Справа № 2а-6780/10/0470
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2015-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" травня 2015 р. м. Київ К/9991/32184/12

Вищий адміністративний суд України у складі колегії судді:

Лосєва А.М.,

Бившевої Т.М.,

Шипуліної Т.М.,

за участю секретаря Титенко М.П.

представників сторін:

позивача Переяславська М.В.,

відповідача не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргуДніпропетровської митниці
та постановуДніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2012 року
у справі2а-6780/10/0470
за позовомПублічного акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат»
до третя особаДніпропетровської митниці Марганецька об'єднана державна податкова інспекція
провизнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2010 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову Публічного акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» (далі по тексту - позивач, ПАТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат») до Дніпропетровської митниці (далі по тексту - відповідач), третя особа - Марганецька об'єднана державна податкова інспекція (далі по тексту - третя особа, Марганецька ОДПІ), про визнання протиправним та скасування картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні та пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України №113050000/2008/000060 від 18 січня 2008 року.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2012 року апеляційну скаргу позивача задоволено, постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2010 року скасовано та прийнято нове рішення, яким адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні та пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України №113050000/2008/000060 від 18 січня 2008 року, видану відповідачем.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат», суд апеляційної інстанції виходив з того, що зміни порядку оподаткування податком на додану вартість можуть здійснюватися лише шляхом внесення змін до Закону України «Про податок на додану вартість» від 03 квітня 1997 року №168/97-ВР (далі по тексту - Закон України від 03 квітня 1997 року №168/97-ВР) окремим законом з питань оподаткування цим податком. У разі якщо іншим законом, незалежно від часу його прийняття, встановлюються правила оподаткування цим податком, відмінні від зазначених у цьому Законі, пріоритет мають норми цього Закону.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначив про помилковість посилань суду першої інстанції на статтю 63 Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік» та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», оскільки оскаржуваний акт не містить посилань на зазначену норму.

Вважаючи рішення суду апеляційної інстанцій таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2012 року та залишити в силі постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2010 року.

Позивач надав письмові заперечення на касаційну скаргу, в яких наводить доводи законності та обґрунтованості рішення суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 18 січня 2008 року ПАТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» до Криворізької митниці було подано вантажну митну декларацію № 3211 з необхідним пакетом документів для проведення процедури митного оформлення вантажу. Сплату податку на додану вартість при ввезенні товару було відстрочено шляхом видачі податкового векселю серії АА № 0652249.

За результатами розгляду поданих позивачем документів в здійсненні митного оформлення вантажу митницею було відмовлено, про що видано картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні та пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України №113050000/2008/000060 від 18 січня 2008 року.

Підставою для відмови були порушення вимог абзацу 4 частини 2 статті 88 Митного кодексу України в частині ненадання відомостей, передбачених абзацом 2 пункту 4 «Порядку випуску, обігу та погашення векселів, які видаються на суму податку на додану вартість при імпорті товарів на митну територію України» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 1997 року №1104.

Переглянувши рішення суду апеляційної інстанції у межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 88 Митного кодексу України декларант зобов'язаний: здійснити декларування товарів і транспортних засобів відповідно до порядку, встановленого цим Кодексом; на вимогу митного органу пред'явити товари і транспортні засоби для митного контролю і митного оформлення; надати митному органу передбачені законодавством документи і відомості, необхідні для виконання митних процедур; сплатити податки і збори.

Згідно з пунктом 11.5 статті 11 Закону України від 03 квітня 1997 року №168/97-ВР з моменту набрання чинності цим Законом платники податку при імпорті товарів на митну територію України можуть за власним бажанням надавати органам митного контролю податковий вексель на суму податкового зобов'язання зі строком погашення на тридцятий календарний день з дня його поставки органу митного контролю, один примірник якого залишається в органі митного контролю, другий надсилається органом митного контролю на адресу органу державної податкової служби за місцем реєстрації платника податку, а третій надається платнику податку.

Аналогічна норма міститься і в «Порядку випуску, обігу та погашення векселів, які видаються на суму податку на додану вартість при імпорті товарів на митну територію України» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 1997 року №1104 (далі по тексту - Порядок №1104), в пункті 3 якого закріплено що зобов'язання щодо сплати податку на додану вартість при імпорті товарів на митну територію України виникають у день оформлення вантажної митної декларації (за винятком тимчасової чи неповної, періодичної чи попередньої декларації), але сплату можна відстрочити шляхом видачі податкового векселя.

Проаналізувавши вказані норми, колегія суддів приходить до висновку, що видача податкового векселя у цьому випадку є відстроченням сплати податку на додану вартість.

Тим часом, частиною 3 статті 63 Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2007 року №107-VI (далі по тексту - Закон України від 28 грудня 2007 року №107-VI) закріплено заборону в 2008 році надавати відстрочку щодо термінів сплати податкових зобов'язань суб'єктів господарювання за податками, зборами (обов'язковими платежами).

Отже на період виникнення правовідносин щодо застосування вексельної форми розрахунків з податкових зобов'язань були наявні нормативно-правові акти, а саме: Закон України від 03 квітня 1997 року №168/97-ВР та Закон України від 28 грудня 2007 року №107-VI, які мали однакову юридичну силу, але по різному встановлювали порядок оплати податкового зобов'язання, в тому числі із застосуванням податкового векселя на суму податкового зобов'язання, а тому судом першої інстанції зроблено правильний висновок, що для вирішення спору необхідно визначитися, який з вказаних законів є пріоритетним та підлягав застосуванню.

Згідно зі статтею 75 Конституції України Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні.

Конституція України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмету правового регулювання. Немає також закону України, який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.

Водночас Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше».

Таким чином, за наявності декількох законів, норми які по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

Дніпропетровським окружним адміністративним судом правильно встановлено, що на момент виникнення спірних відносин положення Закону України від 28 грудня 2007 року №107-VI були діючими та підлягали застосуванню як спеціальні норми по відношенню до норм Закону України від 03 квітня 1997 року №168/97-ВР, а також як такі, що прийняті пізніше.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виходячи з наведеного дії відповідача по відмові у здійсненні митного оформлення товару із застосуванням векселя, тобто відстрочкою оплати податкових зобов'язань, та складенні картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні та пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України не можна визнати неправомірними, оскільки відповідач на час спірних правовідносин діяв відповідно до встановлених та діючих норм Закону.

Згідно наведеного, задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції необґрунтовано послався на ту обставину, що у картці відмови відсутнє посилання на вимогу статті 63 Закону України від 28 грудня 2007 року №107-VI, оскільки відсутність такого посилання жодним чином не звільняло суб'єкта владних повноважень від виконання згаданої правової норми.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов до помилкового висновку щодо обґрунтованості позовних вимог про визнання протиправною та скасування картки відмови в прийнятті митної декларації.

Відповідно до статті 226 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Керуючись частиною 3 статті 160, статтями 210, 214, 215, 220, 221, 223, 226, 230, 231 частиною 5 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Дніпропетровської митниці задовольнити.

2. Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2012 року у справі №2а-6780/10/0470 скасувати.

3. Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2009 року у справі №2а-6780/10/0470 залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 - 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: А.М. Лосєв

Судді: Л.І. Бившева

Т.М. Шипуліна