Справа № 820/4931/13-а
Суддя: Цвіркун Ю.І.
Дата ухвалення: 2015-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" травня 2015 р. м. Київ К/800/54863/13

Вищий адміністративний суд України у складі суддів:

головуючого - Цвіркуна Ю.І. (суддя-доповідач),
Бившевої Л.І.,
Пилипчук Н.Г.,

при секретарі судового засідання Міщенко Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за касаційною скаргою Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Харкові Міжрегіонального головного управління Міндоходів

на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 02.08.2013 року

та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 10.10.2013 року

у справі № 820/4931/13-а

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківметал-2»

до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м.Харкові Міжрегіонального головного управління Міндоходів

про скасування податкових повідомлень-рішень,

встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківметал-2» звернулось до суду з адміністративним позовом до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м.Харкові Міжрегіонального головного управління Міндоходів про скасування податкових повідомлень-рішень.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 02.08.2013 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 10.10.2013 року, позов задоволено частково. Скасовано податкові повідомлення-рішення Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Харкові Державної податкової служби від 22.02.2013 року № та №. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

В запереченнях на касаційну скаргу позивач з доводами та вимогами скаржника не погоджується, просить залишити без змін рішення судів попередніх інстанцій.

У судовому засіданні представники позивача проти касаційної скарги заперечували та просили у задоволенні її вимог відмовити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин справи, колегія суддів встановила наступне.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що за результатами документальної планової виїзної перевірки ТОВ «Харківметал-2» з питань дотримання вимог податкового законодавства, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2010 року по 30.09.2012 року, відповідачем складено акт від 08.02.2013 року № 60/48.1/01882999, яким встановлено, зокрема, порушення: - п.п. 7.4.1, 7.4.4, 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» та п.п. 198.1, 198.3, 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 85 231, 00 грн.; - пп. 271.1.1 п. 271.1 ст. 271, п. 287.7 ст. 287 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено земельний податок на суму на 5 962, 44 грн.; - п. 2.11 «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в України», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 року № 637, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.01.2005 року № 40/10320, в результаті чого перевищено встановлені строки використання виданої під звіт готівки на загальну суму 7 527 500, 00 грн.

На підставі акта перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 22.02.2013 року: - №, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем: земельний податок з юридичних осіб на суму 6 977, 71 грн., з яких 5 962, 44 грн. - основний платіж та 1 015, 27 грн. - штрафні (фінансові) санкції; - №, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем: податок на додану вартість у сумі 160 538, 75 грн., з яких 85 231, 00 грн. - основний платіж та 21 307, 75грн. - штрафні (фінансові) санкції; - №, яким нараховано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 1 881 875, 00 грн.

Згідно із пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку, придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 вказаного Закону не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України).

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кредиту України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно із п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Отже, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту з податку на додану вартість виникають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг), що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах.

При цьому для формування податкового кредиту мають значення податкові накладні та інші первинні документи, які, виходячи з наведеного, видаються на підтвердження реально вчиненої операції.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що в перевіряємому періоді позивач мав господарські відносини з ТОВ «Інтербізнесконсалтінг», ТОВ «Сервер-21» та ТОВ «ТК С.В.С.-2006», реальність яких підтверджується наявними у матеріалах справи договорами купівлі-продажу та договором про надання послуг, податковими накладними, видатковими накладними, накладними, актами виконаних робіт, прибутковою накладною, платіжними дорученнями.

Придбані товари від контрагентів використані позивачем у власній господарській діяльності шляхом подальшої реалізації, що підтверджується матеріалами справи.

Посилання податкового органу на результати проведення зустрічних звірок контрагентів позивача не може бути доказом на спростування факту реального виконання господарських операцій, оскільки такі обставини в даному випадку необхідно встановити, враховуючи відповідні первинні документи та інші докази в сукупності, як це випливає з приписів ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому податкове законодавство не ставить в залежність право платника на формування витрат та податкового кредиту в залежність від дотримання вимог податкового законодавства іншими суб'єктами господарювання.

Отже, судами попередніх інстанцій, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, оцінка яким дана з дотриманням ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, зроблений правильний висновок про недоведеність відповідачем, на якого в силу норми частини 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України покладається обов'язок доказування, правомірності прийнятого податкового повідомлення-рішення від 22.02.2013 року №. Так, судами встановлено, що реальність господарських операцій між позивачем та його контрагентами підтверджується належним чином оформленими документами первинного бухгалтерського обліку.

