Справа № 804/4245/15
Суддя: Білак С.В.
Дата ухвалення: 2015-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Златін С.В.
Суддя-доповідач - Білак С. В.
ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"03" червня 2015 р.справа № 804/4245/15
Приміщення суду за адресою: 49083, м. Дніпропетровськ, пр.імені Газети «Правда», 29

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Білак С.В., суддів: Шальєвої В.А. Олефіренко Н.А. , розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Дніпродзержинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2015 р. у справі № 804/4245/15 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Дніпродзержинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

23.03.2015 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся з позовом до суду, у якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення № від 31.01.2015 року.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2015 року позов було задоволено частково.

Визнано частково протиправним та скасувано податкове повідомлення - рішення № від 31.01.2015 року в частині основного платежу у розмірі 166 308,29 грн. та в частині штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 41 667,03 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм процесуального права та неповне зв'язування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, з огляду на що просить постанову суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 надана в користування на умовах оренди земельна ділянка площею 0,3341 га за адресою: м. Дніпродзержинськ, пров. Черняхівського, 7 для розміщення нежитлової будівлі. На підставі рішення про надання земельної ділянки у користування між Дніпродзержинською міськрадою та позивачем було укладено договір оренди земельної ділянки терміном до 28.02.2011 року.

Підчас перевірки повноти та своєчасності сплати до бюджету орендної плати за землю встановлено, що протягом перевіряє мого періоду ФОП ОСОБА_2 за наведену земельну ділянку декларував суму орендної плати розрахованою за нормативно-грошовою оцінкою, яка діяла до 01.07.2011 року, що не відповідає положенням ст.271 Податкового Кодексу України.

Розмір орендної плати за період з 01.01.2012 року по 31.12.2013 року (з урахуванням грошової оцінки земельної ділянки - 4 344 068, 43 грн.) складає 3% від 4 344 068, 43 грн. = 130 322,05 грн. за рік.

З огляду на вищевикладене апелянт вважає, що позивачу підлягає донарахуванню орендна плата за 2012-2013 року в сумі 179 164,1 грн., в т.ч. за 2012 рік на суму 89 582,05 грн., за 2013 рік на суму 89 582,05 грн., а тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення є цілком правомірним та обґрунтованим.

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п.2 ч.1 ст.197 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, Дніпродзержинською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Дніпропетровській області з 22.12.2014 року по 30.12.2015 року було проведено документальну позапланову перевірку позивача з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати до бюджету податку на додану вартість та орендної плати за землю за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року.

За наслідками перевірки відповідачем складено Акт від 13.01.2015 року № 26/5/04-03-17-01/НОМЕР_2, у якому в т.ч. встановлено порушення позивачем вимог п.п.271.1.1 ст. 271, п.п. 288.7 ст. 288 ПК України внаслідок чого донараховано орендну плату за 2012-2013 роки у розмірі 179 164,10 грн. в т.ч. за 2012 рік 89 582,05 грн. та за 2013 рік 89 582,05 грн.

Висновок акту перевірки в цій частині обґрунтований тим, що позивачем під час обрахунку розміру орендної плати за земельну ділянку площею 0,3341 га за адресою: м.Дніпродзержинськ, пров. Черняхівського, 7 застосовано невірну нормативну грошову оцінку земельної ділянки.

На підставі акту перевірки відповідачем винесено податкове повідомлення - рішення від 31.01.2015 року № , яким визначено суму грошового зобов'язання з орендної плати з фізичних осіб у розмірі 179 164,10 грн. та застосовано штрафну (фінансову) санкцію у розмірі 44 791,03 грн.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та Дніпродзержинською міською радою укладено договір оренди земельної ділянки площею 0,3341 га для фактичного розміщення будівлі - 0,0417 га, для фактичного розміщення зелених насаджень - 0,2465 га, під проходами, проїздами, площадками - 0,0459 га., за адресою: м. Дніпродзержинськ, пров. Черняхівського, 7.

Згідно розрахунку розміру орендної плати, який є невід'ємною частиною договору оренди земельної ділянки, нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 927 316,21 грн.

