Справа № 826/4087/14
Суддя: Собків Я.М.
Дата ухвалення: 2015-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/4087/14 Головуючий у 1-й інстанції: Костенко Д.А. Суддя-доповідач: Собків Я.М.
У Х В А Л А

Іменем України

19 травня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді: Собківа Я.М.,

суддів: Ключковича В.Ю., Петрика І.Й.,

при секретарі: Присяжній Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 вересня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства соціальної політики України про визнання дії протиправними, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства соціальної політики України, в якому просив:

- визнати протиправними дії Мінсоцполітики щодо ставлення до підопічних психоневрологічних інтернатів, інвалідів І та ІІ груп, порівняно з підопічними такої ж категорії непрацездатності спеціальних будинків-інтернатів у частині вибуття зі складу;

- дію ст. 3.11 "Типового положення про спеціальний будинок-інтернат" у частині термінів тимчасового вибуття зі складу, тимчасово поширити на п. 3.11 "Типового положення про психоневрологічний інтернат" до затвердження Типового положення про психоневрологічний інтернат.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 вересня 2014 року в задоволенні вимог даного позову відмовлено.

Позивач не погоджуючись з прийнятим рішенням суду звернувся з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що оскаржувана постанова суду не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а саме, судом першої інстанції неповно з'ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, в зв'язку з чим просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким повністю задовольнити вимоги його позову.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися до суду апеляційної інспекції, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 14.01.1976 про народження ОСОБА_3 та НОМЕР_2 від 28.07.1987 про народження ОСОБА_4, ОСОБА_2 є батьком народжених.

Позивачем надано копії рішень Святошиньского районного суду м. Києва від 18.09.2008 в справі №2о-163/2008 та №2о-162/2008, відповідно до яких над недієздатними ОСОБА_3 та ОСОБА_4 встановлено опіку та призначено опікуна ОСОБА_2

Згідно з довідками Ново-Білицького психоневрологічного інтернату для чоловіків №661 від 30.04.2014 та №660 від 30.04.2014 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживають та зареєстровані в Ново-Білицькому психоневрологічного інтернату для чоловіків за адресою: АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач серед іншого зазначає, що таке ставлення відповідача до інвалідів І і ІІ груп з психоневрологічними захворюваннями, які мають право на тимчасове вибуття на термін не більше двох місяців календарного року та до звільнених осіб - громадян похилого віку, інвалідів I і II груп, які мають право на тимчасове вибуття протягом календарного року на термін до шести місяців, не враховуючи вихідні та святкові дні, але не більше ніж на три місяці підряд, свідчить про дискримінацію перших.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, колегія суддів зважає на наступне.

Відповідно до абз. 1 п. 3.11 Типового положення про психоневрологічний інтернат, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 29.12.2001 №549, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.01.2002 за №68/6356, тимчасове вибуття підопічних з інтернату за особистою заявою або заявою опікунів (піклувальників) дозволяється за погодженням з адміністрацією на термін не більше двох місяців календарного року з урахуванням висновку лікаря про можливість виїзду та за наявності письмового зобов'язання родичів або інших осіб, які згодні їх прийняти і забезпечити догляд.

Згідно п. 1.1 вказаного Положення, психоневрологічний інтернат є стаціонарною соціально-медичною установою, призначеною для постійного проживання громадян з психоневрологічними захворюваннями, які потребують стороннього догляду, побутового і медичного обслуговування.

Відповідно до п. 3.1 Положення, до інтернату приймаються на державне утримання психічно хворі особи, які досягли пенсійного віку, та інваліди першої і другої груп з психоневрологічними захворюваннями, старші 18 років, які за станом здоров'я потребують стороннього догляду, побутового обслуговування, медичної допомоги та яким не протипоказане перебування в інтернаті відповідно до медичних показань та протипоказань до прийому в інтернатні установи, незалежно від наявності батьків або родичів, зобов'язаних їх утримувати за законом.

Позивач зазначає, що на відміну від зазначених приписів п. 3.11 цього Положення, у п. 3.11 Типового положення про спеціальний будинок-інтернат, затвердженого наказом Мінсоцполітики від 09.11.2011 №432, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.12.2011 за №1389/20127, передбачено, що тимчасове вибуття осіб за особистими мотивами здійснюється з дозволу адміністрації будинку-інтернату, який надається з урахуванням висновку лікаря будинку-інтернату про можливість виїзду, за наявності письмової заяви родичів або інших осіб, які погоджуються прийняти особу і зобов'язуються здійснювати необхідний догляд (абз. 1); з метою збереження родинних зв'язків та можливості повернення у сім'ю відповідно до звернення родичів особи та за її згодою адміністрація будинку-інтернату в індивідуальному порядку може розглядати можливість тимчасового вибуття особи протягом календарного року на термін до шести місяців, не враховуючи вихідні та святкові дні, але не більше ніж на три місяці підряд (абз. 2).

