Справа № 813/7635/14
Суддя: Макарик Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2015-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2015 року Справа № 876/1384/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Макарика В.Я.

суддів - Большакової О.О. Глушка І.В..

за участю секретаря судового засідання - Федак С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 Державного реєстратора Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 12.01.2015р. по справі № 813/7635/14 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 Державного реєстратора Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, Львівського міського управління юстиції в особі Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Мельничук Лесі Григорівни про визнання протиправним і скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Львівської області ОСОБА_1 (відповідач 1), у якому просила:

- визнати протиправними та скасувати рішення Державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Львівської області ОСОБА_1 №15111720, №15117131 від 13.08.2014 року про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень;

- зобов'язати Державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Львівської області ОСОБА_1 ухвалити рішення про державну реєстрацію обтяження - припинення заборони на нерухоме майно, а саме на квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_1 та рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме на квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1, внести відповідний запис до Державного реєстру прав.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 12.01.2015р., адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Львівської області ОСОБА_1 №15111720 від 13.08.2014 року про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Зобов'язано державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Львівської області ОСОБА_1 ухвалити рішення про державну реєстрацію обтяження - припинення заборони на нерухоме майно, а саме - на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме - на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1, внести відповідний запис до Державного реєстру прав. У решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із постановою суду першої інстанції, відповідач Державний реєстратор Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_1 оскаржила її в апеляційному порядку та просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Апелянт свої вимоги мотивує тим, що судом 1 інстанції неповно з'ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, висновки суду вважає необґрунтованими з підстав викладених в апеляційній скарзі, та порушено норми матеріального та процесуального права.

Зокрема апелянт зазначає, що обов'язок проведення державної реєстрації припинення обтяження у зв'язку з розірванням договору довічного утримання належить нотаріусу як спеціальному суб'єкту, на якого покладено функції державного реєстратора. А тому, вважає, що правомірно відмовила у проведенні державної реєстрації припинення обтяження за першою заявою позивача, оскільки такі дії повинні вчинятися нотаріусом.

Окрім того, апелянт вказує на те, що заява, яку позивач подавала для державної реєстрації припинення обтяження на квартиру, була заповнена неналежним чином, оскільки не було вказано номеру запису про обтяження.

Також апелянт зазначає, що оскільки в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна містилась інформація про заборону відчуження квартири, тому вона правомірно відмовила у державній реєстрації права власності такого об'єкта за другою заявою позивача.

Державний реєстратор не вважає можливим зобов'язати його вчинити реєстраційні дії, позаяк суд не вправі перебирати на себе його повноваження та вирішувати за державного реєстратора питання, які віднесені до його виключної компетенції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

У відповідності до ч.1 ст.4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", обов'язковій державній реєстрації підлягають, зокрема, право власності на нерухоме майно та обтяження на нього.

Згідно з п.1 ч.1 ст.8 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", орган державної реєстрації прав проводить державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляє у їх реєстрації.

У відповідності до п.2 ч.2 ст.9 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Враховуючи вищевикладене вказує на те, що здійснення державної реєстрації прав та їх обтяжень, у тому числі й їх припинення, провадиться державними реєстраторами.

Виходячи з норми ч.1 ст.9 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державним реєстратором може бути державний реєстратор органу державної реєстрації прав (державний службовець) або нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Абзацом 3. ч.5 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію. Окрім того, ч.9 ст.15 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що державна реєстрація прав, їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії (надання відмови в ній) проводиться одночасно з вчиненням такої дії. У відповідності до абз.4 ч.1 ст.16 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подається нотаріусу, яким вчинено таку дію.

Згідно з нормою ст.74 Закону України "Про нотаріат", якою регламентовано дії нотаріуса по зняттю заборони щодо відчуження нерухомого майна, одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.

Однак колегія суддів зазначає що, у відповідності до приписів чинної редакції ст.34 Закону України "Про нотаріат", зняття заборони щодо відчуження нерухомого майна не відноситься до нотаріальних дій, що вчиняють нотаріуси. Так, у зв'язку із внесеними змінами до даного закону, які набрали чинності 01.01.2013 року, п.9 ч.1 ст.34 було змінено та з переліку нотаріальних дій виключено зняття заборони щодо відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно), залишивши серед переліку нотаріальних дій лише накладення такої заборони.

Тому, наведені вище норми абз.3 ч.5 ст.3, ч.9 ст.15, абз.4 ч.1 ст.16 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не можуть бути застосовані до правовідносин, що склалися у цьому спорі, оскільки зняття заборони щодо відчуження нерухомого майна не є нотаріальною дією з нерухомим майном.

Також слід зазначити що, відповідно до ст.46-1 Закону України "Про нотаріат", нотаріус має доступ та користується Державним реєстром речових прав на нерухоме майно під час вчинення нотаріальних дій з нерухомим майном і такі дії здійснюються безпосередньо нотаріусом, який вчиняє відповідну нотаріальну дію. Відповідно, за відсутності здійснюваної нотаріальної дії, доступ і користування нотаріусом Державним реєстром речових прав на нерухоме майно з метою зняття обтяження (заборони на майно) не відповідатиме даній нормі закону.

Також колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції , що ч.2 ст.19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", якою визначено перелік підстав для державної реєстрації обтяжень, серед таких підстав відсутнє зняття заборони на відчуження нерухомого майна нотаріусом, на відміну від накладення такої заборони, яка є підставою для проведення відповідної державної реєстрації та узгоджується з наведеними вище нормами, оскільки така дія є нотаріальною.

Разом із тим, суд вірно взяв до уваги доводи відповідача щодо обов'язку державної реєстрації обтяжень речових прав нотаріусом, який випливає з п.78 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №868 від 17.10.2013 року, проте оцінює їх критично.

