Справа № 18471/10
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2010-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" жовтня 2010 р. справа № 2а-21/07

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Поплавського В.Ю. Уханенка С.А.

при секретарі судового засідання: Цьока І.І.

за участі: позивача - ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника апелянта ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 11 липня 2007 року

у адміністративній справі 2а-21/07 за позовом ОСОБА_1 до Тишківської сільської ради та третіх осіб: ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про визнання нечинним рішення та зобовязання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и л а:

Постановою Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 11 липня 2007 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано незаконним та нечинним рішення органу владних повноважень виконавчого комітету Тишківської сільської Ради народних депутатів від 26 листопада 1993 року № 66 в частині надання у тимчасове користування земельної ділянки площею 25 га ОСОБА_4 та рішення органу владних повноважень виконавчого комітету Тишківської сільської Ради народних депутатів від 29 грудня 1993 року № 76 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки 60 га, і такими, що підлягають скасуванню. В частині зобов'язання відповідача надати у користування ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,25 га розташовану за адресою вул.Папаніна 75 с.Тишківка Добровеличківського району Кіровоградської області - в позові відмовити.

Зазначена постанова суду першої інстанції оскаржена в апеляційному порядку третьою особою у справі з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову у задоволені вимог позивача в повному обсязі.

В письмових запереченнях позивача вказується на безпідставність доводів апеляційної скарги третьої особи та законній і обґрунтованість постанови суду першої інстанції, у звязку з чим позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні представник третьої особи підтримав вимоги апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні, а позивач та його представник підтримали заперечення проти апеляційної скарги по підставам, наведеним у письмових запереченнях.

Вислухавши пояснення сторін у справі, дослідивши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку що апеляційна скарга третьої особи підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позов у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що на час прийняття виконавчим комітетом Тишківської сільської Ради народних депутатів рішення від 26.11.1993 року № 66 та рішення від 29.12.1993 року № 76 діяв Земельний кодекс України, затверджений Законом Української РСР від 18 грудня 1990 року в редакції Закону України від 13.03.1992 року і відповідно до ст.ст.9 , 17, 19, 33 Земельного кодексу України питання у галузі регулювання земельних відносин належало до відання сільських Рад народних депутатів, а відповідно до ст.19 ч.2 п.17 Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування»в редакції Закону України від 26.03.1992 р. (який діяв на час виникнення правовідносин), було визначено, що питання регулювання земельних відносин відповідно до законодавства вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Виходячи із аналізу зазначених правових норм та встановлених обставин у справі, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що виконавчий орган місцевого самоврядування яким є виконавчий комітет Тишківської сільської Ради народних депутатів не мав повноважень для прийняття рішення від 26.11.1993 року № 66 в частині надання у тимчасове користування земельної ділянки площею 25 га ОСОБА_4 та рішення від 29.12.1993 року № 76 в частині передачі ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки площею 0,60 га, оскільки згідно законодавства регулювання земельних відносин віднесено виключно для вирішення на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Другою підставою для задоволення судом позову ОСОБА_1 в частині, стало те, що виконавчий комітет Тишківської сільської Ради народних депутатів порушив норми земельного законодавства, яке діяло на час прийняття рішень, а саме без вилучення земельної ділянки 0, 25 га у ОСОБА_5 без її згоди, прийняв рішення від 26.11.1993 року № 66 в частині надання у тимчасове користування земельної ділянки ОСОБА_4 площею 0,25 га та рішення від 29.12.1993 року № 76 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,60 га, тим самим позбавляючи ОСОБА_5 права користування даною земельною ділянкою.

Таким чином, вирішуючи спір у даній справі по суті, суд першої інстанції виходив з того, що дана справа є адміністративною. Проте, такий висновок є помилковим і таким, що базується на невірному застосуванні норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно ч. 2 ст. 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

За змістом ст.3 КАС України, справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Вжитий у Кодексі адміністративного судочинства України термін «субєкт владних повноважень»означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший субєкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі при виконанні делегованих повноважень.

Судом першої інстанції не враховано вищенаведені приписи КАСУ, виходячи з аналізу яких, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка правильності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб) відповідно до прийнятих або вчинених при здійсненні ними владних управлінських функцій.

А саме, суд першої інстанції правильно встановив, що спірні правовідносини у цій справі виникли у звязку із прийняттям відповідачем рішення про надання ОСОБА_4 у тимчасове користування земельної ділянки площею 0,25 га, та рішення про передачу безплатно у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,60 га.

