Справа № 2а-2415/11/1070
Суддя: Сірош М.В.
Дата ухвалення: 2015-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2015 року м. Київ К/800/51105/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого судді: Сіроша М.В.,

суддів: Голубєвої Г.К.,

Юрченко В.П.,

секретар Чайка О.С.,

за участю представника Переяслав-Хмельницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області - Ступак Р.В.,

розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврофасад» (далі - Товариство) на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2013 року у справі № 2а-2415/11/1070 за адміністративним позовом Товариства до Переяслав-Хмельницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області (далі - ДПІ),

про скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2011 року Товариство звернулося до суду з адміністративним позовом про скасування податкових повідомлень-рішень № , № від 15.12.2010 року та №, № від 18.02.2011 року щодо збільшення грошових зобов'язань з податку на прибуток приватних підприємств і з податку на додану вартість.

На обґрунтування позову зазначило, що ДПІ безпідставно зазначило про відсутність первинних документів, оскільки усі первинні документи на підтвердження виконання господарських зобов'язань Товариством надавались при здійсненні перевірки.

Крім того, акт перевірки містить лише припущення щодо нікчемності угод без посилання на відповідні докази.

23 березня 2012 року постановою Київського окружного адміністративного суду, позов задоволено.

Податкові повідомлення - рішення № , № від 15.12.2010 року та № , № від 18.02.2011 року скасовані.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції зазначив, що належне виконання господарських операцій Товариства із контрагентом підтверджується доданими до матеріалів адміністративної справи первинними документами, які за своєю формою є належними і у повному обсязі розкривають зміст господарських операцій.

24 вересня 2013 року постановою Київського апеляційного адміністративного суду постанова Київського окружного адміністративного суду від 23 березня 2012 року скасована, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції зазначив, що у контрагента Товариства відсутні адміністративно-господарські можливості на виконання господарських зобов'язань за укладеними правочинами, що також підтверджується і відсутністю фактичних дій, спрямованих на виконання взятих на себе зобов'язань.

Товариство звернулося із касаційною скаргою про скасування постанови Київського апеляційного адміністративного суду та залишення в силі постанови Київського окружного адміністративного суду, посилаючись на порушення апеляційним адміністративним судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши правильність застосування апеляційним адміністративним судом норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, з 29.10.2010 року до 25.11.2010 року ДПІ була здійснена планова виїзна перевірка Товариства щодо дотримання ним вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 1.07.2008 року до 30.06.2010 року, за наслідками якої 2.12.2010 року був складений акт перевірки.

У акті перевірки зазначено, що Товариством у порушення вимог пп. 7.4.1, 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» завищені суми податкового кредиту, у розмірі 694 517,83 грн., а також у порушення пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» завищені валові витрати з податку на прибуток, у розмірі 868 147,00 грн.

15 грудня 2010 року ДПІ прийняла податкові повідомлення-рішення: № /0 щодо збільшення Товариству грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств, у розмірі 1 146 957,43 грн., № /0 про збільшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість, у розмірі 1 044 099,99 грн.

18 лютого 2011 року ДПІ прийняла податкові повідомлення-рішення: № щодо збільшення Товариству грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств, у розмірі 1 146 957,43 грн., № про збільшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість, у розмірі 1 044 099,99 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного адміністративного суду про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (чинної на час виникнення спірних правовідносин) валові витрати виробництва та обігу - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у господарській діяльності. До складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з у рахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Згідно з пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» платник податку відносить до складу валових витрат суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати на придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, встановлених пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Відповідно до пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення податкового обліку, не належать до складу валових витрат.

Згідно з пп. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Законом України № 168/97-ВР від 3.04.1997 року «Про податок на додану вартість» (чинної на час виникнення спірних правовідносин) датою виникнення податкових зобов'язань з продажу товарів (робіт, послуг) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата зарахування коштів від покупця (замовника) на банківський рахунок платника податку як оплата товарів (робіт, послуг), що підлягають продажу, а в разі продажу товарів (робіт, послуг) за готівкові грошові кошти - дата їх оприбуткування в касі платника податку, а за відсутності такої - дата інкасації готівкових коштів у банківській установі, що обслуговує платника податку; або дата відвантаження товарів, а для робіт (послуг) - дата оформлення документа, що засвідчує факт виконання робіт (послуг) платником податку.

Відповідно до п. 1.4 ст. 1 Закону України «Про податок на додану вартість» поставка товарів - це будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за компенсацію незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатної поставки товарів.

З метою оподаткування фактом поставки товарів визнається як операція, в результаті якої за умовами договору між постачальником та покупцем передача товару вже відбулася (у покупця виникло право власності на товар), так і операція, в результаті якої виникнення права власності на товар ще має відбутися при виконанні певних умов договору, тобто оплати товару чи отримання товару покупцем.

Згідно з пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв'язку із придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до абз. 1 п. 7.4.5 цієї ж норми Закону не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Таким чином, обов'язковою умовою, з якою Закон пов'язує право платника на включення сплачених у складі вартості придбаних товарів (основних фондів), робіт, послуг сум податку на додану вартість до податкового кредиту, є використання цих товарів (основних фондів), робіт, послуг у господарській діяльності такого платника.

Згідно з п. 1.32 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» господарська діяльність - будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі, коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою.

Обов'язковими ознаками господарської діяльності у розумінні приписів статті 3 Господарського кодексу України, пункту 1.32 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» є здійснення її суб'єктами господарювання у сфері суспільного виробництва; вона спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг; результати зазначеної діяльності - продукція, роботи чи послуги - мають вартісний характер і цінове вираження.

