Справа № 19268/09
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2010-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" березня 2010 р. справа № 2а-1581/09

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Поплавського В.Ю. Уханенка С.А.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпропетровську апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління праці та соціального захисту населення Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради на постанову Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 травня 2009 року

у адміністративній справі 2а-1581/09 за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради про стягнення недоплаченої одноразової компенсації за шкоду заподіяну здоровю та щорічної допомоги на оздоровлення, -

В с т а н о в и л а :

У листопаді 2008 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив стягнути на його користь з до Управління праці та соціального захисту населення Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради недоплачену одноразову компенсацію за шкоду заподіяну здоровю в сумі 15455 грн. та щорічну допомогу на оздоровлення в сумі 968, 90 грн., які він як інвалід постраждалий від Чорнобильської катастрофи недоотримав у період з 2001-2008 р.р.

Постановою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 травня 2009 року позов ОСОБА_1 задоволено частково та зобовязано відповідача донарахувати позивачу недоплачену у 2001 році одноразову компенсацію за заподіяну шкоду здоровю в сумі 3350,40 грн. та недоплачену щорічну допомогу на оздоровлення за 2001 р., 2002 р., 2003 р., 2004 р., 2005 р. та 2007 р., розраховану відповідно до ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що складає суму у розмірі 6092,50 грн., й забезпечити виплату цих коштів позивачу. В іншій частині позову ОСОБА_1 судом відмовлено

З зазначеною постановою суду не погодилися як позивач так і відповідач та оскаржили її до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду. При цьому позивач посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити його вимоги у повному обсязі. Відповідач посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та на неналежну оцінку поясненням Управління щодо пропущення позивачем без поважних причин строку звернення до суду за захистом своїх права та відповідно безпідставного незастосування судом негативних наслідків цього, а також тому, що Управління діяло відповідно до законодавства, чинного на час виплати позивачу компенсацій та щорічної допомоги на оздоровлення, і в межах асигнувань з бюджету. У звязку з наведеним, відповідач просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову у задоволені позову.

Під час апеляційного перегляду справи колегією суддів встановлено, що предметом спору у цій справі є дії територіального органу праці та соціального захисту населення при призначенні, виплаті та перерахунку і виплаті позивачу одноразової компенсації за шкоду заподіяну здоровю при встановленні йому третьої групи інвалідності у 2001 році і другої групи інвалідності у 2006 році, а також розміру щорічної допомоги на оздоровлення у період 2001-2008 р.р.

Відмовляючи у задоволенні частини вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на момент встановлення позивачу 2-ї групи інвалідності, тобто на 01.06.2006 року, також як і на час виплати позивачу щорічної одноразової допомоги на оздоровлення за 2006 рік, дію ч.1 і абзацу 2 ч.4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» було зупинено згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік».

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду, оскільки у період 2006 року відповідач діяв на підставі чинного як на той час Закону, положення якого не визнавалися неконституційними та є чинними до наступного часу.

Доводи позивача щодо незаконності судового рішення у вищенаведені частині є помилковим розумінням матеріальних норм права, а тому до уваги колегією суддів не приймаються.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині його права на отримання щорічної одноразової допомоги на оздоровлення за 2007 рік, суд першої інстанції керувався рішенням Конституційного Суду України № 6-рп від 09.07.2007 р., яким була відновлена раніше діюча до 2006 року редакція статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»стосовно розміру щорічної допомоги на оздоровлення інвалідам 2-ї групи, що складає пять мінімальних заробітних плат на час виплати

Наведені висновки суду першої інстанції узгоджуються з приписами ч.2 ст.150 Конституції України, відповідно якої до повноважень Конституційного Суду України належить офіційне тлумачення Конституції України та законів України, а ухвалені Конституційним Судом України рішення з питань, передбачених цією статтею, є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Згідно п.2 Рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2000 від 14.12.2000 р. положення наведеної норм Конституції України щодо виконання рішень Конституційного Суду України необхідно розуміти так, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що відповідно до частини другої статті 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Положеннями ч.2 ст.70 Закону України «Про Конституційний Суд України»щодо порядку виконання рішень, висновків Конституційного Суду України треба розуміти як право Конституційного Суду України у разі необхідності визначити у своєму рішенні, висновку порядок і строки його виконання та покласти обов'язок на відповідні державні органи забезпечити це виконання. При цьому незалежно від того, чи визначено в рішенні, висновку Конституційного Суду України порядок його виконання, відповідні державні органи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскарженим.

