Справа № 35717/09
Суддя: Нагорна Л.М.
Дата ухвалення: 2010-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" квітня 2010 р. справа № 2а-165/09

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Нагорної Л.М.

суддів: Чепурнова Д.В. Суховарова А.В.

при секретарі судового засідання: Фесовець А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради

на постанову Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради про визнання дій незаконними та стягнення недоотриманої суми одноразової допомоги на оздоровлення, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2009 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради, в якому просив визнати дії Управління праці та соціального захисту населення Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради щодо нарахування одноразової допомоги на оздоровлення, передбачену ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»не в повному обсязі неправомірними; стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради на його користь недоплачену суму одноразової щорічної допомоги на оздоровлення за 2005, 2006, 2007, 2008 роки в розмірі 8475,00 грн. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС другої категорії звязку з чим користується всіма правами та пільгами, передбаченими діючим законодавством для цієї категорії осіб, а тому, відповідно до ст. 48 ЗУ «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»від 28.02.1991 року №796-ХІІ, йому передбачені щорічні виплати на оздоровлення у розмірі пяти мінімальних заробітних плат. Проте, відповідачем, всупереч вимогам Конституції України та ЗУ «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», було виплачено на користь позивача в 2005-2008 році меншу суму компенсації на оздоровлення без врахування встановленого на території України розміру мінімальної заробітної плати.

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на безпідставність заявлених вимог та просив також відмовити у задоволенні вимог за 2005-2007 роки з підстав пропуску строку звернення до суду, наполягав на застосуванні положень ч.1 ст.100 КАС України ( а.с.17).

Постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2009 року адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено частково. Визнано дії Управління праці та соціального захисту населення Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради щодо нарахування ОСОБА_1 щорічної одноразової допомоги на оздоровлення, згідно ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»в 2005,2007 та 2008 роках неправомірними. Зобовязано Управління праці та соціального захисту населення Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради донарахувати ОСОБА_1 недоплачену щорічну допомоги на оздоровлення за 2005, 2007, 2008 роки відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»в сумі 6575,00 грн., та забезпечити виплату цих коштів. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, Управління праці та соціального захисту населення Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради подало апеляційну скаргу на неї, в якій просило постанову суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог повністю. В обґрунтування своїх вимог, посилалося на те, що судом першої інстанції не враховані та недостатньо досліджені норми процесуального та матеріального права при розгляді справи. Також, вказував на те, що суд першої інстанції необґрунтовано не застосував норми ст.ст.99,100 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, а також правильність застосування судом норм матеріального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач перебуває на обліку як учасник ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС ІІ категорії, що підтверджується посвідченням серії А № 349410 від 17 вересня 1998 року (а.с.7).

У відповідності до статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно до ч.1, ч.2 ст.99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

В адміністративному позові, поданому ОСОБА_1 18 лютого 2009 року, він зазначив, що про порушення своїх прав йому стало відомо у 2008 році, а тому строк звернення до суду ним не пропущено. Вказані обставини він підтвердив у судовому засіданні апеляційної інстанції, пояснивши суду, що про порушене право він дізнався від юриста спеціальної захисної організації Чорнобильців, де йому порадили звернутись до суду.

Відповідачем, на якого відповідно до ч.2 ст.71 КАС України покладено обовязок щодо доказування правомірності рішення, дії, бездіяльності не спростовано доводи позивача відносно підстав пропуску строку звернення до суду та не доведено того, що відповідач своєчасно повідомляв позивача про зміни в законодавстві, яким визначено підвищення до пенсії, право на отримання якого має позивач.

За таких обставин колегія суддів вважає, що підстави для застосування положень ч.1 ст. 100 кас України відсутні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач, як учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС другої категорії, має право на отримання щорічної допомоги на оздоровлення в розмірі пяти мінімальних заробітних плат на момент виплати, а не у розмірі щорічної допомоги, виплаченого відповідачем відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 562 від 12.07.2005 р, Закону України "Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 р. № 836 , Закону України "Про компенсаційні виплати особам, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи".

Постановою Кабінету Міністрів України № 562 від 12.07.2005 року встановлено конкретні розміри допомоги на оздоровлення у визначеній (твердій) грошовій сумі, що суперечить вимогам Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Проте, відповідно до вимог ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" щорічна допомога на оздоровлення виплачується учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС другої категорії у розмірі пяти мінімальних заробітних плат, при цьому частиною 7 цієї ж статті передбачено, що розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати. А зі змісту Закону України "Про державний бюджети на 2005 рік" вбачається, що для реалізації положень ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" не передбачалося обмеження щодо застосування встановлених законом розмірів заробітної плати.

