Справа № 815/1770/15
Суддя: Іванов Е. А.
Дата ухвалення: 2015-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2015 року 11год. 55хв. м. Одеса Справа № 815/1770/15

Одеський окружний адміністративний суд у складі :

головуючого судді Іванова Е.А.

при секретарі Сакара М.М.

за участю: позивача ОСОБА_1

представників: позивача ОСОБА_2, відповідача Петровського В.П..

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Одесі адміністративну справу за позовом фізичної особи -підприємця ОСОБА_1 до Білгород-Дністровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги та рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Білгород-Дністровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Одеській області, в якому позивач з урахування ухвали про залишення позову без розгляду в частині, просить визнати протиправними та скасувати повністю податкові повідомлення - рішення від 04.12.2014 року №, №, №, вимогу від 04.12.2014 року №Ф та рішення від 10.02.2015 року №.

Позовні вимоги мотивовані тим, що органом доходів і зборів проведено перевірку господарської діяльності платника з питань правових відносин з ТОВ «Енерджи - Продакт НК», результати якої оформлено актом та відповідно до висновків якого орган доходів і зборів встановив наявність порушень положень ПК України з питань заниження податку на прибуток та заниження податку на додану вартість. До такого висновку співробітники ДПІ дійшли на підставі акту від 03.07.2014 року №1848/26-55-09/37171236 складеного управлінням податкового аудиту ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві, яким не встановлено факт передачі товарів (послуг) вказаного підприємства контрагентам-покупця у зв'язку з відсутністю первинної документації. Керуючись вказаним актом перевіряючи дійшли до висновку щодо відсутності реального здійснення господарських операцій з вказаним контрагентом. Проте позивач не погоджується з такими висновками податкового органу, оскільки на час здійснення господарських операцій зазначений контрагент був включений до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, а також був зареєстрований як платник податку на додану вартість. На підтвердження фактичного здійснення господарських операцій з вказаним контрагентом перевіряючим були надані податкові накладні та інші первинні документи та можуть слугувати підставою для включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту. Також податковим органом необґрунтовано встановлено завищення платником податків податкового кредиту, сформованого за рахунок придбання у ТОВ «Адіс-Мотор» транспортного засобу Peugeot 308 SW. Згідно висновків акту, відповідно до ст. 325 ЦК України суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. В зв'язку з чим перевіряючи дійшли помилкового висновку, що ФОП ОСОБА_1 не може бути власником нерухомого майна або рухомого майна, оскільки придбати майно ОСОБА_1 має право виключно як фізична особа. Проте позивач зазначає, що відповідно до Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків встановлених законом (ч.1, ст. 320 ЦК України). Таким чином висновки податкового органу з наведених питань не співпадають з положеннями чинного законодавства, а відтак є протиправними.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні та надав на адресу суду заперечення проти позову, які мотивовані тим, що Б-Дністровською ОДПІ була проведена документальна планова перевірка позивача за результатом якої складений акт від 21.11.2014 року №2767/15-05-17-01/НОМЕР_2 «Про результати документальної планової виїзної перевірки ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року» яким встановленні порушення позивачем п. 1. ст. 7, п. 5, ст. 8, п. 8, ст. 9 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», п. 3.2, розд. ІІІ, п. 4.5, розд. ІV Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в результаті чого донараховано єдиного внеску у сумі 11483,45 грн.; п.п. 163.1.1, п.163.1, ст. 163, п. 164.1, ст. 164, п. 167.1, ст. 167, п. 171.2, ст. 171, п.177.1, п. 177.2, п. 177.3, п. 177.4, ст. 177 ПК України в результаті чого донараховано податок з доходів фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності в сумі 29744,55 грн.; п. 185.1, ст. 185, п. 188.1, ст. 188, п. 198.1, п. 198.3, ст. 198 ПК України в результаті чого донараховано податку на додану вартість в сумі 18580 грн.; п. 44.5, ст. 44 ПК України.

Вислухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи та дослідивши наявні у справі докази, суд доходить наступних висновків.

Судом встановлено, що Б-Дністровською ОДПІ була проведена документальна планова перевірка позивача за результатом якої складений акт від 21.11.2014 року №2767/15-05-17-01/НОМЕР_2 «Про результати документальної планової виїзної перевірки ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року».

У висновках вказаного акту зазначено, що позивачем порушені п. 1. ст. 7, п. 5, ст. 8, п. 8, ст. 9 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», п. 3.2, розд. ІІІ, п. 4.5, розд. ІV Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в результаті чого донараховано єдиного внеску у сумі 11483,45 грн.; п.п. 163.1.1, п.163.1, ст. 163, п. 164.1, ст. 164, п. 167.1, ст. 167, п. 171.2, ст. 171, п.177.1, п. 177.2, п. 177.3, п. 177.4, ст. 177 ПК України в результаті чого донараховано податок з доходів фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності в сумі 29744,55 грн.; п. 185.1, ст. 185, п. 188.1, ст. 188, п. 198.1, п. 198.3, ст. 198 ПК України в результаті чого донараховано податку на додану вартість в сумі 18580 грн.; п. 44.5, ст. 44 ПК України.

На підставі вказаного акту Б-Дністровською ОДПІ були прийняті податкові повідомлення - рішення від 04.12.2014 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб, за основним платежем 0 грн. та застосовані штрафні санкції у розмірі 510 грн.; № яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб за основним платежем у сумі 29744,55 грн., та застосовані штрафні санкції у сумі 14872,28 грн.; № яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання по податку на додану вартість за основним платежем у сумі 18580 грн., та застосовані штрафні санкції у сумі 9290 грн.; (т.1, а.с. 11-13).

Також на підставі вказаного акту Б-Дністровською ОДПІ була винесена вимога про сплату боргу від 04.12.2014 року №Ф- по єдиному внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 11483,45 грн. та рішення від 10.02.2015 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на загальну суму 574,17 грн. (т.1, а.с. 14, 16).

Не погодившись із вказаним податковим повідомленням-рішення позивачем було подано первинну скаргу до ГУ ДФС в Одеській області, за наслідком розгляду якої ГУ ДФС в Одеській області прийнято рішення від 12.01.2015 року №Ф-15-32-10-02-08 якою первинну скаргу залишено без задоволення.

На підставі вказаного рішення платником податків 19.02.2015 року отримано рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 10.02.2015 року № в сумі 574,17 грн.

Не погоджуючись з рішенням ГУ ДФС в Одеській області позивачем подано повторну скаргу до ДФС України, рішенням якої від 18.02.2015 року №1467/ф/99-99-10-01-07-15 вказану скаргу направлено на новий розгляд до ГУ ДФС в Одеській області.

Та як зазнає позивач рішення ГУ ДФС в Одеській області після повторного розгляду йому не надсилалось.

16.03.2015 року позивачем отримано рішення ДФС України від 12.03.2015 року №2250/ф/99-99-10-01-03-14, яким скаргу позивача на рішення ГУ ДФС в Одеській області від 12.01.2015 року №Ф/15-32-10-02-08 залишено без задоволення.

Щодо оскаржуваного податкового повідомлення - рішення від 04.12.2014 року № яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у загальному розмірі 27870 грн., з яких за основним зобов'язанням у сумі 18580 грн., та за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 9290 грн. суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, позивач знаходиться на обліку в Б-Дністровській ОДПІ з 21.05.2007 року за реєстраційним номером №13658 та знаходиться на загальній системі оподаткування та є платником податку з доходів фізичних осіб та податку на додану вартість.

Судом встановлено, що між позивачем та ТОВ «Енерджи Продакт НК» був укладений усний договір купівлі - продажу газобетоних блоків, згідно умов якого позивач зобов'язується оплатити, а ТОВ «Енерджи Продакт НК» передати у власність покупця продукцію яку він власно виробляє - газобетонні блоки.

