Справа № 19892/09
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2010-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"11" лютого 2010 р. справа № 2а-9189/08/0470

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Сафронової С.В.
суддів: Поплавського В.Ю. Уханенка С.А.
при секретарі судового засідання: Мациборко Т.І.

за участі: позивача ОСОБА_1 та представника відповідача Лободзінський Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 червня 2009 року

у адміністративній справі № 2а-9189/09/0470 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 (базовий військовий госпіталь) та третьої особи Міністерство оброни України про визнання дій неправомірними, -

В с т а н о в и л а :
У вересні 2008 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (базовий військовий госпіталь) та третьої особи Міністерство оброни України, в якому просив визнати незаконними дії військової частини НОМЕР_1 (базовий військовий госпіталь) по ненаданню документів, необхідних йому для встановлення на облік у центр зайнятості та районного військкомату після звільнення із Збройних Сил України, та стягнути на його користь з військової частини НОМЕР_1 (базовий військовий госпіталь) компенсацію матеріальної та моральної шкоди, розмір якої позивач уточнив під час розгляду справи судом першої інстанції, остаточно заявляючи до відшкодування грошові кошти: компенсацію матеріальної шкоди в розмірі 15113,81 грн. та компенсацію моральної шкоди у розмірі 6000 грн., спричиненої в результаті не можливості влаштуватися на роботу у період з 04.01.2007 р. по 17.09.2007 р. та не можливості отримувати допомогу по безробіттю, у зв`язку з скороченням штату.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 червня 2009 року у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 (базовий військовий госпіталь) та третьої особи Міністерство оброни України відмовлено.

Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено позивачем до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду з підстав порушення норм процесуального права, зокрема не необґрунтованого відхилення судом наданих ним доказів та не врахування обставин, які мають значення для справи, а також з підстав невідповідність висновків суду дійсним обставинам у справі. У зв`язку з наведеними порушеннями, позивач просить визнати поважною причину пропуску ним процесуального строку звернення до суду та скасувати постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 червня 2009 року, і прийняти нову постанову про задоволення його вимог у повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що обставини у справі з`ясовані судом першої інстанції правильно і викладені в судовому рішенні на підставі матеріалів справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до п.1 ч.1 ст.198 та ст.200 КАСУ є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Згідно ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Частиною 1 ст. 6 КАС України встановлено, що кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів незалежним і неупередженим судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що компетенція адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ поширюється на юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до частини 2 статті 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частині 1 статті 100 КАС України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Разом з тим, згідно частини 3 зазначеної статті КАСУ позовні

заяви приймаються до розгляду адміністративним судом незалежно від закінчення строку звернення до адміністративного суду.

Колегією суддів встановлено, що позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про захист порушених прав лише у вересні 2008 року, хоча його звільнення відбулося ще у січні 2007 року і про факти та обставини, які наводить позивач як порушення відповідачем його прав, ОСОБА_1 було відомо відразу після його звільнення. В позові ОСОБА_1 не ставилося питання про визнання поважною причини пропуску звернення його до суду за захистом, а відповідач та його представник наполягали на застосуванні негативних наслідків звернення позивача до суду за межами річного процесуального строку.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції обговорював у мотивувальній частині клопотання відповідача про відмову у задоволені позову з підстав пропуску позивачем річного строку, та прийшов до висновку про відсутність підстав вважати, позивач з поважних причин пропустив строк звернення до суду за захистом своїх прав.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції і приймає до уваги доводи апеляційної скарги позивача, як підставу для скасування судового рішення та для задоволення заявлених ним вимог виходячи з нижченаведеного

Як вже зазначалося вище, позивач під час вирішення спору в суді не заявляв клопотання про поновлення йому строку звернення до адміністративного суду або для визнання пропуску ним строку звернення до суду з поважних причин.

Відповідно до частини 2 статті 100 КАС України адміністративна справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому цим Кодексом якщо суд визнає причину пропущення строку звернення до суду поважною.

Відповідно до статті 195 КАС України суд апеляційної інстанції може дослідити нові докази, які

не досліджувалися у суді першої інстанції, з власної ініціативи або за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до суду першої інстанції або необґрунтованим відхилення їх судом першої інстанції. Суд апеляційної інстанції може дослідити також докази, які досліджувалися судом першої інстанції з порушенням вимог цього Кодексу.

В апеляційній скарзі позивач стверджуючи про поважність причини пропуску ним строку звернення до суду, вказує на те, що він не мав документів, необхідних для звернення до суду в річний строку, а отримавши ці документи від відповідача тільки 19 вересня 2007 року, звернувся до суду в межах річного строку 18 вересня 2009 року.

