Справа № 757/09-2010
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2010-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2010 р. справа № 2а-1306/09

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Поплавського В.Ю. Уханенка С.А.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м. Павлограді Дніпропетровської області на постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2009 року

у адміністративній справі № 2-а-1306/09 за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м. Павлограді Дніпропетровської області про визнання бездіяльності неправомірною та зобовязання здійснити перерахунок і виплату недоплаченої державної соціальної допомоги, -

в с т а н о в и л а :

Постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2009 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано неправомірною бездіяльність управління Пенсійного фонду України в м. Павлограді Дніпропетровської області щодо нездійснення перерахунку та виплати позивачу підвищення пенсії згідно ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»за період з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та за період з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року, в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком та зобовязано відповідача здійснити позивачу перерахунок та виплатити підвищення пенсії згідно ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»та ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»за період з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та за період з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії з урахуванням суми, яка була виплачена у цей період, а також стягнуто з Державного бюджету України на користь позивача в рахунок відшкодування судових витрат 1,33 грн. В іншій частині позовних вимог судом відмовлено.

З зазначеною постановою не погодився відповідач та подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні адміністративного позову позивачу.

Апеляційна скарга відповідача мотивована безпідставністю висновків суду щодо відсутності підстав для застосування у даній справі негативних наслідків пропущення позивачем строку звернення до суду з підстав непереконливості доводів позивача про поважність причини пропуску ним строку звернення до суду за захистом. Наполягає на відмові позивачу в частині вимог за пропуском строку звернення до суду. Крім того, вказує на помилкове застосування судом норм матеріального права, оскільки в період 2007 року дію ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»було призупинено ч.12 ст.71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»а ст.111 цього Закону було встановлено, що підвищення до пенсії проводиться лише особами, які є інвалідами, у розмірі 50 відсотків від розміру надбавки, встановленої для учасників війни. При цьому, відповідач наполягає на тому, що оскільки Законом України «Про соціальний захист дітей війни»не передбачено розрахунку відповідного підвищення особам, які мають статус «діти війни», то слід керуватися встановленим постановою КМУ від 03.01.2002 р. № 1 розміром 19,91 грн., а з часу прийняття КМУ постанови № 530 від 28.05.2008 р. «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян»слід керуватися вказаним нормативним актом.

При перегляді справи в апеляційному порядку колегією суддів встановлено, що предметом спору по цій справі є дії територіального органу Пенсійного фонду, яким порушено право позивача на отримання у 2006-2009 р. передбаченого ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м. Павлограді Дніпропетровської області та має статус «дитини війни», що відповідно надає йому право на отримання пільг та державної соціальної підтримки, встановлених цим Законом України «Про соціальний захист дітей війни».

Задовольняючи позов в частині визнання неправомірними дій відповідача та зобовязання його здійснити перерахунок та виплату передбаченого ст.6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р. підвищення до пенсії у період з 09.07.2007 р. по 31.12.2007 р. та за період з 22.05.2008 р. по 31.12.208 р., суд першої інстанції правильно керувався розясненнями Рішення Конституційного Суду України № 6-рп від 09.07.2007 р., з прийняттям якого положення Закону про Державний бюджет на 2007 р, що призупиняли дію ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»у 2007 р. визнані неконституційними та Рішенням Конституційного Суду України № 10-рп від 22.05.2008 р., з прийняттям якого положення Закону про Державний бюджет на 2008 р, що змінювали розмір підвищення до пенсії у 2008 р. визнані неконституційними.

Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції, оскільки вказані рішення Конституційного суду України мають преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статті зазначеного закону, що визнані неконституційними, суд першої інстанції правильно вирішив про обовязок відповідача перерахувати та виплатити позивачу підвищення до пенсії у розмірі, встановленому статтею 6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р.

Такі висновки узгоджуються з п.2 Рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2000 від 14.12.2000 р. в якому міститься розяснення, що закони та інші правові акти або їх окремі положення, визнані рішеннями Конституційного Суду України неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що відповідно до частини другої статті 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Відповідно до ч.2 ст.150 Конституції України до повноважень Конституційного Суду України належить: офіційне тлумачення Конституції України та законів України. З питань, передбачених цією статтею, Конституційний Суд України ухвалює рішення, які є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Правильними є висновки суду першої інстанції щодо необхідності врахування відповідачем при проведенні розрахунку підвищення пенсії позивача виходячи із розміру мінімальної пенсії за віком, оскільки чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», і іншого нормативно-правового акту, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір - немає, що відповідно не може бути підставою для відмови в реалізації позивачем конституційної гарантії та права на отримання щомісячного підвищення до пенсії відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Враховуючи приписи зазначеної у попередньому абзаці норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»та положення ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», якою встановлено право особи зі статусом «дитина війни»на отримання щомісячного підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про неможливість застосування до спірних правовідносин розміру мінімальної пенсії за віком.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За Преамбулою Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Статтею 58 зазначеного Закону на Пенсійний фонд покладене керівництво та управління солідарною системою, збір, акумуляція та облік страхових внесків, призначення пенсії та підготовка документів для її виплати, забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання, здійснення контролю за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішення питань, пов'язаних з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснення адміністративного управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені Законом і статутом Пенсійного фонду.