В наступному на підставі виставлених рахунків позивач оплатив безготівково з рахунку в банку ТОВ «Енерджи Продакт НК» за поставлену продукцію, на яку йому було надано видаткові накладні: № від 22.06.2013 року на загальну суму 19602 грн., в тому числі ПДВ у сумі 3267 грн.; № від 25.06.2013 року на загальну суму 19800 грн., в тому числі ПДВ у сумі 3300 грн.;№ від 27.06.2013 року на загальну суму 19800 грн., в тому числі ПДВ у сумі 3300 грн.; № від 29.06.2013 року на загальну суму 19800 грн., в тому числі ПДВ у сумі 3300 грн.; № від 01.07.2013 року на загальну суму 19800 грн., в тому числі ПДВ у сумі 3300 грн.; № від 03.07.2013 року на загальну суму 19800 грн., в тому числі ПДВ у сумі 3300 грн.; № від 06.07.2013 року на загальну суму 19800 грн., в тому числі ПДВ у сумі 3300 грн.; № від 06.07.2013 року на загальну суму 19800 грн., в тому числі ПДВ у сумі 3300 грн.; № від 20.07.2013 року на загальну суму 19800 грн., в тому числі ПДВ у сумі 3300 грн.; № від 27.07.2013 року на загальну суму 19800 грн., в тому числі ПДВ у сумі 3300 грн.; № від 01.08.2013 року на загальну суму 19800 грн., в тому числі ПДВ у сумі 3300 грн.. та податкові накладні від 20.06.2013 року №212, від 21.06.2013 року №219, від 25.06.2013 року №250, від 27.06.2013 року №265, від 03.07.2013 року №43, від 04.07.2013 року №58, від 05.07.2013 року №72, від 05.07.2013 року №71, від 12.07.2013 року №124, від 29.07.2013 року №270 (т. 1, а.с. 59-68, 71-81).

Судом встановлено, що позивачем до складу валових витрат в податковій декларації про майновий стан і доходи за 2013 рік включено вартість придбаних товарно - матеріальних цінностей у ТОВ «Енерджи Продакт НК» на загальну суму 181335 грн. без ПДВ.

Крім того судом встановлено, що придбаний позивачем у ТОВ «Енерджи Продакт НК» товар був одразу реалізований КП «Будова» на його будівельний майданчик на підставі договору купівлі - продажу №20/06, тобто без складування та зберігання (т. 1, а.с. 108-111).

На підтвердження чого позивачем були надані до суду податкові накладні від 11.10.2013 року №11 на загальну суму 22464 в тому числі ПДВ у сумі 3744 грн., від 01.07.2013 року №1 на загальну суму 22464 грн., в тому числі ПДВ сумі 3744 грн., від 02.07.2013 року №2 на загальну суму 22464 грн., в тому числі ПДВ у сумі 3744 грн., від 04.07.2013 року №4 на загальну суму 22464 грн., в тому числі ПДВ у сумі 3744 грн., від 08.07.2013 року №9 на загальну суму 22464 грн., в тому числі ПДВ у сумі 3744 грн., від 11.07.2013 року на загальну суму 44928 грн., в тому числі ПДВ у сумі 7488 грн., від 28.06.2013 року на загальну суму 22464 грн., в тому числі ПЛДВ у сумі 3744 грн., від 25.06.2013 року на загальну суму 12355,20 грн., в тому числі ПДВ у сумі 2059,20 грн. та від 25.06.2013 року на загальну суму 22464 грн., в тому числі ПДВ у сумі 3744 грн.. та видаткові накладні від 25.06.2013 року №РН-0000104, від 25.06.2013 року №РН-0000106, від 28.06.2013року №РН-0000107, від 01.07.2013 року №РН-0000109, від 02.07.2013 року №РН-0000110, від 04.07.2013 року №РН-0000112, від 08.07.2013 року №РН-0000116, від 22.07.2013 року №РН-0000119, від 29.07.2013 року №РН-0000120 (т.1, а.с. 119-127, 129-131, 133-135, 137, 139-140).

