Справа № 817/1111/15
Суддя: Нор У.М.
Дата ухвалення: 2015-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/1111/15

27 травня 2015 року м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Нор У.М. за участю секретаря судового засідання Демчук І.М. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник не з'явився,

відповідача: представник не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доДержавного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області Бенедищук Інни Василівни
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинення певних дій, -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області Бенедищук Інни Василівни, відповідно до якого, просить суд визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області Бенедищук Інни Василівни про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №20275340 від 25.03.2015 року. Зобов'язати Реєстраційну службу Рівненського міського управління юстиції Рівненської області зареєструвати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09.12.2014 року у справі №569/5912/14-ц.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 подала всі необхідні для проведення державної реєстрації права власності на належну їй 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 документи, проте, рішенням №20275340 від 25.03.2015 року їй протиправно відмовлено у державній реєстрації права власності. Позивач зазначає, що визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку у квартирі не порушить право банку та не може вплинути на зміну умов договору іпотеки, відтак, відповідачем протиправно витребувано згоду банку на визначення юридичної долі нерухомого майна. Просить суд позов задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача в судове засідання не прибув, подав клопотання, в якому позовні вимоги підтримав, а розгляд справи просив проводити без його участі.

Відповідач - Державний реєстратор прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області Бенедищук Інна Василівна заперечень на адміністративний позов не подавав, у судове засідання не прибув, про причини неприбуття суд не повідомив. Про дату, час і місце судового розгляду, з урахуванням вимог статей 33,35 Кодексу адміністративного судочинства України, повідомлений належним чином.

Судом не визнавалася обов'язковою участь представників сторін у судовому засіданні, а відтак, суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності представників сторін, на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч.6 ст.12 КАС України, повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не забезпечується.

Розглянувши позовну заяву по суті, дослідивши наявні у справі матеріали, оцінивши їх в сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, у відповідності до норм чинного законодавства, суд дійшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 07.08.2005 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_3, який зареєстровано Кунівською сільською радою Ізяславського району Хмельницької області.

29.11.2007 року між АКБ "ТАС-Комерцбанк" та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №1701/1107/71-080 про надання останньому кредиту у сумі 27000,00 доларів США (а.с.11-14).

29.11.2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с.7-10).

З метою виконання зобов'язань за кредитним договором №1701/1107/71-080 між АКБ "ТАС-Комерцбанк" та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір від 29.11.2007 року №1701/1107/71-080-Z-1 по однокімнатній квартирі АДРЕСА_1 (а.с.15-16).

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 15.04.2015 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

09.12.2014 року рішенням Рівненського міського суду Рівненської області у справі №569/5912/14-ц позов ОСОБА_1 про поділ спільного з ОСОБА_3 майна задоволено частково. Поділено спільне майно припинивши право спільної сумісної власності. Визначено ідеальні частки ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у спільній сумісній власності подружжя: в квартирі АДРЕСА_1, по 1/2 частки кожному та залишено квартиру у спільній частковій власності; в автомобілі марки "Peugeot", модель "Partner", 2006 року випуску, по 1/2 частки кожному та залишено автомобіль у спільній частковій власності (а.с.17-18).

12.03.2015 року ОСОБА_1 до Реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області було подано заяву про державну реєстрацію права спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19.03.2015 року №20119491 відповідачем зупинено розгляд заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у зв'язку з тим, що ОСОБА_1 не подано документ, що підтверджує згоду іпотекодержателя (банку) на визначення юридичної долі майна (а.с.19).

25.03.2015 року рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №202575340 державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області Бенедищук Інною Василівною відмовлено у державній реєстрації права спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1, у зв'язку з не усуненням у п'ятиденний строк ОСОБА_1 обставин, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19.03.2015 року №20119491 (а.с.20).

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд вважає за необхідне врахувати наступні вимоги чинного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 року №1952-IV (далі - Закон 1952-IV) і Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року №868 (далі - Порядок № 868).

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав є обов'язковою.

Пункт 1 частини 1 статті 4 Закону №1952-IV передбачає, що обов'язковій державній реєстрації підлягає право власності на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування.

Згідно з ч.1 ст.5 Закону №1952-IV у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону №1952-IV державна реєстрація прав проводиться, зокрема, на підставі рішень судів, що набрали законної сили.

Згідно з п. 37 Порядку № 868 документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є, зокрема, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Частиною 1 ст.15 Закону № 1952-IV передбачено, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації.

ОСОБА_1 було подано заяву про державну реєстрацію права спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09.12.2014 року у справі №569/5912/14-ц.