З огляду на наведені позивачем доводи, апеляційний суд зазначає, що предметом спору у цій справі є саме незаконність дій військової частини НОМЕР_1 по ненаданню позивачу документів, необхідних для встановлення на облік у центр зайнятості та районного військомату після звільнення із Збройних Сил України. Спірні правовідносини у цій справі не передбачають можливості досудового порядку вирішення спору, тому позивач не отримавши від відповідача під час свого звільнення необхідні на його погляд документи, повинен був звернутися до адміністративного суду на протязі року, тобто у період з 04.01.2007 року по 04.01.2008 року. І для звернення до адміністративного суду за захистом, позивачу не потрібно було чекати отримання від відповідача вказаних ним у позові документів, оскільки і для постановлення на військовий облік і на облік у Центр зайнятості чинним законодавством чітко визначені строки звернення особи після її звільнення з військової служби, а не після отримання будь-яких документів. Питання відшкодування матеріальної і моральної шкоди, яку на думку позивача спричинено йому діями відповідача, є похідним від наведеного і залежить від того, чи була допущена відповідачем суб`єктом владних повноважень протиправність.

Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача в наведеній частині щодо поважності причини пропуску ним річного строку звернення до суду є безпідставними і тому до уваги колегією суддів не приймаються.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції встановивши відсутність поважних причини пропуску позивачем звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав, не обмежився цим та повно і всебічно дослідив всі обставини у цій справі, відмовивши у задоволені позову ОСОБА_2 по суті, що повністю узгоджується з Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення № 11 від 29.12.1976 р., у пункті 6 якого зазначається, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, крім випадків, коли позов не доведений.

Так, відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що з боку відповідача відсутні дії чи бездіяльність, які унеможливили реалізацію позивачем права на отримання допомоги по працевлаштуванню і грошової допомоги по безробіттю, та позбавляли його можливості стати на облік до Красногвардійсько-Кіровського ОРВК, що в свою чергу виключає спричинення позивачу матеріальної та моральної шкоди.

Згідно з вищенаведеними нормами права (ст.ст. 2, 6, 11 КАС України) позивач має право звернутись до адміністративного суду з позовом лише у разі, якщо він вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб`єкта владних повноважень) порушено його права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Обґрунтовуючи свою правову позицію, позивач зазначає, що при його звільненні відповідач зобов`язаний був видати його військовий квиток, припис до військомату, довідку про розрахунок розміру посадового окладу, витяги з наказів про його звільнення, а відсутність у нього зазначених документів позбавляло його стати на облік до військомату та на облік до Центру зайнятості, чим були порушені його права на працевлаштування і отримання допомоги по безробіттю.

Судом першої інстанції встановлено, що з 03.10.2002 року по 04.01.2007 року позивач проходив військову службу в Військовій частині НОМЕР_1 на посаді помічника командира з матеріально-технічного забезпечення - начальника матеріально-технічного забезпечення. Звільнення позивача з військової служби у запас за пунктом 63 підпункт "г" Положення відбулося на підставі наказу заступника Міністра оборони України від 23.10.2006 року № 78 (а.с.10). Наказом командира військовій частині НОМЕР_1 від 28.11.2006 року за № 238 (а.с.11) позивача визнано вибувшим у чергову відпустку за 2006 рік терміном на 37 календарних діб з 29.11.2006 року по 04.01.2007 року, і з 04.01.2007 року виключено із списків особового складу частини та усіх видів забезпечення, з направленням його для зарахування на військовий облік Красногвардійсько- Кіровського ОРВК м.Дніпропетровська

Як вбачається з матеріалів справи, позивач був завчасно попереджений про його звільнення з військової служби у зв`язку із скороченням, що підтверджується його особистим підписом 21.06.2006 року на наказі командира військовій частині НОМЕР_1 від 12.06.2006 року за № 113 (а.с.54), а при звільненні позивач отримав трудову книжку та мав в своєму розпорядженні інші документи, копії яких необхідно було надати для реєстрації в державному центрі зайнятості. Крім того, про звільнення позивача з військової служби відповідач у визначеному законом порядку повідомляв державну службу зайнятості про скорочення, а саме шляхом подання звіту про заплановане вивільнення від 22.06.2006 р. № 694 (а.с.57) та звітом про фактичне звільнення від 27.12.2006 р. № 1420 (а.с.58).

Наведене свідчить про те, що відповідачем було вчинені всі дії, до яких він зобов`язаний чинним законодавством при звільненні військовослужбовця зі служби у зв`язку із скороченням чисельності або штату без права на пенсію, тому колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав вважати, що діями відповідача порушені права ОСОБА_1 стати на обік до центру зайнятості, і отримати допомогу по безробіттю та роботу.

Правильним колегія суддів вважає посилання суду першої інстанції на положення Порядку реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 219 від 14.02.2007 року (далі Порядок), положення якого розповсюджуються на позивача, оскільки останній, як особа, що звільнена зі служби є такою, що вперше шукає роботу (ст.3 Порядку).

Так, за змістом статті 3 Порядку, реєстрація та облік громадян, які звертаються за сприянням у працевлаштуванні, проводяться державною службою зайнятості за місцем їх проживання за умови пред`явлення паспорта та трудової книжки, а в разі потреби також диплома або іншого документа про освіту, чи військового квитка.

