Справа № 15538/09
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2010-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2010 р. справа № 2а-27/09

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Поплавського В.Ю. Уханенка С.А.

при секретарі судового засідання: Близнюк Т.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління праці та соціального захисту населення Самарської районної у місті Дніпропетровську ради на постанову Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 05 травня 2009 року

у адміністративній справі № 2а-27/09 за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Самарської районної у місті Дніпропетровську ради про визнання дій неправомірними, перерахування та виплату недоотриманої суми допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, -

в с т а н о в и л а :

Постановою Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 05 травня 2009 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано неправомірною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплаті позивачці щомісячної державної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, починаючи з 09 липня 2007 року в розмірах передбачених ст.15 Закону України "Про державну допомогу сімям з дітьми", що обчислюється з урахуванням встановленого законом прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років, за період з 09.07.2007року по 31.12.2007 року та зобовязано відповідача донарахувати і виплатити позивачці недоплачену допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року в розмірі, визначеному ст.15 Закону України "Про державну допомогу сімям з дітьми", що обчислюється з урахуванням встановленого законом прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років.

Вказана постанова суду першої інстанції оскаржена як позивачкою так і відповідачем з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також з підстав неповного зясування обставин, що мають значення для справи та недоведеності обставин, що мають значення для справи в невідповідності висновків суду дійсним обставинам

Апеляційна скарга позивачки мотивована тим, що суд першої інстанції під час вирішення спору у цій справі не урахував положення статті 46 Конституції України, за якою громадяни мають право на соціальний захист, а соціальні виплати та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Вказує на не врахування судом положень рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 09.07.2007 року та № 10-рп/2008 від 22.05.2008 року, а також вимог ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини»і статті 1 Протоколу до Конвенції. Просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення її вимог у повному обсязі.

Управління праці та соціального захисту населення Самарської районної у місті Дніпропетровську ради на обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при вирішенні справи судом безпідставно не застосовано положення ст.99 та ст.100 КАС України та не враховано зміст положень Бюджетного кодексу України та Закону України «Про Державний бюджет України за 2007 рік», з урахуванням яких управлінням у 2007 р. позивачці виплачувалася допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Просить скасувати постанову суду першої інстанції в частині задоволення вимог позивачки та прийняти рішення про відмову задоволені позову в повному обсязі.

При перегляді справи в апеляційному порядку колегією суддів встановлено, що предметом спору по цій справі є дії та бездіяльність територіального органу праці та соціального захисту населення щодо призначення, нарахування та виплати позивачці щомісячної державної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з березня 2007 р. по січень 2009 р. у розмірах менших, ніж це визначено ст.15 Закону України "Про державну допомогу сімям з дітьми",

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з положень рішення Конституційного Суду України № 6-рп від 09.07.2007 р. та протиправності бездіяльності відповідача, яким у період з 09.07.2007 р. по 31.12.2007 р. позивачці виплачувалася допомога у розмірах менших ніж це визначено 15 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми».

Наведені висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки рішенням Конституційного суду України від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 були визнані неконституційними положення п.14 ст.71 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік», та відповідно втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Преюдиціальне значення рішення Конституційного суду України для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів по правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень норм вищезазначеного Закону, що визнані неконституційними, свідчить про те, що суд першої інстанції правильно визнав протиправними дії відповідача, який всупереч розяснень Конституційного Суду України в рішенні № 6-рп від 09.07.2007 р., з вказаної дати не проводив позивачці нарахування та виплату щомісячної допомоги по догляду за дитиною у розмірах прожиткового мінімуму, встановленого для дітей віком до 6 років.

Відповідно до ст.62 Законом України «Про державний бюджет України на 2007 рік»прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років у період з 01.04.2007 р. до 01.10.2007 року складав 463 грн., а з 01.10.2007 р. до 31.12.2007 р. складав - 470 грн.

