Справа № 808/2001/15
Суддя: Максименко Лілія Яковлівна
Дата ухвалення: 2015-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2015 року ( 15 год. 25 хв.)Справа № 808/2001/15 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі

головуючого - судді Максименко Л.Я.,

за участю секретаря судового засідання Приймака Є.О.

та представника позивача - Кудоярова Л.Е., довіреність № 1 від 23.04.2015

відповідача - Сахно О.О., довіреність № 2370/08-30-10-024 від 12.02.2015

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовною заявою: Приватного підприємства «ОМЕГА 2011», м. Запоріжжя

до відповідача: Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області, м. Запоріжжя

про: скасування податкової вимоги, -

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «ОМЕГА 2011» (далі - позивач) звернулось із адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області (далі - відповідач), в якому позивач просить суд скасувати податкову вимогу від 13.03.2015 на суму боргу 808,78 грн.

В обґрунтування позову посилається на те, що виставлений в оскаржуваній податковій вимозі податковий борг насправді сплачений підприємством платіжними дорученнями № 407 від 14.10.2014 на суму 220,00 грн. та № 408 від 17.10.2014 на суму 590,00 грн. Вказує, що дані платежі здійснювались підприємством через ПАТ «Банк Камбіо», в якому у ПП «Омега 2011» відкрито розрахунковий рахунок 0182.980. Однак, повідомленням банк підтвердив факт невиконання розрахункових документів від 15.10.2014 № 407 та від 17.10.2014 № 408. Зазначає, що листом від 21.10.2014 ПП «Омега 2011» звернулось до банку із вимогою виконати зобов'язання по платіжним дорученням, яка залишилась без виконання. Посилаючись на положення п. 8.1 ст. 8, п. 22.4 ст. 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та п. 129.6 ст. 129 ПК України вважає, що підприємством в повному обсязі виконані зобов'язання перед бюджетом шляхом перерахування сум єдиного податку за IV квартал 2014 року. Фактичне ж неперерахування коштів сталося з вини банку, за дії якого позивач не може нести відповідальність.

Представник позивача у судовому засіданні 18.05.2015 підтримав адміністративний позов, просить його задовольнити.

Відповідач адміністративний позов не визнав, у письмових поясненнях від 14.05.2015 вх. № 20407 посилається на те, що заборгованість у сумі 808,78 грн., яка була наявна на день винесення оскаржуваної податкової вимоги, і на сьогодні залишається несплаченою. Вказує, що посилання позивача в обґрунтування позовних вимог на положення п. 129.6 ст. 129 ПК України є безпідставним, оскільки питання про відповідальність (штрафні санкції чи пеню) позивача за несвоєчасну сплату єдиного податку не є предметом розгляду у даній справі, адже, податкова вимога виставлена на суму основного боргу. Зазначає, що обов'язок зі сплати податків і зборів покладений саме на позивача як на платника податків. При цьому банк, не є учасником податкових правовідносин, що складаються між його клієнтом - позивачем у справі та контролюючим органом, так само як і контролюючий орган не є учасником договірних відносин між банком та його клієнтом. Посилаючись на положення розділів 2 та 5 Порядку ведення органами Міністерства доходів і зборів України оперативного обліку податків, зборів, митних платежів, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, інших платежів, які сплачуються під час митного оформлення товарів вказує, що відомості про надходження від платника податків ПП «Омега 2011» грошових коштів у рахунок погашення грошового зобов'язання з єдиного податку на момент виставлення податкової вимоги відсутні. У зв'язку із цим вважає, що податкова вимога від 13.03.2015 відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема і положенням ст. 59 ПК України. На підставі викладеного, просить у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

У судовому засіданні 18.05.2015 відповідач підтримав заперечення з підстав викладених вище.

У судовому засіданні 18.05.2015 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив, що 15.01.2015 ПП «Омега 2011» подано до ДПІ у Шевченківському районі м. Запоріжжя звітну податкову декларацію платника єдиного податку-юридичної особи за 2014 рік, в якій самостійно платником визначено суму податку до сплати в розмірі 4 768,78 грн.

Позивачем було виписано платіжні доручення від 14.10.2014 на суму 220,00 грн. та № 408 від 17.10.2014 на суму 590,00 грн., що сплачувались через ПАТ «Банк Камбіо», в якому у ПП «Омега 2011» відкрито розрахунковий рахунок 0182.980.

Повідомленнями від 15.10.2014 та 20.10.2014 про невиконання розрахункового документу від 14.10.2014 та 17.10.2014 № 407 і № 408 відповідно, «Банк Камбіо» підтвердив факт неперерахування податків та обов'язкових зборів до бюджету.

Листом вих. № 21/10 від 21.10.2014 ПП «Омега 2011» звернулось до «Банку Камбіо» з вимогою виконати зобов'язання по платіжним дорученням, але дана вимога залишилась без задоволення.

13.03.2015 ДПІ у Шевченківському районі м. Запоріжжя виставлено позивачу податкову вимогу форми «Ю» про стягнення 808,78 грн. податкового боргу.