Згідно з преамбулою наказу Мінсоцполітики №432 від 09.11.2011, Типове положення про спеціальний будинок-інтернат затверджено відповідно до ст. 13 Закону України «Про соціальну адаптацію осіб, які відбувають чи відбули покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк» та з метою удосконалення діяльності спеціальних будинків-інтернатів, інтернатних установ, у складі яких діють спеціальні відділення.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 Закону України «Про соціальну адаптацію осіб, які відбувають чи відбули покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк» від 17.03.2011 №3160-VI, спеціальний будинок-інтернат - соціально-медична установа, призначена для постійного проживання звільнених осіб - громадян похилого віку, інвалідів I і II груп, які за станом здоров'я потребують стороннього догляду, побутового і медичного обслуговування.

До спеціального будинку-інтернату на безоплатній основі приймаються звільнені особи - громадяни похилого віку, інваліди I і II груп, що не мають працездатних дітей або інших родичів, які згідно із законом зобов'язані їх утримувати.

До спеціального будинку-інтернату можуть прийматися на платній основі звільнені особи, що мають працездатних дітей або інших родичів, які згідно із законом зобов'язані їх утримувати.

Діяльність спеціальних будинків-інтернатів регулюється типовим положенням, затвердженим центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

Аналогічні норми мітяться в п.п. 1.1, 3.1 Типового Положення про спеціальний будинок-інтернат.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та твердженням позивача про те, що в Типовому положенні про психоневрологічний інтернат, який врегульовує відносини постійного проживання в інтернаті психічно хворих осіб, які досягли пенсійного віку, та інвалідів І і ІІ груп з психоневрологічними захворюваннями, старших 18 років, передбачена можливість тимчасового вибуття підопічних з інтернату за особистою заявою або заявою опікунів (піклувальників) за погодженням з адміністрацією на термін не більше двох місяців календарного року.

Разом з тим, Типовим Положенням про спеціальний будинок-інтернат, де встановлені правила проживання в будинку-інтернаті звільнених осіб - громадян похилого віку, інвалідів I і II груп, тимчасове вибуття зазначених осіб можливе протягом календарного року на термін до шести місяців, не враховуючи вихідні та святкові дні, але не більше ніж на три місяці підряд.

Однак, на думку колегії суддів, вимоги позивача про визнання дій Мінсоцполітики протиправними щодо ставлення до підопічних психоневрологічних інтернатів, інвалідів І та ІІ груп, порівняно з підопічними такої ж категорії непрацездатності спеціальних будинків-інтернатів у частині вибуття зі складу не можуть бути задоволені, з огляду на неналежний спосіб захисту саме визнання протиправними дій.

Спірні відносини врегульовані нормативно-правовим актом, тому у разі його незгоди належним способом захисту є звернення до суду з вимогами про визнання такого акту незаконним, таким, що не відповідає акту вищої юридичної сили. Такі вимоги вимагають спеціальної процедури розгляду, передбаченої ст. 171 КАС України.

Крім цього, не підлягає також задоволенню і позовна вимога про тимчасове поширення дії ст. 3.11 Типового положення про спеціальний будинок-інтернат у частині термінів тимчасового вибуття зі складу на п. 3.11 Типове положення про психоневрологічний інтернат до затвердження Типового положення про психоневрологічний інтернат, виходячи з наступного.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої 11.03.1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності.

Іншими словами, під дискреційним повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

З огляду на зазначене, позовна вимога про тимчасове поширення дії ст. 3.11 Типового положення про спеціальний будинок-інтернат у частині термінів тимчасового вибуття зі складу на п. 3.11 Типове положення про психоневрологічний інтернат до затвердження Типового положення про психоневрологічний інтернат є формою втручання суду у виключну компетенцію органу державної влади щодо видання нормативно-правових актів на виконання своїх повноважень та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому задоволенню не підлягає.

Згідно ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 71 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, доведена правомірність та обґрунтованість вчинення ним дій.

В той же час, позивачем не доведено факт порушення відповідачем вимог чинного законодавства України, якими в свою чергу могли бути порушені права та інтереси позивача.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, надавши оцінку наявним в матеріалах справи доказам в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що адміністративний позов ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанов Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 вересня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя суддя суддя Я.М. Собків В.Ю. Ключкович І.Й. Петрик

Повний текст ухвали виготовлено - 25.05.15 р.

.Головуючий суддя Собків Я.М.

Судді: Петрик І.Й.

Ключкович В.Ю.