Як встановлено судом висновки перевіряючих про відсутність у ФОП ОСОБА_1 права на податковий кредит та віднесення вартості блоків до складу валових витрат ґрунтуються на відсутності фактів реального вчинення господарських операцій у 2013 році на суму 181335 грн.

Згідно п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Судом встановлено, що єдиним мотивом для судження відповідача про відсутність реальності здійснення позивачем господарської операції з ТОВ «Енерджи - Продакт НК» є висновки інших органів податкової служби, а саме ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві.

Проте, суд не погоджується з таким твердженням відповідача з огляду на наступне.

Статтею 3 Господарського кодексу України визначено поняття господарської діяльності, відповідно до якої під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну, або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюванний правочин).

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочини, якщо його недійсність установлено законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання судом такого правочину недійсним не вимагається. Нікчемний правочин є недійсним на підставі закону, а тому також не створює інших наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Згідно зі ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

В даному випадку, виходячи з вищевикладених фактів та доказів, що їх підтверджують, суд встановив, що дійсність господарських відносин позивача з його контрагентом підтверджується видатковими накладними, рахунками, податковими накладними, про здійснення оплати придбаного товару свідчать платіжні доручення, а тому робить висновок, що сторони договору діяли виключно для досягнення економічних результатів та з метою отримання прибутків у відповідності до ст.. 3 ГК України.

При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Тобто, факт порушення публічного порядку повинен бути доведеним певними засобами доказування.

Інший підхід потенційно надасть можливість посадовим особам державних органів на власний розсуд оголошувати будь-який правочин недійсним (нікчемним) без звернення до суду, що не є вірним, виходячи з загальних засад судочинства.

Відповідно до ч 1. ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Частиною 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Висновок щодо нереальності поставок має бути підтверджений з боку ДПІ лише відсутністю саме первинних документів у позивача, які мають містити відомості про господарську операцію та підтверджувати її здійснення , а саме договору, накладних на отримання товару, податкових накладних, тощо.

Зазначаючи про не спрямованість правочину позивача з ТОВ «Енерджи - Продакт НК» на реальне настання правових наслідків, Б-Дністровська ОДПІ не враховано, що правочини, які вчиняються без наміру створення правових наслідків, що обумовлені ними, визначаються законом як фіктивні. Фіктивні правочини не віднесені законом до нікчемних, їх недійсність визначається тільки судом.

Згідно з. п. 18 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року Перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК).

В листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 року №742/11/13-11, зазначено, що оцінюватися при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового кредиту.

Отже на підставі викладеного, суд вважає, що відповідач не довів належними засобами доказування, що правочин між позивачем та ТОВ «Енерджи - Продакт НК» здійсненний без мети настання реальних наслідків.

В матеріалах справи містяться всі первинні документи, що підтверджують факт придбання позивачем товару у ТОВ «Енерджи - Продакт НК», який перевозився особисто позивачем на власному транспорті та використання вказаного товару у власній господарській діяльності.

На підтвердження перевезення товарів придбаних у ТОВ «Енерджи - Продакт НК» позивачем були надані до суду свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів серії САА №576448 на вантажний фургон Mercedes-benz (довіреність від 24.09.2012 року) та серії САР №040803 на вантажний фургон МАN (т.1, а.с. 45-47).

В акті ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві від 03.07.2014 року №1848/26-55-22-09/37171236 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Енерджи - Продакт НК» щодо підтвердження господарських відносин з платниками податків за період з 01.04.2013 року по 31.07.2013 року», на який посилається Б-Дністровська ОДПІ як на підставу нікчемності правочину, укладеного позивачем ТОВ «Енерджи - Продакт НК», зазначено, що ДПІ не встановлено фактів передачі товарів (послуг) ТОВ «Енерджи - Продакт НК» контрагентам покупцям у зв'язку з відсутністю (не наданням для перевірки) договорів про господарську діяльність, атків приймання - передачі товарів, довіреностей, документів, що засвідчують транспортування, зберігання товарі, ат також інших первинних докементів.