Згідно зі статтею 5 Порядку військовослужбовці, звільнені із служби у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів без права на пенсію, реєструються у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, протягом місяця з дня взяття їх на облік у військовому комісаріаті.

При цьому, статтею 26 Закону України «Про зайнятість населення»N 803-XII від 01.03.1991 р. встановлено, що для звільнених з військової служби у зв`язку із скороченням чисельності або штату без права на пенсію військовослужбовців, визначено особливі гарантії за умови їх реєстрації в службі зайнятості протягом семи календарних днів після звільнення як таких, що шукають роботу.

За змістом наведених норм та частини 2 статті 1 Порядку, звернення до державної служби зайнятості за сприянням у працевлаштуванні є правом всіх незайнятих громадян, які бажають працювати, а також зайнятих громадян, які бажають змінити професію або місце роботи, влаштуватися на роботу за сумісництвом чи у вільний від навчання час. Тобто, постановка на облік до державної служби зайнятості є бажання певної особи, але цій постановці на облік повинно передувати звернення особи, пред`явлення визначених законодавцем документів, надання копій цих документів та заповнення відповідної форми картки з її засвідченням особистим підписом .

Таким чином, позивач бажаючи стати на облік до державної служби зайнятості повинен був вчинити певні дії, а саме: у визначений законодавцем строк звернутися до державної служби зайнятості за місцем свого проживання, пред`явити відповідні документи та надати їх копії, і заповнити картку відповідної форми.

Судом першої інстанції на підставі наданих сторонами у справі доказів встановлено, що позивач не звертався до Центру зайнятості за місцем проживання для реєстрації як особи, яка шукає роботу. Не доведено було позивачем про те, що йому відмовлялося Центром зайнятості в постановці на облік з підстав не подання посвідчення офіцера і військового квитка.

Наведене свідчить, що позивач не скористувався наданим йому законом правом, у зв`язку з чим неотримання ним державних гарантій щодо надання статусу особи, яка шукає роботу або статусу безробітного та одержання допомоги по безробіттю, роботи, збереження на новому місці роботи середньої заробітної плати за попереднім місцем роботи, а також інших пільг і компенсацій відповідно до законодавства, не може вважитися виною відповідача.

Стосовно протиправності дій відповідача, якими позивач був позбавлений можливості стати на облік до військомату, судом відповідно до записів в журналі (а.с.130-131) встановлено, що припис для постановки ОСОБА_1 на військовий облік до Красногвардійсько-Кіровського ОРВК м.Дніпропетровська видавався позивачу під розпис 04.01.2007 р., але позивач відмовлявся отримувати вказаний припис без посвідчення офіцера, про що складені відповідні акти. Посвідчення офіцера позивачем було здано на обмін у зв`язку з присвоєнням йому чергового військового звання «майору», а після звернення позивача йому було видано тимчасове.

Також, матеріалами справи встановлено, що особова справа позивача, з копією належно завіреного наказу заступника Міністра оборони України від 23.10.2006 року № 78 про звільнення позивача та наказу командира військовій частині НОМЕР_1 від 28.11.2006 року за № 238, за вихідним номером № 2 ДСК від 04.01.2007 р. була направлена 11 січня 2007 року за реєстром № 2 до Красногвардійсько-Кіровського ОРВК м.Дніпропетровська (а.с.56). Відповідно, позивач при бажанні стати на військовий облік до Красногвардійсько-Кіровського ОРВК м.Дніпропетровська, повинен був лише звернутися до вказаного ОРВК. Проте, позивач не надав суду доказів про таке звернення до ОРВК, і про відмову останнього поставити його на військовий облік у зв`язку з ненаданням ним будь-яких документів (зокрема: припису або військового квитка чи іншого.)

Доводи апеляційної скарги позивача є такими, які нічим не підтверджуються та такими, що зводяться до особистого тлумачення і розуміння законів які повинні бути застосовані до виниклих спірних правовідносин, тому не можуть бути підставами для скасування рішення суду.

Стаття 104 КАС України наділяє особу, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин правом на звернення до адміністративного суду з позовом.

Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не буде встановлено, у суду немає правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України обов`язок доказування обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення проти них покладається на сторони.

Колегія суддів виходячи з матеріалів справи вважає, що позивач не довів належними доказами, що відповідач своїми діями порушив його права та інтереси, що відповідно є підставою для відмови у задоволені вимог апеляційної скарги позивача та для залишення без змін постанови суду першої інстанції.

Керуючись п.1 ч.1 ст.198, ст.200, ст.205, ст.206 КАС України, колегія суддів, -

У х в а л и л а :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, постанову на Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 червня 2009 року залишити без змін

Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її постановлення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця після набрання законної сили судового рішення апеляційної інстанції.

Повний текст ухвали виготовлено 16 лютого 2010 року

Головуючий : Сафронова С.В.

Судді: Поплавський В.Ю.

Уханенко С.А.