У п.4.3 договору сторони погодили, що орендна плата сплачується за фактичне користування земельною ділянкою. Період, з якого позивач сплачує земельний платіж обчислюється з дати виникнення права власності на об'єкт, що розміщений на зазначеній земельній ділянці, а не з дати державної реєстрації цього договору. З дати виникнення права власності на об'єкт, що розміщений на земельній ділянці до дати державної реєстрації цього договору позивач сплачує земельний платіж у розмірі земельного податку. З дати державної реєстрації договору оренди позивач сплачує орендну плату згідно умов договору оренди.

З додаткової угоди від 07.03.2008 року до наведеного договору оренди та листа відділу Держземагентства у м.Дніпродзержинську Дніпропетровської області від 22.04.2015 року № 0-425-0.5-1712/2-15, копії яких знаходяться у матеріалах справи вбачається, що строк дії договору закінчився 29.02.2011 року.

Після 29.02.2011 року між позивачем та Дніпродзержинською міською радою не укладено нової угоди про оренду вказаної вище земельної ділянки.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на земельній ділянці площею 0,3341 га за адресою: м. Дніпродзержинськ, пров. Черняхівського, 7 знаходиться об'єкт нерухомого майна, який належить позивачу на праві власності, що підтверджується копією Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 28.12.2005 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОКП "Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації".

З письмових пояснень позивача вбачається, що останній у 2012 та 2013 роках використовував вказане вище нерухоме майно, а саме: здавав майно в оренду юридичним особам, що підтверджується копіями договорів оренди від 01.01.2012 року та від 01.01.2013 року, що містяться у матеріалах справи.

Також позивач у 2011, 2012 та 2013 роках подавав до відповідача податкові декларації з плати за землю, у яких самостійно визначав земельну ділянку площею 0,3341 га за адресою: м. Дніпродзержинськ, пров. Черняхівського, 7, нормативну грошову оцінку одиниці площі вказаної земельної ділянки - 348,09 грн. та визначав розмір орендної плати 40 740,00 грн. у 2011, 2012 та 2013 роках відповідно.

Судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено, що позивач протягом 2012 та 2013 років використовував у своїй діяльності нерухоме майно, яке йому належить на праві власності та яке знаходиться на земельній ділянці площею 0,3341 га за адресою: м. Дніпродзержинськ, пров. Черняхівського, 7.

Оскільки користування будівлею (спорудою) неможливо без користування земельною ділянкою, на якій вона розташована, а плата за землю справляється саме за користування земельною ділянкою, обов'язок щодо сплати сум податкових зобов'язань із земельного податку у нового власника будівлі (споруди) виникає не з дати оформлення права землекористування, а з дати фактичного користування земельною ділянкою. Це підтверджується розвитком правового регулювання цього питання. Положення щодо переходу права на власності або права користування земельною ділянкою в разі відчуження житлового будинку, будівлі або споруди закріплені статтею 377 Цивільного кодексу України (в редакції станом на день виникнення спірних правовідносин), у відповідності до якої при переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, до останніх переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Аналогічну позицію займає також Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 22.04.2010 року по справі № К-13021/07 (А27/132) (номер у ЄРСР 9484733) та в постанові від 16.08.2011 року по справі К-5891/09 (номер у ЄРСР 18260111).

Верховний Суд України у своїй постанові від 24.12.2010 року по справі № 21-59а10 (номер у ЄРСР 13485871) зазначає, що залишаючи в силі рішення суду першої інстанції про задоволення позову, касаційний суд виходив із того, що право власності чи право користування земельною ділянкою виникає лише після державної реєстрації документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, а також державної реєстрації договору оренди. Цей висновок є наслідком порушення правил застосування норм права: перевагу було надано положенням Закону України "Про плату за землю" та Земельному кодексу України (статті 125, 126), які регулюють випадки набуття права власності чи права користування на земельну ділянку, як окремий об'єкт та які щодо спірних відносин є загальними. У той же час перевагу мають спеціальні норми, що регулюють випадки набуття права власності на землю чи права користування нею внаслідок придбання споруди, розміщеної на земельній ділянці, за наведених обставин, - стаття 120 Земельного кодексу України та стаття 377 Цивільного кодексу України.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 06.11.2012 року по справі № 21-335а12, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, установлених договором. У випадку, якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування, при цьому документами, які посвідчують право на землю, є відповідні документи, які видавалися при її наданні.

