року та до кінця бюджетного року, тобто з 09.07.2007 р. по 31.12.2007 р. є беззаперечним, оскільки це право підтверджено Рішенням Конституційного Суду України № 6-рп від 09.07.2007 р., яким визнані неконституційним положення п.14 ст.71 та ч.2 ст.56 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік», що встановлювали інший розмір виплати.

Враховуючи, що вказане рішення Конституційного суду України має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статі зазначеного Закону, що визнані неконституційними, суд першої інстанції правильно встановив, що при розрахунку розміру допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у період з 09.07.2007 р. по 31.12.2007 р. відповідачу слід було керуватися ст.15 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми»в редакції діючій до набрання законної сили Законом України «Про державний бюджет України на 2007 рік», згідно якої: допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається у розмірі встановленого законом прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років.

Відповідно до ч.2 ст.150 Конституції України до повноважень Конституційного Суду України належить: офіційне тлумачення Конституції України та законів України. З питань, передбачених цією статтею, Конституційний Суд України ухвалює рішення, які є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Згідно п.2 Рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2000 від 14.12.2000 р. положення наведеної норм Конституції України щодо виконання рішень Конституційного Суду України необхідно розуміти так, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що відповідно до частини другої статті 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Положеннями ч.2 ст.70 Закону України «Про Конституційний Суд України»щодо порядку виконання рішень, висновків Конституційного Суду України треба розуміти як право Конституційного Суду України у разі необхідності визначити у своєму рішенні, висновку порядок і строки його виконання та покласти обов'язок на відповідні державні органи забезпечити це виконання. При цьому незалежно від того, чи визначено в рішенні, висновку Конституційного Суду України порядок його виконання, відповідні державні органи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскарженим.

Таким чином, наведені норми свідчать про безпідставність доводів апеляційної скарги відповідача щодо відсутності у відповідача обовязку нараховувати та виплачувати позивачці у період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року державну допомогу по догляду за дитиною у розмірі прожиткового мінімуму встановленого для дітей віком до 6 років, який складав у липні, серпні та вересні 2007 р. суму в розмірі 463 грн. щомісячно, і з 01.10.2007 р. по 31.12.2007 р. суму у розмірі 470 грн. щомісячно.

Враховуючи встановлений судом першої інстанції факт нарахування та виплати позивачці у період з 09.07.2007 р. по 31.12.2007 р. щомісячної державної допомоги у розмірі нижчому, ніж це визначено Законом, колегія суддів вважає правильними висновки суду щодо обовязку відповідача донарахувати позивачці суму недоотриманої нею допомоги за вказаний період часу виходячи із прожиткового мінімуму встановленого для дітей віком до 6 років з 09.07.2007 р. виходячи із розміру 463 грн. (щомісячно) та з 01.10.2007 р. по 31.12.2007 р. виходячи із розміру 470 грн. (щомісячно), за відрахуванням отриманих позивачкою сум допомоги у вказаний період часу

Постанова суду першої інстанції в наведеній частині належним чином мотивована і за своїм змістом та формою відповідає вимогам матеріального закону, а тому апеляційна скарга в цій частині підлягає залишенню без задоволення.

Правильними колегія суддів вважає також наведені в мотивувальній частині постанови суду першої інстанції висновки про неможливість порушення гарантованих державою та прямо передбачених Законом прав позивачки на отримання допомоги по догляду за дитиною із-зі відсутності в державному бюджеті коштів на виплату вказаної допомоги, а також про наявність безпосереднього звязку у спірних правовідносинах між позивачкою та відповідачем, який уповноважений державою на соціальне забезпечення та захист громадян України, в сімях яких виховуються та проживають неповнолітні діти.

Наведені обставини відповідно приводять до висновку про протиправність бездіяльності відповідача щодо призначення, нарахування та виплати позивачці допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у період з 09 липня по 31 грудня 2007 року у розмірі меншому ніж було визначено Законом та про обовязок відповідача відновити порушені права позивачки шляхом донарахування та виплати заборгованості по вказаному виду допомоги за період з 09.07.2007 р. по 31.12.2007 р.

Наведені відповідачем в апеляційній скарзі доводи щодо переваги застосування Законів України Про Державний бюджет на відповідні роки - є помилковим розумінням норм чинного законодавства, а тому відповідно колегією суддів не приймається до уваги як підстава для скасування рішення суду першої інстанції.

