Справа № 308/12941/14а
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2015-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2015 року № 876/3545/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гінди О.М.

суддів: Качмара В.Я., Ніколіна В.В.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу представника громадянина Афганістану ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 жовтня 2014 року у справі за адміністративним позовом 94 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Афганістану ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_3 про примусове видворення, -

встановив:

07.10.2014 94 прикордонний загін Західного регіонального управління ДПС України звернувся в суд із адміністративним позовом у якому, з урахування заяви про уточнення позовних вимог, просив примусово видворити гр. Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та його сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідачі 02.10.2014 були передані на територію України зі Словацької Республіки у порядку ст. 3 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію за незаконний перетин державного кордону. Позивач посилається на положення ч. 3 ст. 29 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», згідно якого іноземці або особи без громадянства, прийняті відповідно до міжнародного законодавства про реадмісію, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню. Оскільки відповідачі на території України перебувають незаконно, у них відсутні документи та кошти, які необхідні для виїзду з України, то відповідно є підстави для їх примусового видворення.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.10.2014 позов задоволено повністю.

Із цією постановою не погодився відповідач та через свого представника оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що така прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому просить її скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційних вимог, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що у відповідності до ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» зверненню позивача до суду з розглядуваним позовом повинно було передувати обов'язкове прийняття рішення про примусове повернення. Проте, позивачем такого рішення не приймалося. Також апелянт вказує на те, що відповідачі у день винесення судом першої інстанції рішення звернулися до ДМС у Закарпатської області з заявою про надання статусу біженця.

Позивач прибуття у судове засідання свого представника не забезпечив, хоча належним чином повідомлений про його дату, час та місце, що підтверджується наявною у справі розпискою.

Адвокат ОСОБА_2 подав до суду заяву про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Враховуючи те, що цю справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, а усі особи, які беруть участь у справі в судове засідання не прибули, хоча належним чином повідомлені про його дату, час та місце, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України апеляційний розгляд справи проведено у порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи та обговорив підстави і межі апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позов належить задовольнити, оскільки гр. Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 були затримані за незаконний перетин державного кордону з України в Словацьку Республіку та на підставі ст. 3 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію були передані на територію України. Згідно ч. 3 ст. 29 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці або особи без громадянства, прийняті відповідно до міжнародного законодавства про реадмісію, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню. Оскільки відповідачі не мають законних підстав для перебування на території України, суд першої інстанції дійшов висновку про їх видворення за межі України.

Однак, суд апеляційної інстанції з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, з огляду на таке.

На момент звернення позивача із адміністративним позовом, чинним правовим актом, який визначав правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України, був Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI).

Відповідно до ч. 3 ст. 29 цього Закону, іноземці або особи без громадянства, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню у разі, якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких іноземців або осіб без громадянства відсутній договір про реадмісію.

Порядок примусового видворення іноземців та осіб без громадянства врегульований статтею 30 Закону № 3773-VI, якою визначено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Питання примусового повернення іноземців та осіб без громадянства визначені статтею 26 Закону № 3773-VI. Так, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

З наведених вище правових положень Закону випливає, що примусове видворення з України іноземців чи осіб без громадянства проводиться лише на підставі винесеної за позовом уповноваженого суб'єкта владних повноважень постанови адміністративного суду, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове видворення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Тобто примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове видворення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обгрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Обов'язковим є попереднє прийняття вказаними органами рішення про примусове повернення.

Проте, як вбачається із матеріалів справи, вказаного обов'язку позивачем не виконано, оскільки ним не надано доказів прийняття рішення про примусове повернення відповідачів за межі території України.

Однак, судом першої інстанції вказаних вище нормативних положень не враховано, як і того, що одним із відповідачів є малолітня дитина, а згідно ч. 8 ст. 26 Закону № 3773-VI примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому таке підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 183-5, 195, 197, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд -

постановив:

апеляційну скаргу представника громадянина Афганістану ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 жовтня 2014 року у справі № 308/12941/14 (2а/308/874/14) - скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів, після надіслання її копій особам, які беруть участь у справі.

На постанову протягом двадцяти днів, після набрання нею законної сили, може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: О.М. Гінда

Судді: В.Я. Качмар

В.В. Ніколін