Згідно ч.1 ст. 244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

У відповідності до ч.2 ст.120 Земельного кодексу України (в редакції станом на день виникнення спірних правовідносин) якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно з ч.2 ст. 377 ЦК України (в редакції станом на день виникнення спірних правовідносин) якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Таким чином, з моменту набуття позивачем права власності на об'єкт нерухомого майна, який знаходиться на земельній ділянці площею 0,3341 га за адресою: м.Дніпродзержинськ, пров. Черняхівського, 7, у останнього виникає обов'язок щодо сплати сум податкових зобов'язань із земельного податку (орендної плати) не з дати оформлення права землекористування, а з дати фактичного користування земельною ділянкою.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач протягом 2012 та 2013 років фактично використовував земельну ділянку площею 0,3341 га за адресою: м.Дніпродзержинськ, пров. Черняхівського, 7 та подавав відповідні податкові декларації до відповідача.

У вказаних податкових деклараціях позивач обраховував орендну плату виходячи з нормативної грошової оцінки земельної ділянки площею 0,3341 га за адресою: м.Дніпродзержинськ, пров. Черняхівського, 7, яка була вказана у договорі між позивачем та Дніпродзержинською міською радою, який припинив свою дію 29.02.2011 року.

Відповідно до листа відділу Держземагентства м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22.04.2015 року № 0-425-0.5-1712/2-15 та від 01.04.2015 року № 0-425-0.5-1523/2-15 нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 0,3341 га за адресою: м. Дніпродзержинськ, пров. Черняхівського, 7 у 2012 та 2013 роках становила 4 716 790,30 грн., тобто була значно більшою ніж позивач визначав у податкових деклараціях за 2012 та 2013 роки.

Відповідач під час перевірки використовував іншу нормативну грошову оцінку земельної ділянки площею 0,3341 га за адресою: м. Дніпродзержинськ, пров. Черняхівського, 7 станом на 01.07.2011 року, яка наведена у листі відділу Держземагентства м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20.11.2014 року № 1/04-3591, а саме: 1300,23 грн. за 1 кв. м., тобто 4 344 068,43 грн.

Тобто відповідач під час обрахування орендної плати за 2012 та 2013 рік використовував не актуальну інформацію про нормативну грошову оцінку використовуваної позивачем земельної ділянки.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідач під час обрахунку розміру орендної плати за земельну ділянку використовував 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки та виходив з того, що вказана земельна ділянка у 2012 та 2013 роках перебувала в оренді у позивача на підставі договору, який укладено позивачем з Дніпродзержинською міською радою.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 02.12.2014 року по справі № 21-274а14, з набранням чинності Податковим кодексом України річний розмір орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, який підлягає перерахуванню до бюджету, має відповідати вимогам підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 цього Кодексу та є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати. При цьому, виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 Податкового кодексу України, до моменту внесення до такого договору відповідних змін розмір орендної плати в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлений підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України.

Таким чином, починаючи з 01.01.2011 року платник податків повинен сплачувати орендну плату у відповідності до вимог Податкового кодексу України в т.ч. і до моменту внесення відповідних змін договору оренди земельної ділянки.

Згідно п.288.1, 288.4 та 288.5 Податкового кодексу України (в редакції станом на день виникнення спірних правовідносин) підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки; розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем; розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки.

Необхідною умовою для сплати орендної плати є договір оренди земельної ділянки, за наявності якого орендар сплачує орендну плату у розмірі не меншому ніж 3 % нормативної грошової оцінки орендованої земельної ділянки.

Договір оренди земельної ділянки укладений позивачем з Дніпродзержинською міською радою, припинив свою дію з 29.02.2011 року. Після 29.02.2011 року між позивачем та Дніпродзержинською міською радою не укладено нової угоди про оренду вказаної вище земельної ділянки.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 20.11.2012 року по справі № 3-52-гс12, згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України від 6 жовтня 1998 р. № 161-XIV "Про оренду землі" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору. За змістом ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. У зв'язку з тим, що чинним на момент виникнення спірних правовідносин законодавством не передбачено автоматичного поновлення договорів оренди землі, реалізація переважного права на поновлення договору оренди земельної ділянки в разі відсутності заперечень з боку сторін можлива лише за наявності рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

У п.2.17 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" наголошено на тому, що у вирішенні спорів, пов'язаних з поновленням (пролонгацією) договорів оренди земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, судам слід враховувати положення статті 33 Закону України "Про оренду землі" (в редакції Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", який набрав чинності з 12.03.2011 року).Частиною шостою зазначеної статті передбачено, що договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором, у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою і за відсутності протягом місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі.