Відповідно до абз. 2 п. 2.11 «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в України», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 року № 637, видача готівкових коштів під звіт на закупівлю сільськогосподарської продукції та заготівлю вторинної сировини, крім металобрухту, дозволяється на строк не більше 10 робочих днів від дня видачі готівкових коштів під звіт, а на всі інші виробничі (господарські) потреби на строк не більше двох робочих днів, уключаючи день отримання готівкових коштів під звіт.

Таким чином, судами вірно задоволено позов в частині скасування податкового повідомлення-рішення від 22.02.2013 року №, яким позивачу нараховано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 1 881 875, 00 грн., оскільки встановлено та підтверджується матеріалами справи, що видані під звіт на господарські потреби по закупці сільгосппродукції з каси підприємства грошові кошти у загальній сумі 7 527 500, 00 грн. повернуті до каси не пізніше 10-ти днів з дня їх отримання, що виключає застосування до позивача вказаних штрафних (фінансових санкцій).

Відповідно до частини другої статті 220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що при наданні в оренду будівель, споруд (їх частин) у період 2011-2012 роках, ТОВ «Харківметал-2» обчислювало земельний податок з коефіцієнтом функціонального використання земельної ділянки - 1,2 (землі промисловості), тобто без врахування укладених договорів оренди на будівлі, споруди (їх частини), за якими має встановлюватися коефіцієнт функціонального використання 2,5.

Відповідно до підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Згідно із п. 276.5 ст. 276 Податкового кодексу України у разі надання в оренду земельних ділянок (в межах населених пунктів), окремих будівель (споруд) або їх частин власниками та землекористувачами, у тому числі зазначеними у пунктах 276.1 та 276.4 цієї статті, іншим суб'єктам, податок за площі, що надаються в оренду, обчислюється відповідно до статті 274 цього Кодексу від нормативної грошової оцінки, визначеної з урахуванням застосування відповідного коефіцієнта функціонального використання цих площ залежно від виду економічної діяльності орендаря, та статті 275 цього Кодексу.

Стаття 5 Земельного кодексу України передбачає, що одним із принципів земельного законодавства є невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до частини першої ст. 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Отже, мотиви, з яких суди виходили відмовляючи у задоволенні позову в частині скасування податкового повідомлення-рішення від 22.02.2013 року № , яким позивачу визначено грошове зобов'язання зі сплати земельного податку з юридичних осіб, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки податковим органам не надано право самостійно змінювати коефіцієнт функціонального використання земельної ділянки, в тому числі і в разі використання платником спірної земельної ділянки не за цільовим призначенням.

Відповідно до наявного у матеріалах справи витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 21.02.2011 року №48/11 функціональне використання цієї ділянки визначено як «землі промисловості»; коефіцієнт Кф - 1, 2.

Однак вищевказані обставини та фактичні дані залишилися поза межами дослідження судами попередніх інстанцій, що, з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні), виключає можливість перевірити Вищим адміністративним судом України правильність висновків судів попередніх інстанцій в у цій частині позовних вимог.

З урахуванням зазначеного, оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позову щодо скасування податкового повідомлення-рішення від 22.02.2013 року №, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем земельний податок з юридичних осіб, підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції відповідно до частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду та вирішення спору по суті, і в залежності від встановленого правильно визначити норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення у відповідній частині позовних вимог.

З приводу інших позовних вимог, колегія суддів зазначає, що доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та встановлених обставин справи.

За таких обставин підстави для задоволення касаційної скарги у відповідній частині відсутні.

Отже, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Харкові Міжрегіонального головного управління Міндоходів задовольнити частково.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 02.08.2013 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 10.10.2013 року у справі № 820/4931/13-а в частині відмови у задоволенні позову про скасування податкового повідомлення-рішення Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м.Харкові Міжрегіонального головного управління Міндоходів від 22.02.2013 року № скасувати.

В цій частині справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині постанову Харківського окружного адміністративного суду від 02.08.2013 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 10.10.2013 року у справі № 820/4931/13-а залишити без змін.

В частині скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд ухвала набирає законної сили у порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, та не може бути оскаржена.

В частині залишення судових рішень без змін ухвала набирає законної сили у порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, та на неї може бути подана заява про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236-239-1 Кодексу адміністративного судочинства

Головуючий Ю.І.Цвіркун

Судді Л.І.Бившева

Н.Г.Пилипчук