Справа № 40043/09
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2010-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" березня 2010 р. справа № 2а-2609/09

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Поплавського В.Ю. Уханенка С.А.

розглянувши в порядку в порядку письмового провадження у м. Дніпропетровську апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України міста Кіровограда на постанову Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 вересня 2009 року

у адміністративній справі № 2а-2609/09 за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України міста Кіровограда про визнання бездіяльності протиправною, покладення зобовязання нарахування недоплаченої щомісячної державної соціальної допомоги «Дітям війни», -

В с т а н о в и л а :

Постановою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 вересня 2009 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, поновлено пропущений строк для звернення за захистом порушених свобод та інтересів щодо прав отримання соціальної допомоги, визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення перерахунку та виплати позивачці підвищення пенсії та зобовязано відповідача провести перерахунок та виплатити позивачці підвищення пенсії в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком у відповідності до статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»з урахуванням норм частини 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»та з урахуванням розміру фактично щомісячно виплаченої пенсії, починаючи з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року включно та з 22.05.2008 року по 31.12.2008 року включно. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Відповідач не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог позивачки та прийняти нову постанову суду про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що фінансове забезпечення державних соціальних гарантій та виплат «дітям війни»здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, на законодавчому рівні не визначено розміру мінімальної пенсії за віком, який застосовується для обчислення підвищення пенсії особам зі статусом «дитини війни», а мінімальний розмір пенсії за віком у розмірі прожиткового рівня, може застосовуватися виключно для визначення розміру пенсій, призначених згідно із Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»№ 1058 від 09.07.2003 року та на осіб, які підпадають під дію ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»не розповсюджується. Також вказує на те, що у 2008 році було визначено розмір виплат в розмірі 10% від прожиткового мінімуму осіб, які втратили працездатність. У звязку з наведеним, відповідач вважає, що будь-яких порушень законодавства ним не було допущено.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції оскаржено відповідачем лише з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а також ухвалено з неповним зясуванням судом обставин, що мають значення для справи, а також з огляду на клопотання відповідача про розгляд справи у відсутності сторін колегія суддів визнала за доцільне розглянути апеляційну скаргу у даній адміністративній справі в порядку письмового провадження

При перегляді справи в апеляційному порядку колегією суддів встановлено, що предметом спору по цій справі є бездіяльність територіального органу Пенсійного фонду України, яка виявилася у незастосуванні приписів ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»при нарахуванні та виплаті позивачці пенсії у період 2006-2009 р.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивачка має статус «дитини війни», що відповідно до вимог ст.1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»№ 2195-IV від 18.11.2004 р., який набрав чинності з 01.01.2006 року, надає їй право на отримання пільг та державної соціальної підтримки, встановлених цим Законом.

Задовольняючи позов в частині зобовязання відповідача здійснити перерахунок та виплату передбаченого ст.6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р. підвищення до пенсії, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про неможливість звуження змісту права позивачки на гарантований державою соціальний захист та про обовязок держави в особі відповідача по справі забезпечити належний матеріальний рівень позивачки.

Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції в частині підтвердження права позивачки на отримання у період з 09.07.2007 р. по 31.12.2007 року та з 22.05.2008 р. по 31.12.2008 р., пенсії у розмірах, визначених ст.6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р, і вважає такі висновки суду законними та обґрунтованими, оскільки це право підтверджено Рішенням Конституційного Суду України № 6-рп від 09.07.2007 р., з прийняттям якого положення Закону про Державний бюджет на 2007 р., що призупиняв дію ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»у 2007 р. визнані неконституційними та Рішенням Конституційного Суду України № 10-рп від 22.05.2008 р., яким визнано неконституційними положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»та пункту 3 розділу III «Прикінцеві положення»Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», що змінювали на період 2008 року розмір підвищення пенсії дітям війни. У період 2009 р. на законодавчому рівні зміни до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»№ 2195-IV від 18.11.2004 р. в частині визначення розміру підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком не вносилися.