Відповідно до п.15 Положення «Про Пенсійний фонд України», Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження через створені в установленому порядку територіальні управління.

Надання дітям війни соціальної підтримки є державною програмою соціальної допомоги, яка згідно ст.87 Бюджетного кодексу України відноситься до видатків Державного бюджету, а Пенсійний фонд України згідно ст.21 Бюджетного кодексу України є розпорядником бюджетних коштів для здійснення програми соціальної підтримки дітям війни та відповідно до ч.4 ст.22 Бюджетного кодексу України розробляє план своєї діяльності відповідно до завдань та функцій, визначених нормативно-правовими актами, виходячи з необхідності досягнення конкретних результатів за рахунок бюджетних коштів, а також розробляє на підставі плану діяльності проект кошторису та бюджетні запити і подає їх до Мінфіну України чи місцевому фінансовому органу, затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (до яких відноситься і відповідач) та інше.

Таким чином, вищенаведені норми свідчать про те, що обовязок по нарахуванню та виплаті доплати до пенсії позивача, передбаченої ст.6 Закону України № 2195-IV від 18.11.2004 р. покладено саме на відповідні територіальні управління за місцем проживання особи зі статусом «Дитина війни».

Відповідно до глави 4 Бюджетного кодексу України про бюджетний процес та встановленому у ст.35 Бюджетного кодексу України порядку розроблення бюджетних запитів, які враховуються при підготовці проекту Державного бюджету України колегія суддів вважає, що правомірними вважалися б дії відповідача у разі прийняття ним участі у формуванні Бюджету України, як це передбачено діючими нормативно-правовими актами, тобто відповідні звернення до Головного Управління та Пенсійного Фонду України з пропозиціями щодо обсягу бюджетних коштів, необхідних для його діяльності після надання Конституційним Судом України розяснень щодо неконституційності положень Законів України Про Державний бюджет України на 2007 рік і на 2008 рік, та на наступний бюджетний період. І такої можливості на погляд колегії суддів відповідач не був позбавлений.

Оскільки функції з призначення, виплати пенсій, надбавок, підвищень та доплат діючим законодавством покладено саме на органи Пенсійного фонду України, тому відповідач по справі заперечуючи проти адміністративного позову, у відповідності до вимог ч.2 ст.71 КАС України повинен був доказати правомірність своїх дій стосовно позивача у період з 09.07.2007 р. по 31.12.2007 р. та за період з 22.05.2008 р. по 31.12.2008 р. Таких доказів відповідачем не надано.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що у Прикінцевих положеннях Закону України «Про соціальний захист дітей війни»Кабінету Міністрів України було дано доручення подати до Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом та привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом, забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади своїх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом. Невиконання Кабінетом Міністрів України наведених норм Закону не може слугувати підставою для порушення прав позивача стосовно належної, гарантованої державою соціальної підтримки.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується із обґрунтуванням суду першої інстанції щодо протиправності дій відповідача, які свідчать про ігнорування територіальним органом пенсійного фонду рішень Конституційного Суду України та не виконання вимог Закону, що призвело до порушення прав позивача, які повинні бути відновленні шляхом зобовязання відповідача вчинити певні дії.

В цій частині рішення суду першої інстанції викладене достатньо повно, обґрунтоване та мотивоване з посиланням на конкретні пункти законів України, які регулюють спірні правовідносини.

Доводи апелянта на відсутність відповідного фінансування даних видатків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки незалежно від того, чи визначено в рішенні, висновку Конституційного Суду України порядок його виконання, відповідні державні органи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто, навіть при відсутності належного фінансування державою даного виду виплат, відповідач був зобовязаний діяти на підставі і у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і використовувати надані йому повноваження з метою, з якою ці повноваження надані.