Таким чином, враховуючи наведені норми Закону, судом першої інстанції правильно було підтверджено право позивачки на отримання у період з 09 липня по 31 грудня 2007 року щомісячної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі прожиткового мінімуму встановленого для дітей віком до 6 років

Доводи апеляційних скарг в цій частині колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що є власним розумінням відповідачем норм матеріального права, а тому до уваги колегією суддів не приймаються і не можуть слугувати підставою для скасування судового рішення.

Не приймаються колегією суддів доводи відповідача щодо відсутності зобовязань його рішенням Конституційного Суду України до вчинення певних дій та неналежного фінансування видатків на виконання Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми», оскільки незалежно від того, чи визначено в рішенні, висновку Конституційного Суду України порядок його виконання, відповідні державні органи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто, навіть при відсутності належного фінансування державою даного виду виплат, відповідач був зобовязаний діяти на підставі і у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і використовувати надані йому повноваження з метою, з якою ці повноваження надані.

Разом з тим, судове рішення по цій справі не може бути залишено в силі в частині визначення судом першої інстанції періоду за який відповідач зобовязаний перерахувати та виплатити позивачці допомогу по догляду за дитино, а також в частині визначення судом самостійно суми заборгованості по недоплаченій позивачці допомозі.

Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції не надав належної оцінки змістовому наповненню ст.ст.99, 100 КАС України та обставинам справи за якими позивачка після прийняття Конституційним судом України рішення № 6-рп від 09.07.2007 р. щомісячно отримувала допомогу у розмірах, нарахованих відповідачем відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», але до суду звернулася за захистом своїх прав лише у січні 2009 року, не навівши при цьому в позові будь-яких доводів щодо причин пропущення нею річного строку звернення до суду за захистом, і питання про поновлення строку звернення до суду перед судом не ставила.

Не урахував суд першої інстанції також заперечень відповідача проти позову, в яких управління наполягало на застосуванні негативних наслідків пропущення позивачкою річного строку звернення до суду та на відмові у задоволені вимог позивачки саме з цих підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем в суді першої інстанції подавалися заперечення проти адміністративного позову (а.с.16-18) в яких одним із питань ставилося про відмову позивачці у задоволені позову з підстав пропуску нею річного строку звернення до суду.

Згідно ч.2 ст.99 КАС України для звернення за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Позивачка звернулася до адміністративного суду з позовом 22.01.2009 р. (а.с.3) не наводячи при цьому в позові пояснень з приводу того, коли саме вона дізналася про порушене право, або причини пропуску нею річного строку звернення до суду. Не надала суду цьому доказів і будь-яких пояснень.

В той час Рішення Конституційного Суду України № 6-рп було прийнято 09 липня 2007 року та оприлюднено у передбаченому законодавством порядку (надруковано в Офіційному віснику України 27.07.2007 року № 52).

Закони, інші нормативно-правові акти, судові рішення є доступними для ознайомлення всіма громадянами, і можливість обізнаності людини про те чи інше положення законодавства залежить виключно від бажання такої людини.

Таким чином, позивачка про порушення свого права, якщо вона вважала його порушеним, повинна була дізнатися ще у липні 2007 року при здійсненні їй Управлінням праці та соціального захисту населення першої виплати допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку після оприлюднення рішення Конституційного Суду України № 6-рп.

Юридична необізнаність позивачки не може виправдовувати звернення позивачки до суду за захистом поза межами встановленого КАСУ процесуального строку і відповідно не може вважатися належним доказом по справі, оскільки не містить достовірної інформації щодо предмету доказування.

Відповідно до ч.1 ст.69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Згідно ч.2 цієї норми КАСУ докази до суду надаються особами, які беруть участь у справі.

У частині 4 статті 70 КАС України визначено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Стаття 104 КАС України наділяє особу, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин правом на звернення до адміністративного суду з позовом.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України обов'язок доказування обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення проти них покладається на сторони.

Колегією суддів не встановлено будь-яких фактів, які б свідчили про відсутність підстав для застосування до позивачки негативних наслідків пропуску нею річного строку звернення до суду за захистом її прав у період з 09.07.2007 р. до 12.12.2007 р., не встановлено також підстав і для визнання поважною причини пропуску позивачкою строку звернення до суду.

