Справа № 813/2605/14
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2015-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" травня 2015 р. м. Київ К/800/9668/15

Вищий адміністративний суд України у складі: суддя Костенко М.І. - головуючий, судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

розглянув у письмовому провадженні касаційну скаргу Головного управління ДФС у Львівській області (далі - Управління)

на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.02.2015

у справі № 813/2605/14 (876/11583/14)

за позовом суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 (далі - СПД ОСОБА_1)

до Управління

про визнання протиправним та скасування рішення про застосування штрафних санкцій.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий адміністративний суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов подано про визнання протиправним та скасування рішення від 17.03.2014 № 27/2100/НОМЕР_1, згідно з яким позивача притягнуто до відповідальності у вигляді штрафу в сумі 8500 грн.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 04.12.2014 у позові відмовлено з посиланням на правомірність притягнення позивача до відповідальності за безліцензійний продаж алкогольних напоїв неповнолітнім особам.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.02.2015 назване рішення суду першої інстанції скасовано; позов задоволено. У прийнятті цієї постанови апеляційний суд виходив з того, що факт вчинення позивачем зазначених правопорушень не підтверджений належними засобами доказування та спростовується обставинами, установленими постановою Галицького районного суду міста Львова від 22.08.2014 у справі про адміністративне правопорушення № 461/5106/14-а.

Законність ухвалених у справі судових актів перевіряється у порядку глави 2 Кодексу адміністративного судочинства України у зв'язку з касаційною скаргою Управління, в якій воно просить скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення Львівського окружного адміністративного суду зі спору.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків судів наявним у матеріалах справи доказам, правильність застосування судами норм матеріального права та дотримання ними процесуальних норм, обговоривши доводи касаційної скарги, Вищий адміністративний суд України вважає за необхідне частково задовольнити розглядувані касаційні вимоги виходячи з такого.

Попередніми судовими інстанціями у розгляді справи встановлено, що підставою для застосування до позивача оспорюваної суми штрафних санкцій став факт продажу позивачем алкогольних напоїв (пляшки пива «Старе місто» та пляшки слабоалкогольного напою «Віскі-вишня») особам, які не досягли 18 років, та за відсутності ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними виробами, як це зафіксовано у протоколі про адміністративне правопорушення від 23.10.2013 № 0220293.

Згідно з частиною одинадцятою статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» роздрібна торгівля алкогольними напоями (крім столових вин) або тютюновими виробами може здійснюватися суб'єктами господарювання всіх форм власності, у тому числі їх виробниками, за наявності у них ліцензій.

Частиною першою статті 15-3 названого Закону заборонено продаж пива (крім безалкогольного), алкогольних, слабоалкогольних напоїв, вин столових та тютюнових виробів особам, які не досягли 18 років.

Відповідно до частини другої статті 17 цього ж Закону у разі оптової (включаючи імпорт та експорт) і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами без наявності ліцензій до суб'єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у розмірі 200 відсотків вартості отриманої партії товару, але не менше 1700 гривень; порушення вимог статті 153 цього Закону тягне застосування штрафу в сумі 6800 гривень.

Вирішуючи даний спір, суди попередніх судових інстанцій дійшли різних висновків щодо факту вчинення позивачем протиправних діянь, зафіксованих у протоколі про адміністративне правопорушення від 23.10.2013 № 0220293.

Так, висновок суду першої інстанції про підтвердженість цих фактів мотивований посиланням на:

постанову адміністративної комісії Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 12.12.2013 № 181 (а.с. 26), згідно з якою на позивача накладено штраф у сумі 1700 грн. за порушення правил торгівлі пивом, алкогольними, слабоалкогольними напоями і тютюновими виробами внаслідок продажу 23.10.2013 пляшки пива «Старе місто» та пляшки слабоалкогольного напою «Віскі вишня» неповнолітнім;

залучені до матеріалів справи копії письмових пояснень неповнолітніх осіб - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які підтвердили факт придбання алкогольних напоїв у магазині позивача.

Суд апеляційної інстанції, в свою чергу, послався на обставини, установлені постановою Галицького районного суду міста Львова від 22.08.2014 у справі про адміністративне правопорушення № 461/5106/14-а, згідно з якою визнано протиправними дії працівників Личаківського РВ ЛМУ ГУВСУ у Л/о та скасовано протокол про адміністративне правопорушення від 23.10.2013 № 0220293.