Відповідно під час вирішення спору судом першої інстанції правильно застосовані положення Закону з урахуванням його дії в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка стала діяти пізніше, тобто ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Такі висновки узгоджуються з п.2 Рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2000 від 14.12.2000 р., в якому міститься розяснення, що закони та інші правові акти або їх окремі положення, визнані рішеннями Конституційного суду України неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що відповідно до частини другої статті 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Відповідно до ч.2 ст.150 Конституції України до повноважень Конституційного Суду України належить: офіційне тлумачення Конституції України та законів України. З питань, передбачених цією статтею, Конституційний Суд України ухвалює рішення, які є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Враховуючи, що вказані рішення Конституційного суду України мають преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статті зазначеного закону, що визнані неконституційними, суд першої інстанції правильно вирішив про обовязок відповідача перерахувати та виплатити позивачці підвищення до пенсії у розмірі, встановленому статтею 6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р.

Правильними є висновки суду першої інстанції щодо необхідності врахування відповідачем при проведенні розрахунку підвищення пенсії позивачки положень ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими частиною першої статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»і іншого нормативно-правового акту, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.

Враховуючи приписи зазначеної у попередньому абзаці норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»та положення ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», якою встановлено право особи зі статусом «дитина війни»на отримання щомісячного підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про неможливість застосування до спірних правовідносин розміру мінімальної пенсії за віком.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відсутність іншого визначеного законом мінімального розміру пенсії за віком, окрім зазначеного частиною першої статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»- не є підставою для відмови в реалізації позивачці конституційної гарантії та її права на отримання щомісячного підвищення до пенсії, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, як це встановлено ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»

За наведених обставин, вирішуючи спір суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що у період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року та з 22.05.2008 року по 31.12.2008 року, суб'єкт владних повноважень порушив право позивачки як дитини війни на соціальний захист.

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами при розрахунку підвищення пенсії, яке передбачено статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», застосуванню підлягає мінімальний розмір пенсії за віком, який вираховується виходячи з прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законами про Державний бюджет України на певний рік, а не розмір, що установлений постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 530 «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян», на яку міститься посилання в апеляційній скарзі.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно абз.1 п.1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 01.03.2002 року за №121/2001, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади.

Відповідно до зазначеного Положення на Пенсійний фонд України покладено обов'язок щодо: призначення пенсії; підготовки документів для її виплати; забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій.

Пунктом 1.1 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30.04.2002 року за №8-2, управління Пенсійного фонду України у районах, містах і районах у містах є органами Пенсійного фонду України, підвідомчими відповідно головним управлінням цього фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, що разом з цими управліннями утворюють систему органів Пенсійного фонду України та мають завданням забезпечення призначення та виплати пенсії.

Таким чином, обов'язок по нарахуванню та виплаті доплати до пенсії, яка передбачена Законом України «Про соціальний захист дітей війни», покладено саме на органи Пенсійного фонду України. Тобто, держава взяла на себе обов'язок щодо виплати позивачці 30% доплати до пенсії та поклала виконання цього обов'язку на центральний орган виконавчої влади - Пенсійний фонд України, який діє через свої місцеві органи, що входять в систему його органів. Проте відповідач не вчинив жодної дії для нарахування цих коштів та їх виплати, а тому колегія суддів вважає, що відповідач не виконав своїх повноважень без поважних причин.

Так, надання дітям війни соціальної підтримки є державною програмою соціальної допомоги, яка згідно ст.87 Бюджетного кодексу України відноситься до видатків Державного бюджету, а Пенсійний фонд України згідно ст.21 Бюджетного кодексу України є розпорядником бюджетних коштів для здійснення програми соціальної підтримки дітям війни та відповідно до ч.4 ст.22 Бюджетного кодексу України розробляє план своєї діяльності відповідно до завдань та функцій, визначених нормативно-правовими актами, виходячи з необхідності досягнення конкретних результатів за рахунок бюджетних коштів, а також розробляє на підставі плану діяльності проект кошторису та бюджетні запити і подає їх до Мінфіну України чи місцевому фінансовому органу, затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (до яких відноситься і відповідач) та інше.