Тобто перевірка ТОВ «Енерджи - Продакт НК» з питань дотримання вимог податкового законодавства при взаємовідносинах з контрагентами здійснювалися не на підставі первинних документів та висновки акту також не ґрунтуються на первинних документах.

В зв'язку з чим податковим органом зроблений висновок в акті перевірки, що операції позивачем з ТОВ «Енерджи - Продакт НК» не підтверджуються стосовно врахування реального часу здійснення операцій, місцезнаходження майна, наявності трудових ресурсів, виробничо-складських приміщень та іншого майна, які економічно необхідні для виконання такого постачання або здійснення діяльності, що свідчить про відсутність необхідних умов для результатів відповідної господарської, економічної діяльності, технічного персоналу, основних фондів, виробничих активів, складських приміщень і транспортних засобів.

Таким чином, усі висновки в акті перевірки щодо нереальності угод контрагенту позивача ТОВ «Енерджи - Продакт НК», а отже і угоди з позивачем та завищення у зв'язку цим позивачем податкового кредиту не ґрунтуються на документах первинного бухгалтерського й податкового обліку, а тому Б-Дністровська ОДПІ не могло посилатися на вищевказаний акт перевірки, як на підставу відсутності реальності господарських операцій між позивачем та ТОВ «Енерджи - Продакт НК» .

Суд бере також до уваги і те, що на час здійснення господарської операції між позивачем та контрагентом - постачальником, вони були включені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстровані як платники податку на додану вартість. Виходячи з принципу індивідуальної відповідальності позивач не повинен нести відповідальність за несплату податків постачальником чи недостовірність його відомостей.

Правова позиція Верховного Суду України у розглядуваній категорії спорів, відображена, зокрема, у постанові цього суду від 31 січня 2011 р. № 14/11 у справі за позовом закритого акціонерного товариства "Мукачівський лісокомбінат" до Мукачівської об'єднаної державної податкової інспекції в Закарпатській області про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення. Так, за тотожних обставин та на підставі вказаних норм Закону Верховний Суд України дійшов висновку про те, що "чинне законодавство України не ставить в залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання". Верховний Суд України у вказаному рішенні також наголосив, що такий висновок "узгоджується із практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у справі "БУЛВЕС"АД проти Болгарії"(заява № 3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності".

Припущення, висновки відповідача в акті перевірки, не є підставою для позбавлення позивача, як добросовісного платника податку, права на віднесення сплачених ним у ціні товару та послуг відповідних сум податку на додану вартість до податкового кредиту. Позивач виконав усі передбачені законом обов'язки щодо цього та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту. Саме на податковий орган покладений обов'язок контролю за сплатою податкових зобов'язань із врахуванням конституційного принципу щодо індивідуальності зобов'язань сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом, а відтак вказані податковим органом заперечення не можуть бути причиною позбавлення позивача на віднесення сплачених ним у ціні послуг відповідних сум податку на додану вартість до податкового кредиту.

Таким чином, підставами для формування податкового кредиту є наявність належним чином оформленої податкової накладної, митної декларації, заяви із скаргою на постачальника, поданої відповідно до пункту 201.10 статті 201 Кодексу, бухгалтерської довідки, складеної відповідно до пункту 198.5 статті 198 Кодексу, або інших документів, передбачених пунктом 201.11 статті 201 Кодексу.

Суд враховує також і те, що відповідно до ч. 4 ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. Оскільки визнання фіктивного правочину недійсним відбувається за рішенням суду, єдиним допустимим засобом доказування факту фіктивності правочину є рішення суду. Інші докази, зокрема й акти перевірки податкового органу, цю обставини підтвердити не можуть в силу прямого припису закону, а отже, й не можуть братися до уваги судом під час вирішення справи.

