Справа № 826/3239/15
Суддя: Грищенко Т.М.
Дата ухвалення: 2015-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/3239/15 Головуючий у 1-й інстанції: Амельохін В.В. Суддя-доповідач: Грищенко Т.М.
У Х В А Л А

Іменем України

19 травня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Грищенко Т.М.,

суддів Лічевецького І.О., Мацедонської В.Е.,

при секретарі Киш С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 квітня 2015 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів України треті особи : Міністерство юстиції України, Державне підприємство "Державний інститут комплексних техніко-економічних досліджень" про визнання частково нечинною постанови, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернулася до суду з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України треті особи : Міністерство юстиції України, Державне підприємство "Державний інститут комплексних техніко-економічних досліджень", і просила визнати незаконним та нечинним пункт 5 постанови Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 №17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» з моменту прийняття в частині віднесення цілісного майнового комплексу державного підприємства «Державний інститут комплексних техніко-економічних досліджень» до сфери управління Міністерства юстиції України; зобов'язати Кабінет Міністрів України дати доручення компетентному органу виконавчої влади підготувати проект постанови Кабінету Міністрів України про передачу цілісного майнового комплексу державного підприємства «Державний інститут комплексних техніко-економічних досліджень» до сфери управління органу виконавчої влади, завдання діяльності якого, співпадають з функціональним призначенням його державного підприємства.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 квітня 2015 року у задоволені адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову та постановити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

ОСОБА_2 в судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримала.

Відповідач в особі представника Кабінету Міністрів України проти доводів апеляційної скарги заперечила.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції залишенню без змін, виходячи з наступного.

Із змісту позовної заяви та наявних у справі доказів вбачається, що ОСОБА_2 є доктором економічних наук за спеціальністю економіка та управління національним господарством. З 2003 року вона працює завідуючою відділом проблем зовнішньоекономічної діяльності Державного підприємства «Державний інститут комплексних техніко-економічних досліджень» (ДП «ДІКТЕД»), яке по суті своєї діяльності є науково-дослідним підприємством.

Напрямком діяльності ДП «ДІКТЕД» згідно з Статутом є проведення наукових досліджень у галузі економічних наук, державного управління, а також у суміжних галузях знань, проведення пошукових і прикладних досліджень та розробок, тощо, в тому числі і формування баз даних показників діяльності підприємств, формування систем аналізу економічної кон'юнктури в умовах ринкових відносин, розробка короткострокових та середньострокових прогнозів виробничо - технологічного, фінансово-економічного та науково-технічного розвитку підприємств ( як свідчать матеріали справи і в галузі військово-промислового комплексу), фінансово - економічного та науково-технічного розвитку підприємств, дослідження ринку та проведення маркетингових робіт в науково-технічній та інноваційній сферах, розробка систем підтримки прийняття рішень державними та приватними інвесторами.

Із представлених у справі документів вбачається заінтересованість ряду державних структур і органів у проведенні перелічених робіт і перспективній діяльності даного державного підприємства.

До моменту прийняття спірного пункту Постанови Кабінету Міністрів України від 21 січня 2015 року №17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції», пунктом 5 якої цілісний майновий комплекс ДП «ДІКТЕД» був віднесений до Міністерства юстиції України, останній перебував у сфері управління Державної реєстраційної служби України відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №1114 від 31.10.2011 року.

На момент віднесення ДП «ДІКТЕД» до сфери управління Міністерства юстиції України спірним пунктом Постанови, зокрема і з листа Державної Реєстраційної служби України Міністерству економічного розвитку і торгівлі України від 1.04.2014 року №103/6-14-72, вбачається, що ДП «ДІКТЕД» майже втратило напрямок статутної діяльності, займалось непрофільними дослідженнями і роботами, мало мінімальні прибутки, у 2014 році було цілковито позбавлене фінансування, у зв'язку з чим Укрдержреєстр висловив свою позицію щодо доцільності передачі підприємства до сфери управління РНБО, з огляду на негативний вплив вказаних факторів на діяльність підприємства.

