Справа № 734/09-2010
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2010-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2010 р. справа № 2а-2001/09

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Поплавського В.Ю. Уханенка С.А.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Павлоградському районі Дніпропетровської області на постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2009 року

у адміністративній справі № 2-а-2001/09 за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Павлоградському районі Дніпропетровської області про зобовязання вчинити дії по перерахуванню щомісячної соціальної допомоги дітям війни, -

В с т а н о в и л а :

Постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2009 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано неправомірною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Павлоградському районі Дніпропетровської області щодо нездійснення перерахунку та виплати позивачу підвищення пенсії згідно ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»та ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»за період з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року, за період з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року та за період з 01 січня 2009 року по 12 жовтня 2009 року в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком та зобовязано відповідача здійснити перерахунок та виплатити позивачу підвищення до пенсії згідно ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»та ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»за період з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року, за період з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року та за період з 01 січня 2009 року по 12 жовтня 2009 року. В іншій частині позову судом відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні адміністративного позову позивачу.

Апеляційна скарга відповідача мотивована безпідставністю висновків суду щодо відсутності підстав для застосування у даній справі негативних наслідків пропущення позивачем строку звернення до суду з підстав непереконливості доводів позивача про поважність причини пропуску ним строку звернення до суду за захистом. Наполягає на відмові позивачу в частині вимог за пропуском строку звернення до суду. Крім того, вказує на помилкове застосування судом норм матеріального права, оскільки в період 2007 року дію ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»було призупинено ч.12 ст.71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»а ст.111 цього Закону було встановлено, що підвищення до пенсії проводиться лише особами, які є інвалідами, у розмірі 50 відсотків від розміру надбавки, встановленої для учасників війни. При цьому, відповідач наполягає на тому, що оскільки Законом України «Про соціальний захист дітей війни»не передбачено розрахунку відповідного підвищення особам, які мають статус «діти війни», то слід керуватися встановленим постановою КМУ від 03.01.2002 р. № 1 розміром 19,91 грн., а з часу прийняття КМУ постанови № 530 від 28.05.2008 р. «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян»слід керуватися вказаним нормативним актом.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції оскаржено відповідачем лише з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, і потреби у повторному дослідженні доказів й дослідження нових доказів чи уточнення обставин за допомогою пояснень учасників адміністративного процесу немає, а також з огляду на клопотання про розгляд справи у відсутності сторін, колегія суддів визнала за доцільне розглянути апеляційну скаргу у даній адміністративній справі в порядку письмового провадження.

Постанова суду першої інстанції щодо відмови позивачу у задоволенні частини вимог сторонами по справі не оскаржувалася, але відповідно до ч.1 ст.195 КАС України та з огляду на встановленні під час апеляційного провадження порушення, що були допущені судом першої інстанції при вирішенні спору, колегія суддів визнала за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги.

При перегляді справи в апеляційному порядку колегією суддів встановлено, що предметом спору по цій справі є бездіяльність територіального органу пенсійного фонду України щодо нарахування та виплати позивачу у період 2006-2009р. пенсії, підвищеної на 30 відсотків мінімальної пенсії та виплати вказаного підвищення у 2009 р. у неповному розмірі, який встановлений ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Iз матеріалів справи вбачається, що при вирішенні спору по цій справі судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи і відповідні їм правовідносини та вірно застосовані до цих правовідносин норми матеріального права.

Так, в ході розгляду справи судом безспірно встановлено, що позивач перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Павлоградському районі Дніпропетровської області та має статус «дитини війни», що відповідно надає йому право на отримання пільг та державної соціальної підтримки, встановлених Законом України «Про соціальний захист дітей війни»№ 2195-IV від 18.11.2004 р.(далі Закон № 2195-IV від 18.11.2004 р.).

З матеріалів справи вбачається та не заперечується відповідачем, що у період у 2006 2009 р. Управлінням Пенсійного фонду України в Павлоградському районі Дніпропетровської області позивачу не нараховувалося та не виплачувалося підвищення до пенсії у розмірах, що визначені ст.6 Законом № 2195-IV від 18.11.2004 р.

Задовольняючи позов в частині зобовязання відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу пенсії, підвищеної на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, як це встановлено ст.6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р., суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про неможливість звуження змісту права позивача на гарантований Законом соціальний захист та обовязку держави в особі відповідача по справі забезпечити належний матеріальний рівень як «дитини війни».

Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції в частині підтвердження права позивача на отримання щомісячно у період з 09.07.2007 р. по 31.12.2007 р., за період з 22.05.2008 р. по 31.12.2008 р. та за період з 01.01.2009 р. по 12.10.2009 р. сум пенсії, підвищеної на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком згідно ст.6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р, і вважає такі висновки суду законними та обґрунтованими, оскільки це право позивача підтверджено Рішенням Конституційного Суду України № 6-рп від 09.07.2007 р., яким визнані неконституційним положення п.12 ст.71 та ст.111 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», що призупиняли на 2007 рік дію ст.6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р та Рішенням Конституційного суду України від 22.05.2008 р. № 10-рп/2008 про визнання неконституційними положень «Внесення змін до деяких законодавчих актів України»та пункту 3 розділу III «Прикінцеві положення»Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким змінювався розмір підвищення пенсії дітям війни. У період 2009 року визначений статтею 6 Законом України «Про соціальний захист дітей війни»розмір підвищення до пенсії дітей війни не змінювався, відповідно під час вирішення спору судом правильно застосовано положення Закону з урахуванням його дії в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка стала діяти пізніше, тобто ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Відповідно до ч.2 ст.150 Конституції України до повноважень Конституційного Суду України належить: офіційне тлумачення Конституції України та законів України. З питань, передбачених цією статтею, Конституційний Суд України ухвалює рішення, які є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Правильними є висновки суду першої інстанції щодо нарахування позивачу пенсії з урахуванням розміру мінімальної пенсії за віком, оскільки чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»і іншого нормативно-правового акту, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір - немає.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 58 зазначеного Закону на Пенсійний фонд покладене керівництво та управління солідарною системою, збір, акумуляція та облік страхових внесків, призначення пенсії та підготовка документів для її виплати, забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання, здійснення контролю за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішення питань, пов'язаних з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснення адміністративного управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені Законом і статутом Пенсійного фонду.

Відповідно до п.15 Положення «Про Пенсійний фонд України», Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження через створені в установленому порядку територіальні управління.

Надання дітям війни соціальної підтримки є державною програмою соціальної допомоги, яка згідно ст.87 Бюджетного кодексу України відноситься до видатків Державного бюджету, а Пенсійний фонд України згідно ст.21 Бюджетного кодексу України є розпорядником бюджетних коштів для здійснення програми соціальної підтримки дітям війни та відповідно до ч.4 ст.22 Бюджетного кодексу України розробляє план своєї діяльності відповідно до завдань та функцій, визначених нормативно-правовими актами, виходячи з необхідності досягнення конкретних результатів за рахунок бюджетних коштів, а також розробляє на підставі плану діяльності проект кошторису та бюджетні запити і подає їх до Мінфіну України чи місцевому фінансовому органу, затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (до яких відноситься і відповідач) та інше.

Таким чином, вищенаведені норми свідчать про те, що обовязок по нарахуванню та виплаті доплати до пенсії позивачу, передбаченої ст.6 Закону України № 2195-IV від 18.11.2004 р. покладено саме на відповідні територіальні управління за місцем проживання особи зі статусом «дитина війни».

При розгляді даного спору також необхідно врахувати положення глави 4 Бюджетного кодексу України щодо бюджетного процесу та встановлений у ст.35 Бюджетного кодексу України порядок розроблення бюджетних запитів, які враховуються при підготовці проекту Державного бюджету України з огляду на які колегія суддів вважає, що правомірними вважалися б дії відповідача у разі прийняття ним участі у формуванні Бюджету України, як це передбачено діючими нормативно-правовими актами, тобто відповідні звернення до Головного Управління та Пенсійного Фонду України з пропозиціями щодо обсягу бюджетних коштів (з урахуванням права позивача), необхідних для діяльності територіального органу пенсійного фонду після надання Конституційним Судом України розяснень щодо неконституційності положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»і Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік», та на наступний бюджетний період. І такої можливості на погляд колегії суддів відповідач не був позбавлений.

Оскільки функції з призначення, виплати пенсій, надбавок, підвищень та доплат діючим законодавством покладено на органи Пенсійного фонду України, тому відповідач по справі заперечуючи проти адміністративного позову, у відповідності до вимог ч.2 ст.71 КАС України повинен був доказати правомірність своєї бездіяльності стосовно позивача у період після прийняття Конституційним Судом України Рішень від 09.07.2007 р. та від 22.05.2008 р. Таких доказів відповідачем не надано.

Доводи апелянта на відсутність відповідного фінансування даних видатків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки незалежно від того, чи визначено в рішенні, висновку Конституційного Суду України порядок його виконання, відповідні державні органи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто, навіть при відсутності належного фінансування державою даного виду виплат, відповідач був зобовязаний діяти на підставі і у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і використовувати надані йому повноваження з метою, з якою ці повноваження надані.

Відповідно до вимог ст.99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи, адміністративний позов в якому в тому числі, заявлені вимоги про перерахунок та виплату підвищення до пенсії за період з 2006 року по 2009 рік, подано до суду 12.10.2009 р. (а.с.2-5), тобто з пропуском встановленого строку звернення до суду.

Відповідно до ст.100 КАС України, пропущення річного строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні позову за умови, що на цьому наполягає одна із сторін.

Відповідач в письмових запереченнях проти позову (а.с.17-18) та в апеляційній скарзі (а.с.22-23) просив застосувати строки давності звернення до адміністративного суду, і на обґрунтування цих вимог посилався на те, що Рішення Конституційного Суду України № 6-рп від 09.07.2007 р. було опубліковано в різних засобах масової інформації, у тому числі і в Офіційному віснику України в № 52, а позивач не навів доводів щодо поважності причини пропуску річного строку звернення до суду.