Дійсно, п.78 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №868 від 17.10.2013 року, передбачено, що державна реєстрація припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно у результаті зняття нотаріусом заборони проводиться нотаріусом, яким знято заборону.

Однак, зазначене положення Порядку суперечить наведеним вище приписам нормативно-правових актів вищої юридичної сили, позаяк, при знятті заборони нотаріус не вчиняє нотаріальної дії, а тому й не може провести державну реєстрацію припинення обтяжень речових прав, яка здійснюється шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Окрім цього, п.2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №868 від 17.10.2013 року, також визначає, що державна реєстрація прав нотаріусом проводиться виключно у результаті вчинення ним нотаріальної дії з нерухомим майном, чого, як уже було сказано, при знятті заборони не має місце.

Таким чином, виходячи з норм Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" і Закону України "Про нотаріат", суд першої інстанції вірно дійшов до переконання, що нотаріус, знімаючи заборону щодо відчуження нерухомого майна, не може виконувати функції спеціального суб'єкта, на якого покладено функції державного реєстратора, й провести державну реєстрацію припинення відповідного обтяження у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

У той же час, аналізуючи норми Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", а також Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №868 від 17.10.2013 року, суд не вбачає нормативної заборони на вчинення державної реєстрації припинення обтяження нерухомого майна, яка пов'язана із припиненням заборони на нерухоме майно, державним реєстратором органу державної реєстрації прав. Згідно з положенями відповідного законодавства, така реєстрація може проводитися ним на загальних підставах, безумовно за умови наявності достатніх підстав для вчинення таких дій і дотримання заявником встановлених приписів зі своєї сторони.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що чинне законодавство України не встановлює для державного реєстратора органу державної реєстрації прав заборон чи обмежень у здійсненні державної реєстрації обтяження - припинення заборони на нерухоме майно, окрім як тих, які прямо передбачені законом, а зокрема - ч.1 ст.24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно, відмова в проведенні державної реєстрації з посиланням на можливість проведення державної реєстрації зняття заборони іншим органом (у даному випадку нотаріусом) свідчить про необґрунтоване ухилення державним реєстратором від здійснення дій, повноваження щодо вчинення яких йому надано законом і які він вправі здійснити, зважаючи на звернення до нього особи з відповідною заявою.

Враховуючи наявність підстав для проведення державної реєстрації обтяження - припинення заборони на нерухоме майно, суд вірно відзначає, що, у відповідності до ч.2 ст.19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація обтяжень здійснюється, у тому числі на підставі рішень судів, що набрали законної сили (п.2 ч.2 ст.19).

У даному випадку, Личаківським районним судом м.Львова від 23.01.2014 року було прийнято рішення в цивільній справі №2/463/107/14, яким розірвано договір довічного утримання та визнано за позивачем право власності на квартиру. При цьому, таке рішення є підставою і для припинення заборони на відчуження такої квартири.

Так, ст.754 Цивільного кодексу України передбачено умови забезпечення виконання набувачем своїх обов'язків за договором довічного утримання (догляду). Таким забезпеченням є, зокрема, заборона відчуження майна, переданого набувачеві у власність за договором довічного утримання, до смерті відчужувача. Отже, така заборона, як один із способів забезпечення виконання зобов'язання за договором довічного утримання, є похідною та акцесорною по відношенню до зобов'язання, яке нею забезпечується (зобов'язання набувача щодо довічного утримання та (або) догляду).

Також слід зазначити, що внаслідок розірвання договору довічного утримання (що мало місце у даному випадку), припинилися зобов'язання, які ним породжувалися, зокрема, й зобов'язання набувача за договором довічного утримання, які забезпечувалися забороною відчуження майна. Відповідно, із врахуванням норми ч.2 ст.548 Цивільного кодексу України, припинилося і стало недійсним забезпечення таких зобов'язань, тобто заборона щодо відчуження майна.

Таким чином, рішення Личаківського районного суду м.Львова від 23.01.2014 року в цивільній справі №2/463/107/14 слід вважати підставою для припинення відповідного обтяження нерухомого майна, що в свою чергу, згідно з п.2 ч.2 ст.19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", є підставою для проведення державної реєстрації припинення обтяження, яка може бути здійснена державним реєстратором органу державної реєстрації прав.

Щодо вимоги про зобов'язання державного реєстратора ухвалити рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно суд відзначає таке.

Як було встановлено судом, відмова відповідача у прийнятті рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру позивача була мотивована наявністю обтяження такого майна.

У той же час, у даному випадку заява позивача про державну реєстрацію права власності надійшла до державного реєстратора після заяви про державну реєстрацію обтяження - припинення заборони на нерухоме майно.

У відповідності до ч.5 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в порядку черговості надходження заяв.

При цьому, як встановлено судом, відмова у прийнятті рішення про державну реєстрацію обтяження - припинення заборони на нерухоме майно є протиправною та підлягає скасуванню. Таким чином, саме така протиправна відмова державного реєстратора призвела до відмови у державній реєстрації права власності.

В зв'язку з вищевикладеним, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, на підставі правильно встановлених обставин справи та визначених їм правовідносин, прийшов до обґрунтованих і законних висновків. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи і відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Тобто, постанова суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України щодо вимог законності та обґрунтованості судових рішень, і підстав для її скасування і відповідно задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, ст. 198, ст. 200, ст. 205, ст. 206, 254 КАС України, Львівський апеляційний адміністративний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 12.01.2015р. у справі № 813/7635/14 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: В.Я.Макарик

Судді: О.О.Большакова

І.В. Глушко

Повний текст ухвали складений 29 травня 2015 року.