З доказів наявних в матеріалах справи вбачається, що певна роботу в цьому напрямку велась, але наслідків не мала.

Підставою звернення ОСОБА_2 до суду стало те, що прийняття п. 5 Постанови КМУ від 21.01.2015 року №17, яким цілісний майновий комплекс ДП «ДІКТЕД» був віднесений до сфери управління міністерства юстиції України, порушує її законні права та інтереси у розумінні вимог ст. 171 КАС України.

На її думку вказаний пункт Постанови був винесений з порушенням положень Постанови Кабінету Міністрів України від 21.09.1998 року №1482 «Про передачу об»єктів права державної і комунальної власності» та пункту 4 параграфу 37 Регламенту Кабінету Міністрів України, згідно з яким Мінекономрозвитку направлявся проект розпорядження Кабінету Міністрів України Міністерству юстиції України та Укрдержреєстру для погодження, але останніми Мінекономрозвитку не були надані будь-які обґрунтування своєї позиції щодо передачі підприємства Міністерству юстиції України. Більше того, був підготовлений проект розпорядження про передачу підприємства до сфери управління Мінекономрозвитку, але сторони не досягли узгодженої позиції, що привело до неможливості прийняття такого розпорядження.

Позивачка вважає, що саме це потягло порушення її особистих прав як працівника підприємства і наукового діяча, з огляду на те, що її робота і наукова діяльність регулюються Законом України «Про наукову і науково-технічну діяльність» згідно з нормами якого передбачені певні преференції науковим працівникам щодо отримання премій, доплат за наукові ступені, вчені звання, надбавки за стаж наукової роботи та інших надбавок, доплат та винагород за таку діяльність, а також спеціальне пенсійне забезпечення та соціальний захист наукового працівника. Такі переваги на думку позивача пов'язані з необхідністю підтвердження науковою установою свого наукового статусу шляхом проведення атестації не рідше як раз у п»ять років.

Позивач вважає, що з огляду на неатестацію їхнього наукового підприємства, а також неможливість її проведення у зв'язку з відсутністю і Міністерства юстиції України таких повноважень, вона як науковець позбавляється права на отримання відповідної заробітної плати та пенсійного забезпечення, що є суттєвим порушенням її прав та інтересів.

Крім того, з огляду на розбіжність у основах діяльності Міністерства юстиції України і профілю наукової діяльності їх підприємства, вона вже обмежена у праві, а уподальшому буде повністю позбавлена права здійснювати започаткованої нею на базі доробок підприємства школи з ідентифікації та поліаспектного економічного аналізу високотехнологічних виробництв в Україні в результаті неефективного управління підприємством. Вона вказує, що вже значна кількість працівників підприємства переведена на скорочений робочий тиждень і отримують 0,1-0,5 посадового окладу та перебувають під загрозою звільнення.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказує на те, що Постанова прийнята з порушенням вимог статті 19 Господарського кодексу України, Законів України «Про управління об'єктами державної власності», «Про наукову і наукову-технічну діяльність» і суперечить ряду постанов Кабінету Міністрів України.

Тому, у своїх позовних вимогах ОСОБА_2 просила визнати незаконним та нечинним п. 5 Постанови КМУ від 21.01.2015 року №17 та зобов'язати Кабінет Міністрів України дати доручення компетентному органу виконавчої влади підготувати проект постанови Кабінету Міністрів України про передачу цілісного майнового комплексу ДП «ДІКТКД» до сфери управління органу виконавчої влади, завдання діяльності якого співпадають з функціональним призначенням його державного підприємства.

ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не вирішував її позов по суті заявлених нею вимог, а перевірив спірний пункт Постанови на предмет його протиправності, з чим вона не погоджується, просить постанову суду першої інстанції скасувати та винести нову, якою задовольнити позовні вимоги.