Отже, з 9 липня 2007 року відповідно до відновленої дії статті 48 Закону України Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», відповідач зобовязаний був керуватись зазначеною нормою та нарахувати і виплатити позивачу щорічну одноразову допомогу у розмірі пяти мінімальних заробітних плат, встановленого на час виплати вказаної допомоги, тобто на листопад 2007 р.

Враховуючи наведені обставини та те, що відповідачем у листопаді 2007 року позивачу було виплачено щорічну одноразову допомогу на оздоровлення в сумі 120 грн., колегія суддів вважає, що протиправність дій відповідача, якими саме і були порушені права позивача, знайшли своє підтвердження під час судового вирішення спору, і в цій частині рішення суду першої інстанції належним чином обґрунтована.

Доводи апелянта стосовно наведеної частини постанови суду першої інстанції колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відповідно до статті 19 Конституції України відповідач зобовязаний був діяти на підставі та у спосіб, що визначені Конституцією в законами України та у межах наданих йому повноважень. Відсутність бюджетного фінансування для здійснення вказаних видатків не звільняє відповідача діяти відповідно до Закону, і доводи відповідача в цій частині колегія суддів не приймає з огляду на те, що судові рішення ухвалюються в межах норм діючого законодавства в незалежності від причин ненадходження коштів з Державного бюджету України на виплату допомоги та згідно частини 2 статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави..

Разом з тим, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не може бути залишено в силі в частині задоволення вимог позивача щодо зобовязання відповідача донарахувати та виплатити позивачу недоплачену у 2001 році одноразову компенсацію за шкоду заподіяну здоровю в сумі 3350,40 та недоплачену допомогу на оздоровлення за 2001 р., 2002 р., 2003 р., 2004 р., та 2005 рік, і в частинні визначення судом конкретно визначеної суми допомоги на оздоровлення за вказаний період з врахуванням суми за 2007 рік, що складає 6092,50 грн.

Так, при встановлені позивачу у 2001 році третьої групи інвалідності йому дійсно повинна була бути нарахована та виплачена одноразову компенсацію за шкоду заподіяну здоровю у розмірі, встановленому п.4 ч.4 ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», тобто 30 мінімальних заробітних плат, а щорічна допомога на оздоровлення як інваліду третьої групи з 2001 року до 2006 року повинна була виплачуватися у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат

Проте, суд першої інстанції при вирішенні наведених у попередньому абзаці вимог позивачки, суд слід було звернути увагу на дату звернення позивача до суду 05.11.2008 року та на заперечення відповідача проти позову (а.с.32) у тому числі і з підстав пропуску позивачем річного строку звернення до суду

Суд першої інстанції також не надав належної оцінки положенням ст. 99 КАС України, згідно ч.2 якої, для звернення за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів змістовому, а також не звернув уваги на те, що згідно до ст.100 КАС України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного строку за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Закони, інші нормативно-правові акти, судові рішення є доступними для ознайомлення всіма громадянами, і можливість обізнаності людини про те чи інше положення законодавства залежить виключно від бажання такої людини.

Таким чином, позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав у 2001 р. при виплаті одноразової компенсації за шкоду заподіяну здоровю та щорічної допомоги на оздоровлення, а також щорічної допомоги на оздоровлення відповідно у 2002 р., у 2003 р., у 2004 р., у 2005 р., і на протязі визначеного законом строку повинен був звернутися до суду за захистом своїх прав.

Позивачем також ніяким чином не обґрунтовано та не доведено належними доказами поважність причин пропуску ним процесуального строку звернення до суду за захистом своїх прав за період з 2001 року.

Колегією суддів не встановлено будь-яких фактів, які б свідчили про відсутність підстав для не застосування до позивача негативних наслідків пропуску ним річного строку звернення до суду за захистом його прав, не встановлено також підстав і для визнання поважною причини пропуску позивачем строку звернення до суду.