Оскільки функції з призначення, нарахування та виплати державної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку покладено саме на територіальні органи праці та соцзахисту населення, тому відповідач по справі заперечуючи проти адміністративного позову, у відповідності до вимог ч.2 ст.71 КАС України повинен був доказати правомірність своїх дій та бездіяльності стосовно позивачки у період після прийняття Конституційним Судом України Рішення від 09.07.2007 р. Таких доказів відповідачем не надано.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Доводи апелянта на відсутність відповідного фінансування даних видатків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки незалежно від того, чи визначено в рішенні, висновку Конституційного Суду України порядок його виконання, відповідні державні органи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто, навіть при відсутності належного фінансування державою даного виду виплат, відповідач був зобовязаний діяти на підставі і у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і використовувати надані йому повноваження з метою, з якою ці повноваження надані.

Враховуючи положення глави 4 Бюджетного кодексу України щодо бюджетного процесу та встановлений у ст.35 Бюджетного кодексу України порядок розроблення бюджетних запитів, які враховуються при підготовці проекту Державного бюджету України, колегія суддів вважає, що правомірними вважалися б дії відповідача у разі прийняття ним участі у формуванні Бюджету України, як це передбачено діючими нормативно-правовими актами, тобто відповідні звернення, як розпорядника державних коштів нижчого рівня до розпорядників коштів вищого рівня з пропозиціями щодо обсягу бюджетних коштів (з урахуванням права позивачки), необхідних для діяльності територіального органу управління після надання Конституційним Судом України розяснень щодо неконституційності положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»І такої можливості на погляд колегії суддів відповідач не був позбавлений.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не може бути залишено в силі в частині визначення судом конкретної суми заборгованості по належній позивачці до виплати допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, оскільки у такий спосіб суд першої інстанції вийшов за межі встановленої КАС України компетенції адміністративного суду та прийняв рішення, що стало матеріально-правовим фактом, який замість рішення субєкту владних повноважень породив правовідносини за участю позивачки, що не передбачається Законом.

Згідно до вимог ст.ст.2,11,162 КАС України спосіб захисту, обраний судом, не обовязково має збігатися з тим, що запрошувалося позивачем у позовних вимогах. Суд може змінити чи уточнити його формулювання, а в необхідних випадках і вийти за межі позовних вимог застосовувати спосіб захисту з метою повного захисту прав, свобод чи інтересів особи, про захист яких вона просить, але в межах визначених КАС України повноважень. Адміністративний суд не наділений правом на призначення та визначення розміру виплати допомоги замість субєкту владних повноважень, ці дії відносяться до виключної компетенції субєкту владних повноважень відповідача.

За вищенаведених обставин, колегія суддів вважає, що захисту в судовому порядку підлягає право позивачки, яке було порушено відповідачем у період з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року, і відповідача слід зобовязати донарахувати та виплатити позивачці недоотриману нею суми допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року, яка повинна бути розрахована відповідно до статті 15 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми»від 21 листопада 1992 року № 2811-ХІІ виходячи із розміру прожиткового мінімуму, встановленого для дітей віком до 6 років на час виплати її у липні-грудні 2007 року.

Задля зрозумілості судового рішення та усунення перешкод при його виконанні, колегія суддів вважає за необхідне уточнити третій абзац постанови суду першої інстанції, виклавши його в іншій редакції. В іншій частині постанова суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись п.2 ч.1 ст.198, ст.201, ст.205, ст.207 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Кіровської районної у м.Дніпропетровську ради залишити без задоволення, постанову Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 27 травня 2009 року змінити в частині

Викласти абзац третій постанови Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 27 травня 2009 року в іншій редакції, а саме:

Зобовязати управління праці та соціального захисту населення Кіровської районної у місті Дніпропетровську ради донарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму недоотриманої нею у період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, розрахованої виходячи із розміру прожиткового мінімуму, встановленого для дітей віком до шести років на час виплати допомоги.

В іншій частині постанову Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 27 травня 2009 року залишити без змін

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців починаючи з наступного дня після виготовлення повного тексту постанови

Повний текст постанови виготовлено 27 квітня 2010 року

Судді: Сафронова С.В.

ОСОБА_2

ОСОБА_3