Відповідно до п 198.1 ст. 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше, зокрема, дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Також судом встановлено, що Б-Дністровською ОДПІ необґрунтовано встановлено завищення позивачем податкового кредиту, сформованого за рахунок придбання у ТОВ «Адіс - Мотор» транспортного засобу Peugeot 308 SW.

Судом встановлено, що між ТОВ «Адіс - Мотор» (продавець) та ФОП ОСОБА_1 (покупець) 29.04.2013 року був укладений договір №, згідно пункту 1.1. якого продавець зобов'язується продати, а ФОП ОСОБА_1 прийняти та оплатити автомобіль марки Peugeot 308 SW (т.1, а.с. 82-83).

Судом встановлено, що вказаний автомобіль був зареєстрований за ОСОБА_1 як за фізичною особою, про що свідчить копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 (т. 1, а.с. 107).

Також судом встановлено, що ФОП ОСОБА_1 до складу податкового кредиту віднесені податкові накладні, які виписані ТОВ «Адіс-Мотор» на придбання транспортного засобу Peugeot 308 SW, а саме від 16.05.2013 року №74 на суму 22083,33 в тому числі ПДВ у сумі 4416,67 грн., від 19.06.2013 року №62 на суму 11250 грн., в тому числі ПДВ у сумі 2250 грн., від 30.04.2013 року №176 на суму 16250 грн., в тому числі ПДВ у сумі 3250 грн., та від 23.05.2013 року №118 на суму 22083,33 грн., в тому числі ПДВ у сумі 4416,67 грн..

Вказані податкові накладні були включені позивачем до реєстру виданих та отриманих податкових накладних як додаток Ф№5 до Декларації з ПДВ, а кошти за автомобіль перераховані продавцю.

При цьому як пояснив позивач кошти на придбання автомобіля були отриманні ним від здійснення діяльності як фізична особа - підприємець, а частково особисті.

Пунктом 198.3 ст. 198 ПК України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з, серед іншого, придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності).

Пунктом 198.2 ст. 198 ПК України визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше, дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Як встановлено судом ФОП ОСОБА_1 є платником податку на додану вартість, автомобіль придбав на підставі договору купівлі-продажу для використання його у власній господарській діяльності, придбання автомобіля підтверджується всіма необхідними первинними документами, а саме договором купівлі-продажу, видатковими, податковими накладними та податкові накладні занесені до Єдиного реєстру податкових накладних, за придбаний автомобіль позивачем сплачені грошові кошти.

Що стосується твердження представника відповідача стосовно того, що оскільки суб'єкт підприємницької діяльності фізична особа - підприємець не може бути власником рухомого майна, а придбання такого майна суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою - підприємцем, який зареєстрований платником податку на додану вартість може здійснюватись ним виключно як фізичною особою, то право на податковий кредит за операцією з придбання зазначеного майна не виникає, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Дійсно, як вбачається з матеріалів справи, автомобіль, придбаний ФОП ОСОБА_1 був зареєстрований за ним як за фізичною особою ОСОБА_1, про що свідчить відповідне свідоцтво серії НОМЕР_3.

Відповідно до п. 6 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. N 1388 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2009 р. N 1371) транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами. Транспортні засоби, що належать фізичним особам-підприємцям, реєструються за ними як за фізичними особами. Тобто, реєстрації автомобілів за суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою, або фізичною особою - підприємцем не передбачено.

Відповідно до п.п. 1.10 п. 1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. N 1306, власник транспортного засобу - фізична або юридична особа, яка володіє майновими правами на транспортний засіб та має на це відповідні документи.

Оскільки ОСОБА_1 не має статусу юридичної особи, то згідно із зазначеним Порядком, транспортний засіб повинен реєструватись за позивачем як за фізичною особою, не зважаючи на те, що придбав його позивач як фізична особа - підприємець для своєї підприємницької діяльності.