Відповідач, в особі Кабінету Міністрів України з доводами позову та апеляційної скарги не погоджується. Вважає, що вказаний 5-й пункт постанови КМУ від 21.01.2015 року №17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» цілком відповідає вимогам чинного законодавства України та і винесений у межах компетенції органу, який його видав.

Зокрема, представник відповідача вказав, що оскаржуваною частиною Постанови віднесено цілісні майнові комплекси державних підприємств «Інформаційно-ресурсний центр» та «Державний інститут комплексних техніко-економічних досліджень» до сфери управління Міністерства юстиції України (пункт 5).

Тобто, оскаржуваною частиною Постанови врегульовано відносини між Кабінетом Міністрів України, який реалізував свої повноваження здійснюючи управління об'єктами державної власності, між державними підприємствами «Інформаційно-ресурсний центр» та ДП «ДІКТЕД», які є об'єктами державної власності та Міністерством юстиції України, який визначено органом управління вказаними об'єктами державної власності.

Крім того, представник відповідача вказала на пункт 21 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 № 2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень КАСУ під час розгляду адміністративних справ», згідно з яким судам рекомендовано мати на увазі, що за правилами частини другої статті 171 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи - суб'єкти правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто особа (позивач) повинна довести факт застосування до неї оскаржуваного нормативно-правового акта або те, що вона є суб'єктом відповідних відносин, на які поширюється дія цього акта. Суд не може давати оцінку таким обставинам при відкритті провадження в адміністративній справі, а тому не має права відмовити у відкритті провадження у справі чи повернути позовну заяву з посиланням на частину другу цієї статті, якщо особа своє звернення обґрунтовує необхідністю захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Приписи зазначеної частини можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, якщо суд встановить, що оскаржуваний акт до особи не застосовувався і вона не перебуває у відносинах, до яких цей акт може бути застосовано. У такому разі суд не проводить перевірку нормативно-правового акта на предмет його протиправності (законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили).

Представник відповідача вказує, що позивач є фізичною особою та не є учасником правовідносин, які врегульовані оскаржуваною частиною Постанови, а тому її дія на позивача не поширюється, що вірно було встановлено судом першої інстанції.

Представник погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав визнання судом незаконним та нечинним пункту 5 Постанови, представник відповідача, посилаючись на норми КАС України, вважає, що адміністративний суд при розгляді справи щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень повинен перевірити, зокрема, чи прийнято оскаржуване рішення на підставі, у межах повноважень і у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даної справи надав правильну оцінку нормам права, що регулюють діяльність Кабінету Міністрів і дійшов правильного висновку, що Кабінет міністрів України при прийнятті спірного пункту Постанови діяв у межах своїх повноважень щодо ліквідації центральних органів виконавчої влади та управління об'єктами державної власності.

У зв'язку з цим, у задоволенні апеляційної скарги просить відмовити з огляду на її недоведеність належними доказами та необґрунтованістю.

Треті особи, Міністерство юстиції України та Державне підприємство «Державний інститут комплексних техніко-економічних досліджень» усунулись від участі у справі і своєї позиції щодо даного позову не висловили.

Колегія суддів, перевіряючи законність постанови суду першої інстанції, вказує, що суд у своєму рішенні про відмову у задоволенні позову виходив з двох критеріїв: правомірності реалізації Кабінетом Міністрів України законодавчо визначених повноважень щодо ліквідації центральних органів виконавчої влади та управління об'єктами державної власності та, відповідно, відсутності повноважень у суду підміняти собою та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, віднесених до компетенції іншого органу державної влади, а також відсутності у позивача належних і достатніх доказів, які б свідчили про порушення його прав та інтересів у правовідносинах, врегульованих оскаржуваним пунктом постанови Кабінету Міністрів України.

Колегія суддів, щодо останнього, не погоджується з висновком суду першої інстанції.

З огляду на вимоги ч.2 ст. 71 КАС України саме на відповідача покладається обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, якщо він заперечує проти позову.