Тобто, судова колегія зазначає, що позивачем пропущено річний строк звернення до адміністративного суду з цим позовом і поважних причин пропуску такого строку не вбачається.

Враховуючи викладене, вимоги позивача про захист його прав за період з 2001 р. по 2006 р. не підлягають задоволенню з підстав пропущення ним річного строку звернення до суду. В цій частині постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню, з прийняттям нової постанови про відмову у задоволені вимог позивача з цих підстав.

Крім того, колегія суддів не вирішив вимоги позивача щодо захисту його прав на отримання щорічної одноразової допомоги на оздоровлення за 2008 рік. У звязку з цим колегія суддів зазначає про наступне

Як вбачається з матеріалів справи, щорічна разова допомоги на оздоровлення за 2008 рік позивачу була виплачена у січні 2009 року в сумі 120 грн. Проте, на вказаний час діяла норма закону, що була відновлена після прийняття Конституційним Судом України рішення № 22-рп/2008 від 22.05.2008 року.

Таким чином, відповідач зобовязаний був починаючи з 22.05.2008 року керуватися вимогами базового закону, а саме: абзацом четвертим частини першої статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»якою передбачено, що щорічна допомога на оздоровлення інвалідам II групи виплачується в розмірах пяти мінімальних заробітних плат. Вказаною статтею також визначено, що розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати допомоги. Вихідним критерієм обрахунку сум виплат відповідно до положень статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»виступає мінімальна заробітна плата, розмір якої у зазначений позивачем період часу встановлювався законами України про Державний бюджет на відповідний рік.

Така позиція ґрунтується на приписах ч.2 ст.152 Конституції України та Рішенні Конституційного Суду України від 22.05.2008

В вищенаведеній частині, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги позивача і вважає за неможливе застосування у спірних правовідносинах положень постанов Кабінету Міністрів України, які суперечать діючим на час виникнення спору положенням статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Встановлений в 1996 році постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»розмір щорічної допомоги на оздоровлення протягом тривалих років не змінювався і не відповідав розміру, встановленому законами України. А постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»було установлено громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, розмір щорічної допомоги на оздоровлення, зокрема, інвалідам II групи - 120 грн., який також не відповідав розміру, встановленому законами України.

Доводи апеляційної скарги відповідача висновків апеляційного суду у вищенаведеній частині не спростовують.

Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Відповідно до ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої

інстанції та ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для

справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

На підставі вищевикладеного та керуючись п.3 ч.1 ст.198, ст..202, ст..207 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління праці та соціального захисту населення Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради задовольнити частково.

Постанову Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 травня 2009 року скасувати в частині зобовязання Управління праці та соціального захисту населення Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради донарахувати і забезпечити виплату ОСОБА_1 суму недоплаченої у 2001 році одноразової компенсації за заподіяну шкоду здоровю в сумі 3350,40 грн. та недоплаченої щорічної допомоги на оздоровлення за 2001 р., 2002 р., 2003 р., 2004 р., 2005 р., розрахованої відповідно до ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що складає суму у розмірі 6092,50 грн.

Відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 в частині зобовязання Управління праці та соціального захисту населення Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради донарахувати і забезпечити виплату ОСОБА_1 суму недоплаченої у 2001 році одноразової компенсації за заподіяну шкоду здоровю в сумі 3350,40 грн. та недоплаченої щорічної допомоги на оздоровлення за 2001 р., 2002 р., 2003 р., 2004 р., 2005 р., розрахованої відповідно до ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що складає суму у розмірі 6092,50 грн.

Визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 щорічної одноразової допомоги на оздоровлення за 2007 рік та 2008 рік у розмірі пяти мінімальних заробітних плат відповідно до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»

Зобовязати Управління праці та соціального захисту населення Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради донарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму недоплаченої щорічної одноразової допомоги на оздоровлення відповідно до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», розрахованої виходячи із пяти мінімальних заробітних плат, встановленим законом на час виплати, та з відрахуванням отриманих ОСОБА_1 сум допомоги на оздоровлення за 2007 рік та за 2008 рік.

В іншій частині постанову Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 травня 2009 року залишити без змін

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України на протязі двох місяців.

Судді: Сафронова С.В.

ОСОБА_2

ОСОБА_3