Як пояснив позивач та вбачається з його видів діяльності він серед іншого займається виготовленням меблів, та вказаний автомобіль йому потрібен для виїзду для замірів у замовника меблів, перевезення комплектуючих матеріалів та інше.

Оцінивши наявні в справі докази, суд доходить висновку, що матеріалами справи підтверджено факт виконання позивачем та контрагентом позивача зобов'язань за спірними правочинами. Копії первинних і розрахункових документів не мають дефектів форми, змісту або походження, котрі в силу ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", п.201 ст. 201 Податкового кодексу України, п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості.

При цьому суд враховує, що відповідно до статті 320 Цивільного кодексу України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до статті 134 Господарського кодексу України суб'єкт господарювання, який здійснює господарську діяльність на основі права власності, на свій розсуд, одноосібно або спільно з іншими суб'єктами володіє, користується і розпоряджається належним йому (їм) майном. Таким чином, закон не обмежує фізичну особу - підприємця в праві використання належним йому на праві власності майном в підприємницькій діяльності.

Аналогічну позицію висловив Вищий Адміністративний Суд України в ухвалі від 20.05.2013 року по справі № К/9991/63926/12.

Щодо податкового повідомлення рішення від 04.12.2014року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 44616,83 грн., з яких за основним платежем у сумі 29744,55 грн., та за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 14872,28 грн., то суд зазначає наступне.

Відповідно до п.п.163.1.1, п. 163.1, ст. 163 ПК України об'єктом оподаткування резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.

Згідно п. 164.1, ст.. 164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.

Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

У разі використання права на податкову знижку базою оподаткування є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається шляхом зменшення загального оподатковуваного доходу з урахуванням пункту 164.6 цієї статті на суми податкової знижки такого звітного року.

Базою оподаткування для доходів, отриманих від провадження господарської або незалежної професійної діяльності, є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається відповідно до пункту 177.2 статті 177 та пункту 178.3 статті 178 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1, 2, 3 та 4 ст. 177 ПК України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг).

До переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать:

- витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат;

- витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

- обов'язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов'язкове страхування життя або здоров'я працівників у випадках, передбачених законодавством;

- суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом;

- інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1 - 177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв'язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Та оскільки судом встановлено, що позивачем були понесенні витрати на придбання товарів у ТОВ Енерджи - Продакт НК», на суму 181335 грн. без ПДВ, які правомірно були включені позивачем до витрат у періоді в якому вони понесені, то суд вважає, що перевіряючи помилково не врахували дані витрати та до нарахували податок на доходи фізичних осіб, а тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення винесене неправомірно та підлягає скасуванню.

Щодо податного повідомлення - рішення від 04.12.2014 року № на підставі якого до позивача була застосована штрафна санкція у розмірі 510 грн., то суд зазначає наступне.

Як встановлено судом вказане рішення прийняте в зв'язку з ненаданням позивачем до перевірки товарно-транспортних накладних на перевезення товару (газобеттоних блоків) в зв'язку з чим перевіряючими зроблений висновок про порушення позивачем п. 44.1, п.44.5, ст. 44 ПК України.

Згідно п. 44.1, ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

У випадках, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України, платники податків мають право вносити відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу.

Відповідно до п. 44.5, ст.. 44 ПК України у разі втрати, пошкодження або дострокового знищення документів, зазначених в пунктах 44.1 і 44.3 цієї статті, платник податків зобов'язаний у п'ятиденний строк з дня такої події письмово повідомити контролюючий орган за місцем обліку в порядку, встановленому цим Кодексом для подання податкової звітності, та контролюючий орган, яким було здійснено митне оформлення відповідної митної декларації.

Платник податків зобов'язаний відновити втрачені документи протягом 90 календарних днів з дня, що настає за днем надходження повідомлення до контролюючого органу.

У разі неможливості проведення перевірки платника податків у випадках, передбачених цим підпунктом, терміни проведення таких перевірок переносяться до дати відновлення та надання документів до перевірки в межах визначених цим підпунктом строків.