Судом першої інстанції було визнано необґрунтованим посилання позивача на неможливість атестування підприємства, яке по суті є науковою установою, що позбавляє підприємство статусу наукової установи, а відповідно реалізації норм ЗУ «Про наукову та науково-технічну діяльність».

Колегія суддів вважає це твердження невірним, тому що позивачем долучені до матеріалів справи ряд документів, що супроводжували прийняття спірного пункту постанови, у яких навіть не згадується ДП «ДІКТЕД» і перспективи його діяльності, ніщо в них не свідчить про наявність у Міністерства юстиції України повноважень або органів для ефективного керівництва науковим підприємством такого профілю як ДП «ДІКТЕД»

Відповідачем у цьому пункті доводи позивача не спростовані і обмежуються нічим не обґрунтованим запереченням права позивача на оскарження п. 5 спірної Постанови.

Документи надані у справу, зокрема, і лист до Мінекономрозвитку і торгівлі України Укрдержреєстру від 1.04.2014, у сфері управління якого перебувало підприємство до винесення спірного пункту постанови, а також інші документи, які підтверджують намагання і заінтересованість різних державних структур в цілеспрямованій діяльності державного підприємства, звіти, підтверджують неефективність діяльності державного підприємства «ДІКТЕД» в період з моменту передачі його Держреєстру і до винесення спірного пункту постанови.

ДП «ДІКТЕД» дійсно є на даний час не атестованим як наукова установа, що тягне за собою для його співробітників, зокрема, і для позивачки втрату ряду пільг та компенсацій, заробітної плати та пенсії, передбаченої Законом України «Про наукову та науково-технічну діяльність». Відповідачем не надано доказів, які б спростовували це, або які б свідчили про перспективу зміни положення підприємства на краще. Третіми особами, Міністерством юстиції України та керівництвом ДП «ДІКТЕД» не виявлено ніякої заінтересованості у вирішенні даного позову, не надано жодних заперечень чи доказів, які б свідчили про зворотнє. Тому, є цілком очевидним, що твердження позивачки щодо позбавлення її можливості займатись безпосередніми своїми обов'язками, науковою діяльністю і розвитком підприємства за напрямком його статутної діяльності, є цілком обґрунтованими.

Тому, колегія суддів приходить до висновку, що п. 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 року порушуються законні права та інтереси науковців підприємства і, зокрема, ОСОБА_2, а отже його дія у розумінні ст. 171 КАС поширюється на позивачку, що дає їй право звернутись до суду з даним позовом.

Але, при цьому, як зазначає Пленум Вищого адміністративного суду України у постанові від 06.03.2008 № 2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень КАС України під час розгляду адміністративних справ», підставами для визнання будь-якого акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Тобто, для визнання судом незаконним та нечинним пункту 5 Постанови суд повинен встановити невідповідність його нормам, що мають вищу юридичну силу та відсутність повноважень Кабінету Міністрів України щодо його видання.

Частиною другою статті 19 Конституції встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статей 113, 116 Конституції, статті 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» (далі - Закон) Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який здійснює внутрішню та зовнішню політику держави, спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади, утворює, реорганізовує та ліквідовує відповідно до закону міністерства та інші центральні органи виконавчої влади, діючи в межах коштів, передбачених на утримання органів виконавчої влади, здійснює відповідно до закону управління об'єктами державної власності, делегує в установленому законом порядку окремі повноваження щодо управління зазначеними об'єктами міністерствам, іншим центральним органам виконавчої влади.

Статтею 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» (зі змінами та доповненнями) міністерства та інші центральні органи виконавчої влади утворюються, реорганізуються та ліквідуються Кабінетом Міністрів України за поданням Прем'єр-міністра України. Міністерство, інший центральний орган виконавчої влади утворюється шляхом утворення нового органу влади або в результаті реорганізації (злиття, поділу, перетворення) одного чи кількох центральних органів виконавчої влади. Міністерство, інший центральний орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Частиною другою статті 41 Закону визначено, що Кабінет Міністрів України відповідно до Конституції та законів України здійснює свої повноваження шляхом прийняття рішень на його засіданнях більшістю голосів від посадового складу Кабінету Міністрів України, визначеного відповідно до статті 6 цього Закону.