Відповідно до вимог ст.99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи, адміністративний позов в якому в тому числі, заявлені вимоги про перерахунок та виплату підвищення до пенсії за період з 2006 року по 2008 рік, подано до суду 30.06.2009 р. (а.с.2-5), тобто з пропуском встановленого строку звернення до суду.

Відповідно до ст.100 КАС України, пропущення річного строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні позову за умови, що на цьому наполягає одна із сторін.

Відповідач в письмових запереченнях проти позову (а.с.17-18) та в апеляційній скарзі (а.с.26-27) просив застосувати строки давності звернення до адміністративного суду, і на обґрунтування цих вимог посилався на те, що Рішення Конституційного Суду України № 6-рп від 09.07.2007 р. було опубліковано в різних засобах масової інформації, у тому числі і в Офіційному віснику України в № 52, а позивач не навів доводів щодо поважності причини пропуску річного строку звернення до суду.

Відповідно до ч.1 ст.102 КАС України, пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений за клопотанням особи, яка бере участь у справі.

Проте, позивачем у справі не було заявлене клопотання про поновлення процесуального строку та необґрунтовано поважності причин пропуску строку для звернення до суду.

Пункт 2 частини 1 статті 161 КАС України вимагає від суду з'ясувати обставини, які є «іншими», тобто не стосуються обґрунтування вимог та заперечень осіб, які беруть участь у справі (пункт 1), але мають значення для справи. До таких обставин відноситься пропущення строку звернення до суду, що відповідно до принципу офіційного з'ясування обставин у справі суд повинен визначити і перевірити (п.4 ч.1 ст.7, ч.4 ст.11, ч.5 ст.71 КАС України).

За наведених обставин та з огляду на те, що спір по цій справі стосується публічно-правових відносин, вирішувати який слід в порядку адміністративного судочинства, колегія суддів приходить до висновку, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати загальний строк звернення до суду, що визначений ч.2 ст.99 КАС України, який обмежує час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов та призваний дисциплінувати учасників спірних правовідносин та запобігає постійному збереженню стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Як вказувалось раніше, Рішення Конституційного Суду України № 6-рп було прийнято 09 липня 2007 року оприлюднене у передбаченому законодавством порядку (надруковано в Офіційному віснику України 27.07.2007 року № 52), а тому початок перебігу строку звернення до суду слід відраховувати з дня опублікування вказаного рішення. З вказаного часу була відновлена дія ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»щодо розміру підвищення до пенсії.

Закони, інші нормативно-правові акти, судові рішення є доступними для ознайомлення всіма громадянами, і можливість обізнаності людини про те чи інше положення законодавства залежить виключно від бажання такої людини.

Таким чином, позивач про порушення свого права, якщо він вважав його порушеним, повинен був дізнатися у серпні 2007 року при здійсненні йому територіальним органом ПФУ першої виплати підвищення до пенсії, після публікації вказаного рішення Конституційного Суду України. Юридична необізнаність позивача не може бути визнана поважною причиною пропущення строку звернення до суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що позивачем пропущено річний строк звернення до адміністративного суду з цим позовом і поважних причин пропуску такого строку не вбачається, тому вимоги позивача про донарахування та виплату підвищення до пенсії за період з 09.07.2007 р. по 31.12.2007 р. та з 22.05.2008 р. по 29.06.2008 р., задоволенню не підлягають. Саме в цій частині постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Керуючись п.3 ч.1 ст.198, ст.202, ст.205, ст.207 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду в м. Павлограді Дніпропетровської області задовольнити частково, постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2009 року скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_1 щодо визнання неправомірною бездіяльність та зобовязання Управління Пенсійного фонду в м. Павлограді Дніпропетровської області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплатити підвищення пенсії згідно ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»та ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»за період з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та за період з 22 травня 2008 року по 29 червня 2008 року в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії з урахуванням суми, яка була виплачена у цей період.

Відмовити за пропуском строку звернення до суду у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання протиправною бездіяльність та зобовязання Управління Пенсійного фонду в м. Павлограді Дніпропетровської області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплатити підвищення пенсії згідно ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»та ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»за період з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та за період з 22 травня 2008 року по 29 червня 2008 року в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії з урахуванням суми, яка була виплачена у цей період.

Виклавши абзац третій у наступній редакції:

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в м. Павлограді Дніпропетровської області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплатити підвищення пенсії згідно ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»та ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»за період з 30 червня 2008 року по 31 грудня 2008 року з урахуванням різниці, яка була виплачена у цей період позивачу.

В іншій частині постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2009 року залишити без змін.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду України протягом двох місяців з дня набрання чинності.

Судді: Сафронова С.В.

ОСОБА_2

ОСОБА_3