Не погоджуючись із податковою вимогою від 13.03.2015 ПП «Омега 2011» звернулось до суду.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядок їх адміністрування, права та обов'язки платників податків та зборів, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України від 02.12.2010 № 2755-VІ (далі - ПК України).

Аналогічний обов'язок щодо сплати податків та зборів, визначений ст. 67 Конституції України, закріплено у п. п. 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 ПК України.

Згідно з п. 36.1 ст. 36 ПК України податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Пунктом 38.1 ст. 38 ПК України передбачено, що виконанням податкового обов'язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов'язань у встановлений податковим законодавством строк.

Сплата податку та збору здійснюється платником податку безпосередньо, а у випадках, передбачених податковим законодавством, - податковим агентом, або представником платника податку (п.38.2 ст.38 ПК України).

Відповідно до п. 38.3 ст. 38 ПК України спосіб, порядок та строки виконання податкового обов'язку встановлюються цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Згідно з п. 31.1 ст. 31 ПК України строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов'язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному податковим законодавством. Податок чи збір, що не був сплачений у визначений строк, вважається не сплаченим своєчасно.

Пунктом 54.1 ст. 54 ПКУ закріплено, що крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов'язання та/або пені вважається узгодженою.

Згідно п. 57.1 ст. 57 ПКУ платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як свідчать долучені до справи документи, ПП «Омега 2011» самостійно задекларувало до сплати грошові зобов'язання з єдиного податку юридичної особи в сумі 4 768,78 грн., подавши до контролюючого органу податкову декларацію від 15.01.2015 № .

Вказане грошове зобов'язання є узгодженим та підлягало сплаті платником податку.

Як свідчить облікова картка платника податків ПП «Омега 2011», платіжним дорученням від 19.02.2015 підприємство сплатило 3 960,00 грн. податку згідно платіжного доручення № 86.

Решта суми, в розмірі 808,78 грн. наразі обліковується у картці платника податків як несплачений податковий борг.

Як з'ясувалось, позивач, як платник податків, ініціював переказ коштів 14.10.2014 та 17.10.2014 в сумі 810,00 грн. з призначенням платежу «сплата єдиного податку 5% за 3 квартал 2014 року», які з вини «Банку Камбіо» не потрапили до бюджету.

Засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлення відповідальності суб'єктів переказу, а також визначення загального порядку здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами регулюється Законом України від 05.04.2001 № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон 2346-ІІІ).

Згідно п. 8.1 ст. 8 Закону № 2346-ІІІ банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України № 2346-ІІІ ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер.

Національний банк України має право встановлювати інші види розрахункових документів.

Пунктом 1.24 ст. 1 Закону № 2346-ІІІ передбачено, що переказ коштів (далі - переказ) - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Пунктом 22.4 ст. 22 Закону України № 2346 закріплено, що під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним:

для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника;

для банку платника - з дати списання коштів з рахунка платника та зарахування на рахунок отримувача в разі їх обслуговування в одному банку або з дати списання коштів з рахунка платника та з кореспондентського рахунка банку платника в разі обслуговування отримувача в іншому банку.

Як свідчать матеріали справи, ініціювання переказів грошових коштів 14.10.2014 та 17.10.2014 для позивача є дійсно завершеним, оскільки належним чином оформлені платіжні доручення № 407 та 408 відповідно, передані до установи банку.

Однак, суд звертає увагу на те, що завершення ініціювання переказу і виконання обов'язку зі сплати податку (збору, обов'язкового платежу) є різними поняттями, які не можуть бути ототожнені.

На це зокрема вказують і положення статті 129 ПК України.

Так, згідно з п.129.6 ст. 129 ПК України за порушення строку зарахування податків до бюджетів або державних цільових фондів, установлених Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», з вини банку такий банк сплачує пеню за кожний день прострочення, включаючи день сплати, та штрафні санкції у розмірах, встановлених цим Кодексом, а також несе іншу відповідальність, встановлену цим Кодексом, за порушення порядку своєчасного та повного внесення податків, зборів (обов'язкових платежів) до бюджету або державного цільового фонду. При цьому платник податків звільняється від відповідальності за несвоєчасне або перерахування не в повному обсязі таких податків, зборів та інших платежів до бюджетів та державних цільових фондів, включаючи нараховану пеню або штрафні санкції.

Пунктом 129.7 ст. 129 ПК України визначено, що не вважається порушенням строку перерахування податків, зборів (обов'язкових платежів) з вини банку порушення, вчинене внаслідок регулювання Національним банком України економічних нормативів такого банку, що призводить до нестачі вільного залишку коштів на такому кореспондентському рахунку.

Вказані норми свідчать про те, що законодавець звільняє платника податків від відповідальності за несвоєчасне або перерахування не в повному обсязі таких податків, зборів та інших платежів до бюджетів та державних цільових фондів, яка може застосуватись у вигляді пені або штрафних санкцій.

