Справа № 815/4198/13-а
Суддя: Калашнікова О.В.
Дата ухвалення: 2015-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2015 року м. Київ К/800/4431/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Калашнікової О.В.
Васильченко Н.В.
Леонтович К.Г.
провівши попередній розгляд адміністративної справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеської області, треті особи - ОСОБА_5, про скасування реєстрації декларацій, -

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеської області про скасування реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт реконструкції нежитлової будівлі павільйону-бару "ІНФОРМАЦІЯ_1" з літнім майданчиком, без зміни зовнішніх геометричних розмірів та цільового призначення за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровану в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області в 2013 році та про скасування реєстрації декларації про готовність об'єкту до експлуатації реконструкція нежитлової будівлі павільйону-бару "ІНФОРМАЦІЯ_1" з літнім майданчиком, без зміни зовнішніх геометричних розмірів та цільового призначення за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровану в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області від 25.01.2013 року № ОД 28.

Позовні вимоги мотивовано тим, що здійснення реєстрації декларації ОСОБА_5 про готовність об'єкта до експлуатації Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Одеської області 25.01.2013 року за № ОД28 є протиправним, оскільки нежитлова будівля павільйону-бару "ІНФОРМАЦІЯ_1" з літнім майданчиком, за адресою: АДРЕСА_1 належить позивачу на праві приватної власності. Крім того, позивачем зазначено, що судовими рішеннями ОСОБА_5 зобов'язано привести нежитлову будівлю павільйону-бару у відповідність до технічного паспорту на цю будівлю шляхом знесення самовільно добудованих приміщень та споруд, а ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси по справі №1527/4473/12, заборонено ОСОБА_5, а також іншим юридичним та фізичним особам вчиняти певні дії: будівельні роботи, реконструкцію нежитлового приміщення, видавати дозволи, висновки щодо нежитлового приміщення приймати в експлуатацію нежитлові приміщення кафе-бару. Також позивачем зазначено, що подана декларація не відповідає вимогам законодавства.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 27 червня 2013 року позові вимоги задоволено, скасовано реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт реконструкції нежитлової будівлі павільйону-бару "ІНФОРМАЦІЯ_1" з літнім майданчиком, без зміни зовнішніх геометричних розмірів та цільового призначення за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровану в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області від 18.01.2013 року № ОД 63, скасовано реєстрацію декларації про готовність об'єкту до експлуатації реконструкція нежитлової будівлі павільйону-бару "ІНФОРМАЦІЯ_1" з літнім майданчиком, без зміни зовнішніх геометричних розмірів та цільового призначення за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровану в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області від 25.01.2013 року № ОД 28.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2013 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з оскаржуваним судовим рішенням, ОСОБА_4 звернулась до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, у якій просить його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Перевіривши правову оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, проаналізувавши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, на підставі розпорядження Суворовської районної адміністрації виконкому Одеської міської ради № 1022 від 27.09.2002 року виконавчим комітетом Одеської міської ради 15.10.2002 року позивачу було видане свідоцтво про право власності на нежитлову будівлю павільйону-бару площею 98,8 кв.м. з літнім майданчиком площею 97,8 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 28.04.2010 року затверджено мирову угоду, відповідно до якої за ОСОБА_6 визнано право власності на зазначене майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Зазначену ухвалу від 28.04.2010 року було скасовано ухвалою цього ж суду від 23.01.2012 року.

В подальшому, 20.08.2010 року, ОСОБА_6 було укладено два договори дарування №№ 8855, 8856, відповідно до яких він подарував зазначене нежитлове приміщення ОСОБА_7

27 грудня 2011 року, між ОСОБА_8, що діяв від імені ОСОБА_7 та ОСОБА_5 було укладено та нотаріально посвідчено договори №№ 1628, 1633 купівлі-продажу 1/2 частин нежитлової будівлі павільйону-бару "ІНФОРМАЦІЯ_1" з літнім майданчиком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, які стали підставою для реєстрації права власності на вказану будівлю за ОСОБА_5.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 13.06.2013 року, відмовлено у задоволенні позову заступника прокурора м. Одеси про скасування розпорядження виконкому Одеської міської ради № 1022 від 27.09.2002 року, свідоцтва про право власності, видане виконкомом Одеської міської ради на ім'я ОСОБА_4, визнання недійсними договорів дарування 1/2 частини нежитлової будівлі павільйону-бару з літнім майданчиком укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, визнання недійсними договорів купівлі-продажу 1/2 частин нежитлової будівлі павільйону-бару з літнім майданчиком між ОСОБА_7 та ОСОБА_5.

Відмовляючи у задоволенні позову, Апеляційний суд Одеської області в своєму рішенні від 13.06.2013 року, крім іншого зазначив, що відповідно до статті 330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Також Апеляційний суд Одеської області зазначив, що пунктом 3 частини першої статті 388 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що дані декларації були зареєстровані в період дії ухвали Суворовського районного суду м. Одеси про забезпечення позову по цивільній справі №1527/4473/12, шляхом заборони вчиняти будівельні роботи, реконструкцію нежитлового приміщення та видавати дозволи висновки, щодо нежитлового приміщення, приймати в експлуатацію нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1, а також за наявним рішенням суду від 16.08.2012 року по справі №1527/4473/12 про зобов'язання привести нежитлову будівлю у відповідність до технічного паспорту на будівлю від 06.08.2002 року, шляхом знесення самовільно добудованих приміщень та споруд.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що реєстрацією декларацій про початок виконання будівельних робіт та про готовність об'єкта до експлуатації права позивача не порушено.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У судовому засіданні Одеського апеляційного адміністративного суду 19 грудня 2013 року із пояснень позивача встановлено, що вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) ОСОБА_4 до ОСОБА_5 не заявлялась.

В своїй постанові від 10.04.2012 року Верховний Суд України, проаналізувавши положення частини першої статті 2 та статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, зазначив, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цим рішенням.

Відсутність порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача є підставою для відмови у позові.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції щодо відсутності порушень прав позивача, що є підставою для відмови у позові.

Крім того, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" замовник відповідно до закону несе відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації про готовність об'єкта до експлуатації, та за експлуатацію об'єкта без зареєстрованої декларації або сертифіката.

Орган державного архітектурно-будівельного контролю відмовляє у видачі сертифіката з таких підстав: 1) неподання документів, необхідних для прийняття рішення про видачу сертифіката; 2) виявлення недостовірних відомостей у поданих документах; 3) невідповідність об'єкта проектній документації на будівництво такого об'єкта та вимогам будівельних норм, державних стандартів і правил.

Таким чином, відповідач на момент реєстрації декларації не може знати про порушення так само як і не має можливість перевірити достовірність наведених в декларації даних, у зв'язку з чим законодавець передбачив відповідальність саме замовника за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За правилами частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 220, 220-1, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через 5 днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав передбачених ст.ст.237-239 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: (підписи)