Справа № 4476/10
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2010-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" вересня 2010 р. справа № 2а-659/09/1107

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Поплавського В.Ю. Уханенка С.А.

при секретарі судового засідання: Мациборко Т.І.

за участі: позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Знам'янської районної державної адміністрації Кіровоградської області на постанову Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 грудня 2009 року

у адміністративній справі 2а-659/09/1107 за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Знам'янської районної державної адміністрації Кіровоградської області про зобов'язання здійснити виплати грошової допомоги, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2009 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до управління праці та соціального захисту населення Знам'янської районної державної адміністрації Кіровоградської області (далі по тексту УПСЗН) про зобов'язання здійснити виплати грошової допомоги на оздоровлення. Зазначав, що є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції І категорії, інвалідом 2 групи, а тому, за правилами статті 48 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-XІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»(далі по тексту - Закон № 796-XІІ), має право на щорічну допомогу на оздоровлення в розмірі 5 мінімальних заробітних плат. Посилаючись на те, що всупереч згаданому Закону виплата допомоги здійснювалась без застосування кратності до встановленого розміру мінімальної заробітної плати, а в твердій сумі, то вважає, що з УПСЗН підлягає стягненню 11118,20 грн заборгованості по щорічній допомозі на оздоровлення за 2000-2008 роки.

Постановою Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 грудня 2009 року позов задоволено частково, визнано дії УПСЗН протиправними щодо виплати позивачу щорічної допомоги на оздоровлення за період 2000-2005, 2007, 2008 років в зменшеному розмірі на передбачено Законом № 796-XІІ, та зобовязано відповідача нарахувати і виплатити ОСОБА_1 щорічну грошову допомогу на оздоровлення за період 2000-2005, 2007, 2008 років у розмірі визначеному Законом № 796-XІ І, з урахуванням проведених виплат за цей період в сумі 10381,50 грн, і судові витратити на користь позивача з державного бюджету в сумі 3,40 грн.

З зазначеною постановою суду першої інстанції не погодився відповідач та подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 грудня 2009 року та прийняти нову постанову про відмову у задоволені позову.

Заслухавши пояснення позивача, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги УПСЗН, перевіривши доводи апеляційної скарги за матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є учасником наслідків катастрофи на ЧАЕС І категорії, інвалідом 2 групи внаслідок Чорнобильської катастрофи, в зв'язку з чим, йому призначена та фактично виплачена грошова допомога на оздоровлення: в період 2000- 2004 років - по 26 грн 70 коп. щорічно, в період 2005 2008 років по 120 грн. щорічно

Задовольнивши позовні вимоги частково, суд першої інстанції, виходив з того, що за змістом статті 48 Закону № 796-XІІ інвалідам другої групи забезпечується щорічна допомога на оздоровлення в розмірі 5 мінімальних заробітних плат, і зазначена норма Закону повинна була бути застосована відповідачем у спірних правовідносинах в період 2000-2005 р.р., 2007 р. та 2008 р.

Нормою статті 62 № 796-XІІ передбачено встановлення Кабінетом Міністрів України порядку застосування цього Закону, а не розмірів компенсаційних виплат. Зазначеним Законом Кабінет Міністрів України не уповноважено зменшувати конкретні суми компенсацій і допомоги та змінювати розмір допомог на оздоровлення, встановлені Законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», усупереч Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (який встановив розмір щорічної допомоги як величину кратну відносно до розміру мінімальної заробітної плати) установлено конкретні розміри такої допомоги у твердій грошовій сумі й, зокрема, для інвалідів ІІ групи - 26 гривен 70 копійок (за грошовою реформою 1996 року).

З часу прийняття Кабінетом Міністрів України зазначеної постанови, встановлені нею розміри щорічної допомоги на оздоровлення не змінювалися, у той час як розмір мінімальної заробітної плати неодноразово зростав, щорічно затверджувався новий бюджет.

Так, зокрема, статтею 1 Закону України «Про встановлення розміру мінімальної заробітної плати на 2003 рік» від 26 грудня 2002 року № 372-IV розмір мінімальної зарплати встановлений з 1 січня 2003 року у розмірі 185 гривень на місяць, а з 1 грудня 2003 року - 237 гривень на місяць. Зі змісту цієї статті не вбачається будь-яких обмежень щодо можливостей застосування розміру мінімальної заробітної плати з метою реалізації норми статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а навпаки, статтею 2 передбачено обов'язок Кабінету Міністрів України здійснювати застосування цих норм.