Однак, ані стаття 129, ані будь-яка інша стаття Податкового кодексу України не звільняє платника податків від необхідності виконати податковий обов'язок зі сплати податку належним чином.

Крім того, відповідно до п. 3.1 ст. 3 ПК України податкове законодавство України складається з Конституції України; цього Кодексу; Митного кодексу України та інших законів з питань митної справи у частині регулювання правовідносин, що виникають у зв'язку з оподаткуванням митом операцій з переміщення товарів через митний кордон України (далі - законами з питань митної справи); чинних міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України і якими регулюються питання оподаткування; нормативно-правових актів, прийнятих на підставі та на виконання цього Кодексу та законів з питань митної справи; рішень Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з питань місцевих податків та зборів, прийнятих за правилами, встановленими цим Кодексом.

Тобто, Законом № 2346-ІІІ не може визначатись момент (час) виконання платником податків свого податкового обов'язку зі сплати податку (збору, обов'язкового платежу), оскільки останній не відноситься до податкового законодавства.

Тому, в даному випадку відсутня суперечність між положеннями Закону № 2346-ІІІ та нормами ПК України, а звідси і підстави для застосування положень п. 56.21 ст. 56 ПК України у суду відсутні.

В даному випадку, суд приходить до висновку, що виконання обов'язку зі сплати податку є завершеним, коли сума грошових коштів, сплачена в рахунок самостійно узгодженого грошового зобов'язання, потрапила до бюджету.

Такі висновки ґрунтуються на тому, що відповідно до ст. 43 Бюджетного кодексу України при виконання державного та місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, відкритого у Національному банку України.

Частиною 5 ст. 45 Бюджетного кодексу України передбачено, що податки і збори (обов'язкові платежі) та інші доходи місцевого бюджету визнаються зарахованими до державного бюджету з дня зарахування коштів на єдиний казначейський рахунок державного бюджету України.

Аналогічно ч. 5 ст. 78 Бюджетного кодексу України встановлено, що податки і збори (обов'язкові платежі) та інші доходи місцевого бюджету визнаються зарахованими до місцевого бюджету з дня зарахування на єдиний казначейський рахунок.

В даному випадку, намагання платника податків - позивача у справі, сплатити суму єдиного податку з юридичних осіб 14.10.2014 та 17.10.2014 не досягли свого результату - кошти так і не потрапили до бюджету.

Тому, суд приходить до висновку, що ПП «Омега 2011» не виконано обов'язок зі сплати єдиного податку в частині перерахування до бюджету 808,78 грн., у зв'язку із чим за платником рахується податковий борг.

Посилання позивача на судову практику, суд вважає безпідставним, оскільки для даної справи вони не мають преюдиціального значення згідно вимог ст. 72 КАС України, а більш того, предметом позовних вимог по таким справам була законність притягнення платника податків до відповідальності (нарахування пені та/або штрафних санкцій) за несвоєчасну чи неповну сплату податкового зобов'язання, допущеного з вини банківських установ. В даному випадку, мова йде не про притягнення позивача до відповідальності у вигляді пені чи штрафу, а виконання ним свого податкового обов'язку зі сплати єдиного податку з юридичних осіб.

Відповідно до п.59.1 ст.59 ПК України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Податкова вимога, за приписами п. п. 14.1.153 п. 14.1 ст. 14 ПК України, - це письмова вимога органу державної податкової служби до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.

Податковий борг, згідно з п. п. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 ПК України, - це сума грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгодженого платником податків або узгодженого в порядку оскарження, але не сплаченого у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.

Наявність податкового боргу в розмірі 808,78 грн. станом на 13.03.2015 (дату виставлення податкової вимоги) підтверджується долученою до матеріалів справи карткою платника податків.

Частиною 3 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених

статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оскільки матеріалами справи, а саме обліковою карткою платника податку ПП «Омега 2011» підтверджується наявність у підприємства податкового боргу з єдиного податку з юридичних осіб на суму 808,78 грн., то виставлення контролюючим органом податкової вимоги 13.03.2015 на суму 808,78 грн. є цілком законним та обґрунтованим.

З огляду на викладене, у задоволенні позовних вимог ПП «Омега 2011» суд відмовляє в повному обсязі.

Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України «Про судовий збір» під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги.

При зверненні до суду з адміністративним позовом, позивач сплатив суму судового збору за вимоги майнового характеру в розмірі 182 грн. 70 коп., що становить 10 відсотків ставки судового збору, а відтак решта суми судового збору (1 827,00 грн. - 182,70 грн. = 1 644,30 грн.) підлягає стягненню з позивача пропорційно до відхиленої частини вимоги.

Враховуючи вищезазначене, та керуючись ст.ст. 2, 4, 7 - 12, 14, 86, 158 - 163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову Приватного підприємства «ОМЕГА 2011» до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області про скасування податкової вимоги, - відмовити повністю.

Стягнути з Приватного підприємства «ОМЕГА 2011» на користь Державного бюджету України 1 644,30 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Л.Я. Максименко