Разом з тим, суд першої інстанції не узяв до уваги, що предметом спору у цій справі є захист права позивача на отримання у користування спірної земельної ділянки, яку за твердженням ОСОБА_1 відповідач передав у користування і в подальшому у власність ОСОБА_4, з порушення положень чинного на той час законодавства. Тобто, суд не врахував, що ініційований у цій справі позивачем спір, не повязаний із захистом його прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, що виключає розгляд справи у порядку адміністративного судочинства.

Стаття 104 КАС України наділяє особу, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин правом на звернення до адміністративного суду з позовом. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не буде встановлено, у суду немає правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України обов'язок доказування обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення проти них покладається на сторонни, але з матеріалів справи вбачається, позивач не довів належними доказами, що відповідач приймаючи у 1993 році рішення про надання ОСОБА_4 у тимчасове користування земельної ділянки площею 0,25 га, та рішення про передачу безплатно у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,60 га, тим самим порушив права та інтереси позивача.

Колегію суддів встановлено, що ініціатор спору у цій справі, тобто позивач, оскаржив наведені рішення відповідача майже через 19 років після їх прийняття, і в судовому засіданні апеляційної інстанції пояснив, що на час прийняття цих рішень, його права не порушувалися, бо у нього не було інтересу до спірної земельної ділянки, а бажання в отриманні у користування спірної земельної ділянки у нього виникло у 2005 році, коли виникла необхідність будівництва житлового будинку.

Таким чином, при визначенні підсудності справи, суд першої інстанції мав виходити з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач. ОСОБА_1 подав позов з метою захистити своє право користування спірною земельною ділянкою, яке, на думку позивача, порушене виконкомом Тишківської сільської ради внаслідок прийняття останнім рішень, спрямованих на передачу земельної ділянки в користування та у власність іншій особі.

Право громадян на отримання у користування або у власність земельних ділянок, є май новим (цивільним) і встановлене законом. За змістом ч.1 ст.1 Цивільного кодексу України, майнові відносини засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майно вій самостійності їх учасників, і на ці відносини поширюються положення Цивільного кодексу України, за умови, що ці відносини не врегульовані спеціальними законами (кодексами). Виходячи з цього, переважному застосуванню у даному випадку підлягають відповідні положення Земельного кодексу України, це випливає також з

визначення поняття «розпорядження землею», яке наведено у статті 3 Земельного кодексу України та нормативно-правових актів, що регулюють земельні відносини.

Органи місцевого самоврядування при вирі шенні питань щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок наділені повно важеннями, які в сукупності спрямовані на забезпечення реалізації відповідного права особи. Використання зазначених повноважень у таких від носинах не змінює приватноправовий характер останніх, оскільки при цьому зазначені органи не є суб'єктами владних повноважень у тому значенні цього терміна, в якому його вжито у п.1 ч.1 ст.17 КАС України, їх діяльність була спрямована на реалізацію конкретними особами права користування земельними ділянками та права їх приватизації відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 р. № 15-92. Саме ця обста вина є вирішальною для висновку про те, що ця справа має розглядатися судом цивільної юрисдикції.

Таким чином, колегія суддів звертає увагу на те, що за обставин, коли заявлені у справі позовні вимоги випливають із відно син, що мають приватноправовий характер, а відповідний орган місцевого самоврядування не виступає в цих відносинах як суб'єкт владних повноважень, його участь в забезпечення реалізації відповідною особою права користування земельною ділянкою та права її приватизації - не змінює правову природу спірних відносин і не пере творює цей спір у публічно-правовий.

Щодо вирішення під час розгляду даної справи питання про не відповідність законодавству України оскаржуваних позивачем рішень відповідача, колегія суддів звертає увагу на те, що ці питання повинні також вирішуватися в порядку цивільного провадження з урахуванням чинного на той час законодавства, зокрема вимог ч.3 ст.3 Земельного кодексу України, якою передбачено, що повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування. При цьому, суд повинен ретельно перевірити повноваження виконкому Тишківської сільської ради та правомірність його дій під час прийняття у 1993 рішень на підставі положень Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 р. № 15-92.

За вищенаведених обставин, колегія суддів проаналізувавши обставини у справі та характер спірних правовідносин, дійшла висновку, що в даному випадку існує спір про право, що, в свою чергу, виключає розгляд даної справи в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.157 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду - скасуванню з закриттям провадження у справі.

Керуючись ст.157, п.4 ч.1 ст.198, ст.203, ст.205, ст.206 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 11 липня 2007 року - скасувати

Провадження у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Тишківської сільської ради та третіх осіб: ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про визнання нечинним рішення та зобовязання вчинити певні дії закрити

Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законої сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів починаючи з наступного дня після її проголошення

Повний текст ухвали виготовлено 23 жовтня 2010 року.

Головуючий: С.В. Сафронова

Суддя: В.Ю. Поплавський

Суддя: С.А. Уханенко