Відповідно до п. 2 статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" № 996-XIV від 16.07.1999 року, бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку. Згідно з п. 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Поняття господарської операції визначено в ст. 1 вищевказаного Закону, це - дія або подія, яка викликає зміни у структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства, а первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 статті 9 цього ж Закону (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо-безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа; дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складається документ; зміст і обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що мають можливість ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Норми аналогічного змісту містить "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку", затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 5 червня 1995 року за №168/704.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена п.п. 1.2 п.1, п.п. 2.1 п.2 Положення. Відповідно до п.п.1.2 п.1 вказаного Положення, господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.

Первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення (п.п.2.1 п.2 Положення).

Правила податкового обліку визначаються відповідними нормативними документами, що регламентують порядок оподаткування в Україні.

Згідно п. 2.4 даного Положення, первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п. 2.16 даного Положення, забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать нормативно-правовим актам, встановленому порядку приймання, зберігання і витрачання грошових коштів, товарно-матеріальних цінностей та іншого майна, порушують договірну і фінансову дисципліну, завдають шкоди державі, власникам, іншим юридичним і фізичним особам. Такі документи повинні бути передані керівнику підприємства, установи для прийняття рішення.

Таким чином, суд доходить висновку, що оскільки в матеріалах справи наявні всі первинні документи щодо господарських операцій між позивачем та ТОВ «Енерджі - Продакт НК», позивач не втрачав, не пошкоджував, та не знищував достроково товарно-транспортні накладні, то дане податкове повідомлення рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Крім того суд звертає увагу на лист Міністерства доходів і зборів України №11569/6/99-99-22-01-03-15/1128 від 19.09.2013 року в якому зазначено, що оскільки транспортною документацією підтверджується операція з надання послуг з перевезення вантажів, а не факт придбання товару, то при наявності документів, що підтверджують фактичне отримання товару і його використання у власній господарській діяльності, неподання такого документа, як товарно-транспортна накладна, не може бути єдиною підставою для невизнання витрат з придбання товарно-матеріальних цінностей та товарно-транспортна накладна не міститься в переліку документів, які визначають право на формування податкового кредиту.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться всі первинні документи, що підтверджують факт придбання позивачем товару у ТОВ «Енерджи - Продакт НК» та використання вказаного товару у власній господарській діяльності, а також те, що придбання позивачем автомобіля для здійснення господарської діяльності підтверджується наявними у справі документами, які складені відповідно до вимог чинного законодавства, та те, що реєстрація автомобілів та інших машин за суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою, або фізичною особою - підприємцем не передбачено, суд доходить до висновку щодо правомірності віднесення до складу податкового кредиту суми ПДВ, сплаченої при придбанні позивачем автомобіля та газобетоних блоків, та правомірності віднесення до складу витрат сум сплачених по договору з ТОВ «Енерджи - Продакт НК», а також те, що позивач особисто вивозив придбаний товар (газобетоні блоки) від продавця на власному вантажному автомобілі, що не вимагає складання товарно-транспортних накладних, суд доходить висновку, що позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Керуючись, ст. ст. 2, 71, 158, 160, 163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов фізичної особи -підприємця ОСОБА_1 до Білгород-Дністровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Одеській області задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати: податкові повідомлення-рішення Білгород-Дністровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Одеській області від 04.12.2014р. №, №, №; вимогу Білгород-Дністровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Одеській області від 04.12.2014р. №Ф ; рішення про застосування штрафних санкцій Білгород-Дністровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Одеській області від 10.02.2015р. №.

Стягнути з місцевого бюджету на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 182грн.70коп.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст.254 КАС України.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана протягом десяти днів після отримання копії постанови. Апеляційна скарга подається до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Повний текст постанови виготовлений 29 травня 2015 року.

Суддя Е.А.Іванов

.