Тобто, судова колегія зазначає, що позивачкою пропущено річний строк звернення до адміністративного суду з цим позовом і поважних причин пропуску такого строку не вбачається.

Згідно ч.1 ст.100 КАС України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного строку за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Враховуючи викладене, вимоги позивачки щодо захисту її прав за період з 09.07.2007 р. до 12.12.2007 р. не підлягають задоволенню з підстав пропущення нею річного строку звернення до суду. Саме в цій частині постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Висновки суду про можливість застосування до даних спірних правовідносин положень ч.4 ст.99 КАСУ є помилковими, оскільки Законом України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» не передбачається можливість досудового порядку вирішення спорів, а звернення позивачки до УПСЗН у жовтні 2008 року з заявою про перерахунок та виплату їй допомоги по догляду за дитиною (а.с.8) не є доказом про те, що про порушене право позивачка дізналася лише у жовтні 2008 року

Доводи апеляційної скарги позивачки про наявність підстав для донарахування на її користь недоплати допомоги починаючи з 01.06.2007 року та за період 2008 р. і 2009 р., а також про її право на отримання допомоги на дитину до досягнення нею трьохрічного віку у розмірі прожиткового мінімуму, встановленого для дітей віком до 6 років є безпідставними.

Колегія суддів погоджується з судовим рішенням першої інстанції в частині відмови позивачці у задоволенні її вимог про захист прав на отримання допомоги на дитину в розмірі прожиткового мінімуму, встановленого для дітей віком до 6 років у період з 01.06.2007 року до 09.07.2007 року, з 01.01.2008 року по 01.01.2009 року та починаючи з 01.01.2009 року.

При вирішені наведених вимог позивачки та постановлені рішення, судом першої інстанції правильно було враховано, що у період з 01.06.2007 року до 09.07.2007 р. діяли положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»яким було змінено розмір допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку, а з 01.01.2008 року стаття 15 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми»діяла в редакції Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України»згідно до розділу ІІ та розділу ІІІ згідно якого «допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається у розмірі, що дорівнює різниці між прожитковим мінімумом, встановленим для працездатних осіб, та середньомісячним сукупним доходом сімї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців, але не менше 130 гривень», а статті 40-44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням»були виключені зазначеним Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України».

Рішенням Конституційного суду України від 22 травня 2008 року № 28-рп/2008 р. положення розділу ІІ та розділу ІІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України»не визнавалися неконституційними, у звязку з чим є чинними, а тому колегія суддів вважає, що підстави для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 в частині стягнення на її користь з відповідача недоотриманої суми допомоги за період 2008 р. були відсутні.

Правильно судом першої інстанції відмовлено позивачці частині зобовязання відповідача на майбутнє призначити та виплачувати допомогу у відповідності з встановленим Законом розміром прожиткового мінімуму. Вжиття запрошуваного позивачкою способу захисту її прав на майбутнє є непридатним для запобігання владній діяльності, яка ще не розпочалася, а обовязок із вчинення дії суд не може ставити у залежність від обставини яка може (а може і не настати) у майбутньому, що узгоджується з п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення»№ 11 від 29.12.1976 року яким визначено, що «резолютивна частина рішення повинна мати … безумовні висновки по суті розглянутих вимог…»

Таким чином, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги позивачки не має, і в цій частині судове рішення повинно залишатися без змін.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим постанова суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню, з прийняттям нової постанови

Керуючись п.3 ч.1 ст.198, ст.202, ст..205, ст.207 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Самарської районної у місті Дніпропетровську ради задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, постанову Самарського районного суду від 05 травня 2009 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Самарської районної у місті Дніпропетровську ради про визнання дій неправомірними, перерахування та виплату недоотриманої суми допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку відмовити.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного суду України протягом двох місяців з дня набрання законної сили судового рішення апеляційної інстанції

Повний текст постанови виготовлено 15 червня 2010 року

Судді: Сафронова С.В.

ОСОБА_2

ОСОБА_3p; С.А.