Відповідно до ч.1 ст.102 КАС України, пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений за клопотанням особи, яка бере участь у справі.

Проте, позивачем у справі не було заявлене клопотання про поновлення процесуального строку та необґрунтовано поважності причин пропуску строку для звернення до суду.

За таких обставин, з урахуванням часу звернення позивача з позовом до суду (12.10.2009 р.) та з огляду на те, що відповідач наполягав на відмові у задоволенні позову з тих підстав, що позивачем пропущено строк для звернення до суду, колегія суддів вважає за необхідне постанову суду першої інстанції в частині зобовязання відповідача здійснити щомісячне нарахування та виплату позивачу підвищення до пенсії за період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року та за період з 22.05.2008 року по 11.10.2008 року - скасувати, з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Пункт 2 частини 1 статті 161 КАС України вимагає від суду з'ясувати обставини, які є «іншими», тобто не стосуються обґрунтування вимог та заперечень осіб, які беруть участь у справі (пункт 1), але мають значення для справи. До таких обставин відноситься пропущення строку звернення до суду, що відповідно до принципу офіційного з'ясування обставин у справі суд повинен визначити і перевірити (п.4 ч.1 ст.7, ч.4 ст.11, ч.5 ст.71 КАС України).

За наведених обставин та з огляду на те, що спір по цій справі стосується публічно-правових відносин, вирішувати який слід в порядку адміністративного судочинства, колегія суддів приходить до висновку, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати загальний строк звернення до суду, що визначений ч.2 ст.99 КАС України, який обмежує час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов та призваний дисциплінувати учасників спірних правовідносин та запобігає постійному збереженню стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Як вказувалось раніше, Рішення Конституційного Суду України № 6-рп було прийнято 09 липня 2007 року оприлюднене у передбаченому законодавством порядку (надруковано в Офіційному віснику України 27.07.2007 року № 52), а тому початок перебігу строку звернення до суду слід відраховувати з дня опублікування вказаного рішення. З вказаного часу була відновлена дія ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»щодо розміру підвищення до пенсії.

Закони, інші нормативно-правові акти, судові рішення є доступними для ознайомлення всіма громадянами, і можливість обізнаності людини про те чи інше положення законодавства залежить виключно від бажання такої людини.

Таким чином, позивач про порушення свого права, якщо він вважав його порушеним, повинен був дізнатися у серпні 2007 року при здійсненні йому територіальним органом ПФУ першої виплати підвищення до пенсії, після публікації вказаного рішення Конституційного Суду України. Юридична необізнаність позивача не може бути визнана поважною причиною пропущення строку звернення до суду.

Висновок суду першої інстанції колегія суддів вважає помилковим, оскільки при розгляді справи суд визнав встановленим фактом бездіяльність відповідача, який з дня прийняття Конституційним Судом України Рішень № 6-рп/2007 та № 10-ра/2008 не тільки був зобовязаний керуватися в своїй діяльності положеннями ст.6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р. згідно розяснень рішень Конституційного Суду України, а також був зобовязаний розяснити позивачу про відновлення прав отримувати суми пенсії, підвищеної відповідно до вимог ст.6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р.

Висновки про наведені обовязки відповідача узгоджуються з п.2 Рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2000 від 14.12.2000 р., в якому міститься розяснення, що закони та інші правові акти або їх окремі положення, визнані рішеннями Конституційного Суду України неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що відповідно до частини другої статті 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Не може бути залишена в силі та підлягає скасуванню постанова суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог позивача щодо захисту його права на підвищення до пенсії в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»за період з 13 жовтня 2009 року по 17 грудня 2009 року, оскільки у 2009 році законодавцем не вносилося змін до редакції статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»стосовно цього розміру підвищення до пенсії дітям війни. Тому позивач має право отримувати підвищення до пенсії, а відповідач повинен був нараховувати та виплачувати у 2009 році підвищення з урахуванням вимог ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», що підтверджує протиправність його бездіяльності.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову.

Керуючись п.3 ч.1 ст.198, ст.202, ст.205, ст.207 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Павлоградському районі Дніпропетровської області задовольнити частково, постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2009 року - скасувати та прийняти нову постанову суду.

Визнати бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Павлоградському районі Дніпропетровської області щодо нездійснення перерахунку та виплати ОСОБА_1 підвищення пенсії згідно ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»та ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»за період з 12 жовтня 2008 року по 31 грудня 2008 року та за період з 01 січня 2009 року по 17 грудня 2009 року неправомірною.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Павлоградському районі Дніпропетровської області здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 підвищення до пенсії згідно ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»та ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»за період з 12 жовтня 2008 року по 31 грудня 2008 року та за період з 01 січня 2009 року по 17 грудня 2009 року, з урахуванням різниці, яка була виплачена у цей період позивачу.

В іншій частині постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2009 року залишити без змін.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду України протягом двох місяців починаючи з наступного дня після виготовлення повного тексту постанови.

Судді: Сафронова С.В.

ОСОБА_2

ОСОБА_3