Встановлений ще у 1996 році розмір щорічної допомоги на оздоровлення, як зазначалося вище, протягом тривалого часу не змінювався і лише постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» його було збільшено, зокрема, інвалідам ІІ групи - до 120 гривень.

Оскільки ж до липня 2005 року ні Верховна Рада, ні Кабінет Міністрів України будь-яких рішень з питання підвищення розміру щорічної допомоги на оздоровлення не приймали, то виходячи із загальних засад пріоритетності законів над урядовими нормативними актами при вирішенні даного спору, підлягають застосуванню саме стаття 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та Закон України «Про встановлення розміру мінімальної заробітної плати на 2003 рік»№ 372-ІV від 26 грудня 2002 року, а не постанова Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Окрім того, враховуючи особливий статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та обумовлену цим необхідність їх адекватного соціального захисту, Верховна Рада України у 2006 році доповнила Закон України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» статтею 71, в якій встановлено, що дія положень цього Закону не може призупинятися іншими законами, крім законів про внесення змін до цього Закону (Закон № 231-V від 5 жовтня 2006 року).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України, виключно законами визначаються, зокрема, основи соціального захисту, а статтею 75 Конституції України встановлено, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України. Конституція не надавала права парламенту делегувати свої повноваження іншим державним органам, а останнім - своїми нормативно-правовими актами змінювати положення законів. Верховною Радою України дія статті 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» протягом 2002-2005 років не призупинялась, тому відповідно висновки суду про наявність права у позивача та обовязку у відповідача нараховувати та виплачувати щорічну допомогу на оздоровлення у розмірі 5 мінімальних заробітних плат є правильними.

Разом з тим, суд першої інстанції вирішуючи позов ОСОБА_1 про захист його прав за період 2000-2005 р.р. прийшов до помилкового висновку щодо відсутності підстав для застосування негативних наслідків пропуску позивачем строку звернення до суду. При цьому суд не звернув увагу на момент початку перебігу строку для звернення до суду, та проігнорував законодавче регулювання цього питання.

Так, відповідно до частини другої статті 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно із статтею 100 КАС України пропущення річного строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні позову за умови, що на цьому наполягає одна із сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся в суд про стягнення сум допомоги на оздоровлення за 2000-2008 роки лише у жовтні 2009 року, тобто з пропуском строку, встановленого статтею 99 КАС України. Крім того, з клопотанням про поновлення строку позивач не звертався та будь-яких поважних причин пропуску строку не зазначив.

Відповідачем в суді першої інстанції подавалися заперечення проти адміністративного позову в яких одним із питань ставилося про відмову позивачу у задоволені позову з підстав пропуску ним річного строку звернення до суду (а.с.13), а позивачем не наводилися обставини за наявності яких ним пропущено строку звернення до суду.

Рішення Конституційного Суду України № 6-рп було прийнято 09 липня 2007 року та оприлюднене у передбаченому законодавством порядку (надруковано в Офіційному віснику України 27.07.2007 року № 52).

Закони, інші нормативно-правові акти, судові рішення є доступними для ознайомлення всіма громадянами, і можливість обізнаності людини про те чи інше положення законодавства залежить виключно від бажання такої людини.

Таким чином, позивач про порушення свого права, якщо він вважав його порушеним, повинен був дізнатися після отримання щорічної допомоги на оздоровлення, а його юридична необізнаність не може виправдовувати звернення до суду за захистом поза межами встановленого КАСУ процесуального строку і відповідно не може вважатися належним доказом по справі, оскільки не містить достовірної інформації щодо предмету доказування.

Відповідно до ч.1 ст.69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Згідно ч.2 цієї норми КАСУ докази до суду надаються особами, які беруть участь у справі.

У частині 4 статті 70 КАС України визначено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Стаття 104 КАС України наділяє особу, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин правом на звернення до адміністративного суду з позовом.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України обов'язок доказування обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення проти них покладається на сторони.

Колегією суддів не встановлено будь-яких фактів, які б свідчили про відсутність підстав для застосування до позивача негативних наслідків пропуску ним річного строку звернення до суду за захистом його прав у період з 2000 року по 2005 рік, не встановлено також підстав і для визнання поважною причини пропуску позивачем строку звернення до суду.

Тобто, судова колегія зазначає, що позивачем пропущено річний строк звернення до адміністративного суду з цим позовом і поважних причин пропуску такого строку не вбачається.