Частиною четвертою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) установлено, що вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Отже, наведена норма встановлює межі обов'язковості зазначених різновидів судових рішень для адміністративного суду, що розглядає конкретну адміністративну справу, яка поширюється лише на те питання, чи мало місце певне діяння та чи вчинене воно особою, щодо якої постановлено відповідний вирок або прийнято постанову.

Відтак обов'язковими для врахування адміністративним судом є факти, наведені у постанові у справі про адміністративний проступок, щодо часу, місця та об'єктивного характеру відповідного діяння тієї особи, правові наслідки, дій чи бездіяльності якої є предметом розгляду в адміністративній справі.

Водночас правова кваліфікація діяння особи, наведена у постанові про адміністративний проступок (тобто застосування тих чи інших правових норм до відповідної поведінки), не є обов'язковою для адміністративного суду. Тобто висновки інших судів щодо правомірності чи протиправності дій особи, поведінка якої є предметом розгляду в адміністративній справі, не є обов'язковими для адміністративного суду, який таку справу розглядає. Висновки та оцінки іншого суду щодо правомірності поведінки особи, її винуватості у вчиненні правопорушення тощо не позбавляють адміністративний суд, який розглядає по суті справу, предмет якої пов'язаний із відповідними діяннями цієї особи, права надати їм власну оцінку.

Таким чином, наявність у постанові у справі про адміністративне правопорушення висновків щодо неправомірності позицій, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, не може бути беззастережною підставою для визнання протиправними рішення про застосування штрафних санкцій.

Отже, адміністративний суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиційних обставин) повинен самостійно кваліфікувати поведінку особи і дійти власних висновків щодо правомірності такої поведінки з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.

Крім того, слід зазначити, що установлені постановою Галицького районного суду міста Львова від 22.08.2014 обставини не можуть слугувати підставою для висновку про відсутність у діях позивача ознак складу правопорушення, за яке СПД ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності згідно з рішенням від 17.03.2014 № 27/2100/НОМЕР_1. Зокрема, позивачем у справі № 461/5106/14-а є ОСОБА_4 (а не СПД ОСОБА_1); зазначення неточних відомостей у протоколі відносно кількості дітей ОСОБА_4 та підстави її працевлаштування у магазині позивача є формальними недоліками, які не можуть впливати на кваліфікацію розглядуваного діяння.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, обов'язок з доведення тих чи інших обставин розподіляється між учасниками процесу в залежності від матеріального права, що регулює спірні відносини та особливостей конкретного позову.

Відповідно до пункту 4 статті 7 КАС одним із принципів здійснення правосуддя в адміністративних судах є змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин у справі.

Принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі розкрито в частинах четвертій та п'ятій статті 11 КАС, якими встановлено, що суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

Обов'язок суб'єкта владних повноважень довести в судовому процесі правомірність прийнятого рішення, своєї дії чи бездіяльності не звільняє суд від дотримання принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі, що обумовлено публічним характером адміністративного спору, необхідністю його вирішення з врахуванням публічного інтересу.

Дотримання цього принципу судом в судовому процесі забезпечує прийняття законного і обґрунтованого судового рішення за результатами розгляду адміністративної справи, як того вимагає статті 159 КАС.

А відтак у разі недостатності доказів для однозначного встановлення того чи іншого факту (його відсутності) суд повинен самостійно витребувати необхідні докази від інших осіб, у яких такі докази можуть бути, вирішити питання про необхідність допиту як свідків осіб, які можуть повідомити про факти, що належать до предмета доказування у справі.

Так, апеляційний суд відхиляючи як доказ письмові пояснення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як такі, що складені з порушенням законодавчо установленого порядку допиту неповнолітніх осіб, не був позбавлений можливості викликати цих осіб у судове засідання та безпосередньо допитати їх як свідків з дотриманням порядку допиту неповнолітніх.

Тільки після того, як усі процесуальні засоби, передбачені законом, будуть вичерпані, а отримані в судовому процесі докази не дають підстав для висновку стосовно того чи іншого юридичного факту, суд має право з посиланням на частину другу статті 71 КАС визнати, що відповідач як суб'єкт владних повноважень не довів правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, що оскаржуються.

Оскільки мотиви та висновки, за яких суд апеляційної інстанції не погодився з установленими судом першої інстанції обставинами справи, зроблені з порушенням вимог процесуального закону, Вищий адміністративний суд України вважає за необхідне скасувати оскаржувану постанову та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для встановлення фактичних обставин даного спору з використанням належних процесуальних засобів.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 КАС Вищий адміністративний суд України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Головного управління ДФС у Львівській області задовольнити частково.

2. Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.02.2015 у справі № 813/2605/14 (876/11583/14) скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова
І.В. Приходько