Справа № 806/3820/13-а
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2015-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" травня 2015 р. м. Київ К/800/43641/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого суддіГоловчук С.В. (суддя-доповідач),
суддівЛіпського Д.В.,
Черпака Ю.К.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4

на постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2013 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області (далі - УМВС в Житомирській області) про зобов'язання виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з адміністративним позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги. В обґрунтування вимог зазначав, що 07 вересня 2011 року його звільнено з посади начальника відділу капітального будівництва УМВС в Житомирській області, згідно з наказом від 06 вересня 2011 року №213 о/с у зв'язку зі скороченням штату. Посилаючись на те, що нараховану йому у 2011 році вихідну допомогу, відповідач виплатив у квітні 2013 року, просив суд стягнути з УМВС в Житомирській області середній заробіток за весь час затримки її виплати у сумі 124715,20 грн.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 20 червня 2013 року позов задоволено частково. Стягнуто з УМВС в Житомирській області на користь ОСОБА_4 5385,55 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2013 року скасовано рішення суду першої інстанції та прийнято нову постанову про відмову в позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 порушує питання про скасування рішення суду апеляційної інстанції та задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, зокрема норм Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Вказує, що суди не дали належної оцінки обставинам справи та наданим доказам.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 працював на посаді начальника відділу капітального будівництва УМВС в Житомирській області.

Наказом УМВС в Житомирській області 06 вересня 2011 року №213 о/с позивача звільнено з роботи з 07 вересня 2011 року, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України через скорочення штату працівників.

Після звільнення позивач набув право на отримання вихідної допомоги, передбаченої статтею 44 КЗпП України, проте при звільненні її не отримав.

Вирішуючи спір та відмовляючи в позові, суд апеляційної інстанції виходив з того, що вихідна допомога не входить до структури оплати праці, оскільки є одноразовою виплатою при звільненні, а тому на неї не поширюється норми статті 117 КЗпП України.

Проте з таким висновком погодитись неможливо.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» (далі - Закон № 108/95-ВР) встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 2 цього Закону визначено структуру заробітної плати, до якої входить: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати.

Враховуючи те, що передбачена статтею 44 КЗпП України вихідна допомога за своєю суттю є компенсацією, яка виплачується за умови припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1,2 і 6 статті 40 КЗпП України, висновки апеляційного суду про те, що вказана виплата не входить до структури оплати праці не відповідають вимогам закону.

Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (стаття 117 КЗпП України).

Із змісту наведеної норми видно, що обов'язок виплатити середній заробіток за час затримки виплати всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, є видом відповідальності роботодавця за дії, пов'язані із такою затримкою.

Як встановлено судами, позивач не звертався до УМВС в Житомирській області за отриманням вихідної допомоги, оскільки вважав своє звільнення незаконним та намагався оскаржити його у суді.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 9 листопада 2011 року, яку залишено без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 17 січня 2012 року, в задоволенні цього позову відмовлено.

У червні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки її виплати. Проте ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 20 червня 2012 року, яку залишено без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 01 серпня 2012 року, його позовну заяву залишено без розгляду.

Інформація про скасування зазначених судових рішень в матеріалах справи відсутня.

Водночас, після завершення розгляду судових справ, листом від 02 квітня 2013 року №9/Д-11 УМВС в Житомирській області повідомило позивачу про нарахування йому вихідної допомоги, за отриманням якої, останній у 2012 році не з'являвся, та 29 квітня 2013 року виплатило заборгованість у сумі 5066,37 грн.

Враховуючи те, що ОСОБА_4 неодноразово пропонувалось отримати нараховані йому кошти при звільненні, проте вказані суми він не отримав з власної волі, однак визнавши перед позивачем борг у квітні 2013 року, відповідач затримав його виплату на 19 днів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що, відповідач повинен сплатити позивачеві 5385,55 грн. середнього заробітку за час затримки виплати нарахованих коштів за період з 02 по 29 квітня 2013 року із розрахунку заробітної плати позивача за липень-серпень 2011 року.

Відповідно до статті 226 КАС України суд касаційної інстанції має скасувати судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Враховуючи наведене, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції залишенню в силі.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 226, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2013 року скасувати, а постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 20 червня 2013 року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя С.В. Головчук
Судді Д.В. Ліпський
Ю.К. Черпак