Як вбачається з рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №202575340 від 25.03.2015 року відповідач посилається на статтю 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року" № 1952-1V (без зазначення конкретної обставини з посиланням на відповідний пункт вказаної статті) пункти 20 та 28 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

За змістом ч.1 ст.24 Закону № 1952-IV у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) об'єкт нерухомого майна, розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав; 3) із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; 4) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; 5) заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; 5-1) заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 5-2) заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; 5-3) під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку; 5-4) після завершення п'ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення; 5-5) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 5-6) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним Про дату, час і місце судового розгляду, з урахуванням вимог статей 33,35 Кодексу адміністративного судочинства України, повідомлений належним чином.

Відповідно до пункту 20 Порядку за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію та документів, необхідних для її проведення, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або рішення про відмову в такій реєстрації.

Згідно з п. 28 порядку державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені у Законі України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Крім того, у рішенні про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №202575340 від 25.03.2015 року відповідач зазначає, що ОСОБА_1 не подано документ, що підтверджує згоду іпотекодержателя (банку) на визначення юридичної долі майна.

Згідно з п. 40 Порядку № 868 для проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, яке перебуває в іпотеці або податковій заставі, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає документ, що підтверджує факт надання іпотекодержателем або контролюючим органом згоди на відчуження або передачу на іншому речовому праві такого майна.

З аналізу змісту вказаних положень суд робить висновок, що для проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, яке перебуває в іпотеці, згода іпотекодержателя необхідна саме на відчуження або передачу на іншому речовому праві майна.

За змістом частин 1 і 2 статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того на чиє ім'я воно зареєстровано, що закріплено також п. 23 постанови Пленуму ВСУ "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 № 11.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, що передбачає ч. 1 ст.70 Сімейного кодексу України.

Право власності у ОСОБА_1 виникло на 1/2 частку квартири внаслідок поділу спільного майна подружжя, яке перебувало в іпотеці, на підставі рішення суду, тобто відчуження не відбувалось, а відтак згода іпотекодержателя не є обов'язковою.

Статтею 21 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", передбачено порядок дій щодо реєстрації прав у разі, поділу об'єкта, на який зареєстровані обтяження, а саме: у разі поділу об'єкта нерухомого майна або виділу частки з об'єкта нерухомого майна відповідний розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються, реєстраційний номер цього об'єкта скасовується. Водночас для кожного з новостворених об'єктів нерухомого майна відкривається новий розділ Державного реєстру прав і нова реєстраційна справа, кожному, з таких об'єктів присвоюється новий реєстраційний номер.

Записи про речові орава та їх обтяження щодо об'єкта, який поділяється, або при виділі частки із цього об'єкта переносяться до розділів Державного реєстру прав, що відкриті на кожний новостворений об'єкт. Якщо правочином або актом відповідного органу встановлено, що речові права та їх обтяження не поширюються на всі новостворені об'єкти нерухомого майна, записи про такі права та обтяження переносяться лише до розділів, відкритих для новостворених об'єктів, яких вони стосуються.

Оскільки відчуження або передача на іншому речовому праві майна - квартири АДРЕСА_1, яке перебуває в іпотеці, не відбулася, згода іпотекодержателя в такому випадку не є обов'язковою для реєстрації права власності ОСОБА_1 на 1/2 вказаного майна.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області Бенедищук Інни Василівни про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №20275340 від 25.03.2015 року є протиправним та підлягає скасуванню.

Що стосується позовної вимоги ОСОБА_1 щодо зобов'язання Реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області зареєструвати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09.12.2014 року у справі №569/5912/14-ц суд зазначає, що вирішення зазначених вище питань є дискреційним повноваженням відповідача.

Як випливає зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.

За наведених обставин, позовні вимоги позивача, в частині зобов'язання реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області зареєструвати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09.12.2014 року у справі №569/5912/14-ц є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходять за межі завдань адміністративного судочинства, а тому задоволенню не підлягають.

Одночасно, частиною 2 статті 11 КАС України допускається вихід суду за межі позовних вимог в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

З урахуванням викладеного, з метою захисту порушеного права позивача суд вважає за потрібне вийти за межі позовних вимог та зобов'язати Реєстраційну службу Рівненського міського управління юстиції Рівненської області повторно розглянути питання щодо реєстрації за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09.12.2014 року у справі №569/5912/14-ц, з урахуванням висновків суду в даній адміністративній справі.

При цьому, приймаючи таке рішення, суд керується нормами п.2 ч.2 ст.162 КАС України, відповідно до яких у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, як суб'єкт владних повноважень не довів правомірність прийнятого ним рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №20275340 від 25.03.2015 року.

За наведених обставин, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає до задоволення частково.

Відповідно до частини 3 статті 94 КАС України судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області Бенедищук Інни Василівни про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №20275340 від 25.03.2015 року.

Зобов'язати Реєстраційну службу Рівненського міського управління юстиції Рівненської області повторно розглянути питання щодо реєстрації за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09.12.2014 року у справі №569/5912/14-ц, з урахуванням висновків суду в даній адміністративній справі.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Присудити на користь позивача ОСОБА_1 із Державного бюджету України судовий збір у розмірі 35,54 грн.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Нор У.М.