Разом з тим судам слід враховувати, що до спірних правовідносин має застосовуватися саме та редакція закону, яка була чинною на дату, з якої виникло переважне право на поновлення договору оренди земельної ділянки. При цьому, якщо відповідні правовідносини виникли між сторонами до внесення змін Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" (набрав чинності з 12.03.2011) до статті 33 Закону України "Про оренду землі" , судам слід брати до уваги, що попередня редакція зазначеної статті Закону України "Про оренду землі" не передбачала автоматичного поновлення договорів оренди землі. Реалізація переважного права на поновлення договору оренди земельної ділянки державної або комунальної власності пов'язувалася з наявністю відповідного рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Оскільки правовідносини виникли між позивачем та Дніпродзержинською міською радою стосовно оренди земельної ділянки виникли до внесення змін до статті 33 Закону України "Про оренду землі", то реалізація переважного права на поновлення договору оренди земельної ділянки державної або комунальної власності пов'язувалася з наявністю відповідного рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

У 2012 та 2013 роках рішення Дніпродзержинської міської ради про надання позивачу земельної ділянки площею 0,3341 га за адресою: м. Дніпродзержинськ, пров.Черняхівського, 7 в оренду було відсутнє.

31.03.2014 року Дніпродзержинська міська рада рішенням № 1031-48/VI надала позивачу дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) за адресою: м.Дніпроджержинськ, вул. Черняхівського, 7 для розміщення об'єкту нерухомого майна.

Отже, договір оренди земельної ділянки, укладений між позивачем та Дніпродзержинською міською радою, після закінчення строку його дії 29.02.2011 року не поновлювався автоматично на той же самий строк і на тих же самих умовах, які були передбачені договором.

Згідно з п.269.1 ст. 269 Податкового кодексу України (в редакції станом на день виникнення спірних правовідносин) платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Пунктом 14.1.73 ст. 14 Податкового кодексу України (в редакції станом на день виникнення спірних правовідносин) визначено, що землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Оскільки використання землі державної та комунальної власності в Україні є платним, то позивач є землекористувачем у розумінні норм Податкового кодексу України, тому що фактично використовував земельну ділянку протягом 2012 та 2013 років згідно статей 377 Цивільного кодексу України та 120 Земельного кодексу України без укладення договору оренди.

Пунктом 274.1 ст. 274 Податкового кодексу України (в редакції станом на день виникнення спірних правовідносин) визначено, що ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, за винятком земельних ділянок, зазначених у статтях 272, 273, 276 цього Кодексу.

Оскільки позивач використовував земельну ділянку площею 0,3341 га за адресою: м.Дніпродзержинськ, пров. Черняхівського, 7 без укладення договору оренди земельної ділянки, як землекористувач у розумінні Податкового кодексу України повинен сплачувати податок за вказану земельну ділянку у розмірі 1% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а не орендну плату.

З огляду на вищевикладене, позивач повинен був сплатити податок за використання земельної ділянки площею 0,3341 га за адресою: м. Дніпродзержинськ, пров. Черняхівського, 7 за 2012 та 2013 роки у розмірі: 94 335,81 грн. (4 716 790,30 грн. - нормативна грошова оцінка земельної ділянки у 2012 та 2013 роках) х 1% х 2 (кількість років використання).

Згідно поданих позивачем податкових декларацій позивач нарахував самостійно грошові зобов'язання за використання даної земельної ділянки протягом 2012 та 2013 років у розмірі 81 480,00 грн.

Таким чином, позивач повинен сплатити грошове зобов'язання за використання земельної ділянки у 2012 та 2013 роках у розмірі 12 855,81 грн. та сплатити штрафну (фінансову) санкцію згідно п.123.1 ст.123 Податкового кодексу України у розмірі 25% суми визначеного податкового зобов'язання, тобто 3 214,00 грн.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо визнання оскаржуваного податкового повідомлення - рішення частково протиправним та таким, що підлягає скасуванню в частині основного платежу у розмірі 166 308,29 грн. та в частині штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 41 667,03 грн.

Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Судова колегія дійшла висновку про те, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 160, 167, 184, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Дніпродзержинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2015 р. у справі № 804/4245/15 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Дніпродзержинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь в справі, та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя С.В. Білак

Судді В.А.Шальєва

Н.А. Олефіренко