Обговорюючи наведені в судовому рішенні доводи про те, що на спірні правовідносини поширюються вимоги ст.268 Цивільного кодексу України щодо строків захисту порушеного права, колегія суддів зазначає, що у даній адміністративній справі, де вирішується публічно-правовий спір, слід застосовувати спеціальну норму закону якою врегульовано строки звернення до суду і якою є ст.ст.99,100 КАСУ. Про відсутність правових підстав для застосування у адміністративній справі приписів ст.268 Цивільного кодексу України свідчить також правова природа щорічної допомоги на оздоровлення, яка не може вважитися відшкодуванням шкоди, заподіяної каліцтвом чи ушкодженням здоров`я, а є соціальною допомогою держави.

Враховуючи викладене, вимоги позивача щодо захисту його прав за період з 2000 року по 2005 рік не підлягають задоволенню з підстав пропущення ним річного строку звернення до суду. За таких обставин колегія суддів вважає постанову суду першої інстанції в вищенаведеній частині такою, що прийнята з порушенням норм процесуального права, що з врахуванням статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України, обумовлює скасування постанови суду першої інстанції частині, з прийняттям в цій частині нової постанови.

В іншій частині постанова суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, оскільки суд першої інстанції вирішуючи спір щодо захисту прав позивача за 2006 рік, 2007 рік та 2008 рік правильно встановив обставини у справі та вірно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Дія абзаців 2 та 3 ч. 4 ст. 48 Закону України № 796-XII була зупинена в частині виплати допомоги у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати на 2006 рік згідно із п. 37 ст. 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік»№3235-IV від 20 грудня 2005 року, який не визнаний неконституційним Конституційним Судом України до теперішнього часу, а тому не можна стверджувати, що дії відповідача в цій частині були неправомірними.

Відповідно до статті 75 Конституції України Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні.

Конституція України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання. Немає також закону України, який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.

Водночас Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше».

Відповідно до частини третьої статті 150 Конституції України рішення Конституційного Суду України є обов'язковими до виконання на території України.

Законами України «Про державний бюджет України на 2007 рік»та «Про державний бюджет України на 2008 рік» було призупинено на 2007-2008 роки дію частини четвертої та частини сьомої статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що встановлювали розмір одноразової допомоги на оздоровлення учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії - інвалідом другої групи.

Рішеннями Конституційного Суду України від 09.07.2007 та 22.05.2008 року таке зупинення визнано неконституційним.

Згідно з правилами частини другої статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Це означає, що з 09.07.2007 по 31.12.2007 року та з 22.05.2008 по 31.12.2008 року дію положень частини першої статті 48 цього Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» відновлено.

Враховуючи те, що позивач отримав щорічну одноразову допомогу за 2007 рік - у грудні 2007 року, а за 2008 рік у жовтні 2008 року, тобто після ухвалення Конституційним Судом України рішень № 6-рп/07 та № 10-рп/08, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог стосовно визнання протиправними дій відповідача та зобовязання останнього вчинити певні дії

Доводи апеляційної скарги вищенаведених висновків суду першої інстанції не спростовують і апеляційним судом відхиляються, відповідно скаргу необхідно в цій частині залишити без задоволення, а постанову суду без змін.

Керуючись п.3 ч.1 ст.198, п.4 ч.1 ст.202, ст.205, ст.207 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Знамянської районної державної адміністрації задовольнити частково.

Постанову Знамянського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 грудня 2009 року скасувати та прийняти нову постанову

Визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Знамянської районної державної адміністрації щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 передбаченої ч.4 ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 р. та 2008 р. в розмірах, що не співвідносяться з мінімальною заробітною платою, встановленою на час виплати Законами України про Державний бюджет на відповідний рік.

Зобовязати Управління праці та соціального захисту населення Знамянської районної державної адміністрації провести донарахування та виплатити ОСОБА_1 суму недоотриманої ним щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік та 2008 рік, розрахованої відповідно до ч.4 ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»виходячи із розміру пяти мінімальних заробітних плат та з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленого на час виплати Законами України про державний бюджет на відповідний рік.

В іншій частині позову ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Знамянської районної державної адміністрації про зобов'язання вчинити певні дії - відмовити

Постанова суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 21 вересня 2010 року.

Головуючий: С.В. Сафронова

Судді: В.Ю. Поплавський

ОСОБА_2