Згідно із ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

Відповідно до п.6 ч.1 ст.92 Конституції України, виключно законами визначаються, зокрема, основи соціального захисту, а ст. 75 Конституції встановлено, що єдиним органом законодавчої влади в України є парламент - Верховна Рада України. Конституція не надавала права парламенту делегувати свої повноваження іншим державним органам, а останнім - своїми нормативно-правовими актами змінювати положення законів. Верховною Радою України дія ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у 2005 році не призупинялась.

Виходячи з пріоритетності законів над урядовими нормативними актами, при вирішенні даного спору, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що при визначенні розміру щорічної допомоги на оздоровлення, застосуванню підлягають норми ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року з наступними змінами та доповненнями, а не положення постанов Кабінету Міністрів України за № 562 від 12.07.2005 р та від 26.07.1996 р. за № 836.

Судом обґрунтовано було відмовлено в стягненні з відповідача на користь позивача несплаченої суми на оздоровлення за 2006 рік, оскільки дію абзацу 5 частини 4 ст. 48 Закону України „Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" зупинено на 2006 рік, в частині виплати компенсацій і допомоги у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати, згідно із Законом України «Про державний бюджет України на 2006 рік».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неправомірності дій відповідача відносно виплати щорічної допомоги на оздоровлення за 2007-2008 роки, та зобовязання відповідача провести донарахування та виплату недоплачених сум допомоги за 2007-2008 роки, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 30 ст. 71 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" дія ст.48 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" зупинена на 2007 рік. Згідно рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007р. N 6-рп/2007 зупинення дії ст.48 Закону України № 796-ХП, передбачене п.30 статті 71 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" визнане таким, що не відповідає Конституції України, тобто є неконституційним.

Згідно матеріалів справи, відповідач виплатив позивачу спірну суму за 2007 р. у грудні 2007 року у відповідності до постанови КМУ № 562 від 12.07.2005 р. , що підтверджується листом Управління праці та соціального захисту населення Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради від 02 лютого 2009 року №П-3 (а.с.9).

Статтею 76 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" встановлений з 1 січня 2007 року розмір мінімальної заробітної плати 400 гривень на місяць, з 1 квітня 2007 року - 420 гривень, з 1 липня 2007 року - 440 гривень та з 1 жовтня 2007 року - 460 гривень.

Отже, на час виплати допомоги позивачу (грудень 2007 р.) за 2007 р. зупинення дії ст.48 Закону № 796-ХІІ відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»було визнано неконституційним Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 р. № 6-рп/2007, тому при виплаті спірних сум відповідач повинен був застосувати ст.48 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з виплатою допомоги на оздоровлення у кратному розмірі відповідно до мінімального розміру заробітної плати на час проведення виплати.

Пунктом 28 розділу ІІ Закону України від 28.12.2007, № 107-VI "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України", частину 4 ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" було викладено в такій редакції: "одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою, щорічна допомога на оздоровлення виплачується в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України".

Відповідач виплатив позивачу спірну суму за 2008 рік у січні 2009 року у відповідності до постанови КМУ № 562 від 12.07.2005 р., що підтверджується листом Управління праці та соціального захисту населення Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради від 02 лютого 2009 року №П-3 (а.с.9).

Згідно ст. 59 Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" з 1 січня 2008 року встановлений розмір мінімальної заробітної плати 515 гривень, з 1 квітня 2008 року - 525 гривень, з 1 жовтня 2008 року - 545 гривень та з 1 грудня 2008 року - 605 гривень на місяць.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неправомірність дій відповідача щодо невиплати щорічної допомоги на оздоровлення за 2007, 2008 рік та зобовязання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача зазначену допомогу.

Доводи відповідача про відсутність кошторисних призначень для реалізації ч. 4 ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" не можуть бути підставою для невиконання вимог зазначеного Закону.

Оскільки таке право декларовано державою, то, відповідно, держава, через створені нею органи, в даному випадку органи соціального захисту населення, і несе обов'язок по своєчасній та повній виплаті допомоги саме у розмірах, які нею ж визначені та закріплені в Законі.

Крім цього, і практика Європейського суду з прав людини, яка, відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", є джерелом права, свідчить про те, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх обов'язків ( справа "Кечко проти України", рішення від 08.11.2005р.).

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, ст.205. ст.206 КАС України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради залишити без задоволення.

Постанову Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2009 року залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду України протягом двох місяців з дня її складення в повному обсязі.

Повний текст ухвали виготовлено 05 травня 2010 року.

Головуючий: Л.М.Нагорна

Судді: А.В.Суховаров

ОСОБА_2