При розгляді даного спору необхідно врахувати положення глави 4 Бюджетного кодексу України щодо бюджетного процесу та встановлений у ст.35 Бюджетного кодексу України порядок розроблення бюджетних запитів, які враховуються при підготовці проекту Державного бюджету України з огляду на які колегія суддів вважає, що правомірними вважалися б дії відповідача у разі прийняття ним участі у формуванні Бюджету України, як це передбачено діючими нормативно-правовими актами, тобто відповідні звернення до Головного Управління та Пенсійного Фонду України з пропозиціями щодо обсягу бюджетних коштів (з урахуванням права позивачки), необхідних для діяльності територіального органу пенсійного фонду після надання Конституційним Судом України розяснень щодо неконституційності положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»і Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік», та на наступний бюджетний період. І такої можливості на погляд колегії суддів відповідач не був позбавлений.

Доводи апелянта на відсутність відповідного фінансування даних видатків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки незалежно від того, чи визначено в рішенні, висновку Конституційного Суду України порядок його виконання, відповідні державні органи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто, навіть при відсутності належного фінансування державою даного виду виплат, відповідач був зобовязаний діяти на підставі і у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і використовувати надані йому повноваження з метою, з якою ці повноваження надані.

Отже, відсутність коштів у відповідача, який не вчинив жодної дії щодо їх отримання для виконання покладених на нього державою обовязків на здійснення позивачці виплат, гарантованих Конституцією України - не є підставою для відмови в задоволенні позову та визнання правомірними дій або бездіяльності відповідача.

В Прикінцевих положеннях Закону України «Про соціальний захист дітей війни»Кабінету Міністрів України було дано доручення подати до Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом та привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом, забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади своїх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом. Невиконання Кабінетом Міністрів України наведених норм Закону не може слугувати підставою для порушення прав позивачки стосовно належної, гарантованої державою соціальної підтримки.

Вищенаведеними нормами Закону, підтверджуються наведені в мотивувальній частині постанови суду першої інстанції висновки про протиправність бездіяльності відповідача, яким після постановлення Конституційним Судом України рішень № 6-рп від 09.07.2007 р. та № 10-рп від 22.05.2008 р. пенсія позивачці не була підвищена на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, що призвело до порушення прав, які повинні бути відновленні шляхом зобовязання відповідача вчинити певні дії.

Наведене узгоджується з положеннями ст.ст.2,11,162 КАС України, згідно яких обраний судом спосіб захисту, не обовязково має збігатися з тим, що запрошувалося позивачем у позові. Колегія суддів приймає до уваги невиконання відповідачем обовязків розясненні особам, що перебувають у них на обліку, про належні їм за Законом підвищення до пенсії та інші виплати, а також про внесення змін до положень чинного законодавства, які стосуються цих осіб,та позицією відповідача під час судового вирішення спору.

Відповідно до статей 70, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач не надав належних та допустимих доказів, які б підтвердили правомірність його дій щодо відмови в перерахунку та виплати підвищення до її пенсії як дитині війни.

Погоджується також колегія суддів із судовим рішенням в частині вирішення судом першої інстанції питання щодо поновлення позивачці строку звернення до суду, оскільки відсутні підстави для застосування до позивачки негативних наслідків пропущення строку звернення до суду за захистом прав та відповідно правильно поновлено цей строк, як пропущений з поважних причин.

З огляду на встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи та обрану правову позицію, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та для скасування рішення суду першої інстанції чи прийняття нової постанови про відмову у задоволені позову. Керуючись п.1 ч.1 ст.198, ст.200, ст.205, ст.206 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України міста Кіровограда - залишити без задоволення, постанову Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 вересня 2009 року - залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України на протязі двох місяців.

Судді: Сафронова С.В.

ОСОБА_2

ОСОБА_3