Господарська діяльність здійснюється у загальній економічній сфері, а тому має суто економічні властивості, що неможливо без вартісної оцінки і взаємооцінки, еквівалентності обміну, відповідних обчислень і розрахунків. Тому така ознака результатів господарської діяльності, як цінова визначеність, наявна в абсолютній більшості випадків, хоча в некомерційній господарській діяльності можливе безкоштовне надання результатів останньої.

Отже, вирішення спорів, пов'язаних із правомірністю формування платниками податку податкового кредиту, а також сум бюджетного відшкодування з податку на додану вартість, потребує встановлення всіх фактичних обставин, що підтверджують реальне здійснення господарських операцій, на підставі яких визначено суми податкового кредиту або бюджетного відшкодування.

Про відсутність реального характеру відповідних операцій можуть свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема, про наявність таких обставин: неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності; відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов'язані з виникненням права на податковий кредит або бюджетне відшкодування, якщо для даного виду діяльності також потрібне здійснення і облік інших господарських операцій; здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку.

Виходячи з наведеного, порушення, допущені одним платником податків відображенні в податковому обліку певної господарської операції, за загальним правилом не впливають на права та обов'язки іншого платника податків.

Виняток із зазначеного правила можуть становити лише випадки, коли порушення правил оподаткування ґрунтується на вчиненні суб'єктами господарювання нікчемних правочинів з метою, суперечною інтересам держави та суспільства (частина перша статті 207 Господарського кодексу України та стаття 228 Цивільного кодексу України).

Згідно з ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Таким чином, податкові накладні, розрахунки-фактури, платіжні доручення, відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є первинними документами, оскільки містять відомості про господарські операції та підтверджують їх здійснення.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 1.09.2009 року між Товариством та ТОВ «С.Дж.Р.Груп» був укладений договір підряду на комплекс робіт з влаштування фасадної системи № ЕФ-ЕД-0109, відповідно до якого підрядник зобов'язується на свій ризик та власними силами у строки, на умовах цього договору виконати комплекс будівельно-монтажних робіт з улаштування фасадних систем з матеріалів замовника на об'єкті.

На підтвердження виконання зазначеного договору Товариство надало акти щодо влаштування фасаду; акти огляду прихованих робіт; податкові накладні; банківські виписки.

На підставі податкових накладних та інших первинно-бухгалтерських документів, отриманих від контрагента, Товариством за жовтень-листопад 2009 року та січень-квітень 2010 року був сформований податковий кредит із суми сплаченого податку на додану вартість у складі ціни придбаних послуг та валових витрат.

Суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що у ТОВ «С.ДЖ.Р. Груп» були відсутні адміністративно-господарські можливості на виконання господарських зобов'язань за взаємовідносинами з Товариством, а також був відсутній намір і фактичні дії для виконання взятих на себе зобов'язань, оскільки встановлено, що ТОВ «С.Дж.Р.Груп» за зазначеною адресою реєстрації не знаходиться, що підтверджується даними інформаційної бази «АІС ОР».

Крім того, під час досудового слідства у кримінальній справі № 69-107 за фактом створення фіктивного підприємництва ТОВ «С.Дж.Р.Груп» за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 205 Кримінального кодексу України, встановлено, що у період 2007-2008 років на території м. Києва невстановлені слідством особи з метою прикриття власної незаконної діяльності (заняття видами діяльності від імені суб'єктів господарської діяльності без належних повноважень), організували підприємства на підставних осіб. При цьому, ці особи не мали ніякого відношення до ведення фінансово-господарської діяльності від імені утворених підприємств.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з п.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з ст. 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Відповідно до ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається недійсним в судовому порядку.

Враховуючи вимоги зазначених статей Цивільного кодексу України характеризуючими ознаками фіктивного правочину є те, що сторони вчиняють його лише для вигляду, знаючи заздалегідь що він не буде виконаний.

Тобто, при вчинені фіктивного правочину учасники мають інші цілі, ніж ті що передбачені самим правочином, не маючи на меті встановлення його правових наслідків. При цьому, фіктивним можна визнати правочин тільки за умови, що обидві сторони діяли без наміру як створення так і досягнення відповідних цивільно-правових наслідків.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що договір, укладений між Товариством та TOB «С.Дж.Р.Груп», не спричинив настання правових наслідків, оскільки операції за взаємовідносинами між даними товариствами не мали реального характеру.

Крім того, в ході перевірки ДПІ встановила відсутність об'єктів оподаткування за операціями з придбання товарів (послуг) у підприємств-постачальників та за операціями з продажу цих товарів (послуг) підприємствам - покупцям за період з серпня 2008 року до травня 2010 року.

ТОВ «С.Дж.Р.Груп» на час підписання з Товариством зазначеного договору не мало трудових ресурсів, складських приміщень, виробничих потужностей для здійснення будь-якого виду діяльності.

У зв'язку з цим, господарські операції ТОВ «С.Дж.Р.Груп» не мали реального товарного характеру, даним підприємством безпідставно були виписані Товариству податкові накладні за податковими зобов'язаннями з продажу товарів (робіт, послуг) за період з 1.07.2008 року до 30.06.2010 року.

Згідно з ч. 1 ст. 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права під час ухвалення судових рішень чи вчинення процесуальних дій.

Колегія суддів дійшла висновку, що постанова апеляційного адміністративного суду ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, правова оцінка обставинам у справі дана правильно, підстав для її скасування з мотивів, викладених в касаційній скарзі, немає.

Керуючись ст., ст. 220, 221, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврофасад» залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає, але може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, визначених ст. 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: Сірош М.В.

Голубєва Г.К.

Юрченко В.П.