Згідно з частиною першою статті 117 Конституції та статтею 49 Закону Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання. Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Так, з метою оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції, раціонального використання бюджетних коштів та на виконання пункту 9 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України від 28.12.2014 № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, законодавчих актів України» щодо скорочення чисельності працівників державних органів на 20 відсотків Міністерством юстиції був розроблений проект постанови Кабінету Міністрів України «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції».

Вказаний проект, згідно з довідкою до проекту Постанови від 20.01.2015 погоджено без зауважень Міністром економічного розвитку і торгівлі України, з зауваженнями Першим заступником Міністра фінансів України.

Відповідно до пункту 1 проекту Постанови здійснювалася ліквідація Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, покладалися на Міністерство юстиції завдання і функції з реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), з питань державної реєстрації актів цивільного стану, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, юридичних осіб та фізичних осіб -підприємців, договорів комерційної концесії (субконцесії), з питань реєстрації (легалізації) об'єднань громадян, інших громадських формувань, статутів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, якщо їх реєстрація передбачена законами, статуту територіальної громади м. Києва, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб'єктів інформаційної діяльності.

Пунктом 2 проекту Постанови встановлювалося, що Міністерство юстиції буде правонаступником Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, що ліквідуються, в частині реалізації державної політики у сферах, зазначених у пункті 1 проекту цієї Постанови.

ДП «ДІКТЕД» постановою Кабінету Міністрів України від 31.10.2011 № 1114 «Про передачу цілісного майнового комплексу державного підприємства «Державний інститут комплексних техніко-економічних досліджень» віднесено до сфери управління Державної реєстраційної служби.

Відповідно до підпункту 1.1. Статуту ДП «ДІКТЕД», затвердженого наказом Державної реєстраційної служби України від 25.12.2012 № 2055 (зі змінами), ДП «ДІКТЕД» засноване на державній власності, утворено згідно з наказом Міністерства промислової політики України від 30.11.2001 № 199.

Враховуючи, що відповідно до статті 4, 5 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» міністерства є суб'єктами управління об'єктами державної власності, а Кабінет Міністрів України є суб'єктом управління, що визначає об'єкти управління державної власності, стосовно яких виконує функції з управління, а також об'єкти управління державної власності, повноваження з управління якими передаються іншим суб'єктам управління, визначеним цим Законом, розробник запропонував Уряду пунктом 5 проекту Постанови віднести, зокрема, цілісний майновий комплекс ДП «ДІКТЕД» до сфери управління Міністерства юстиції. І при тому, що колегія суддів усвідомлює формальний характер такої передачі в межах ліквідації Державної реєстраційної служби, не можна зробити висновок щодо незаконності дій відповідача, тому що відсутні підстави для висновку про порушення при цьому норм права, які регулюють такі правовідносини чи стверджувати, що Кабінет Міністрів виніс цей пункт постанови за межами своєї компетенції.

Так, на засіданні Кабінету Міністрів України 21.01.2015 прийнято рішення про видання постанови Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 № 17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції».

З вищевикладеного вбачається, що Кабінет Міністрів України при виданні оскаржуваної постанови реалізував законодавчо визначені повноваження щодо ліквідації центральних органів виконавчої влади та управління об'єктами державної власності.

Таким чином оскаржуваний пункт постанови Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 № 17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» прийнято на підставі, у межах компетенції та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Та обставина, що спірний пункт Постанови був прийнятий без достатнього вивчення з точки зору доцільності передачі держаного підприємства «ДІКТЕД» Міністерству юстиції України не може бути підставою для його скасування і питання передачі підприємства органу виконавчої влади, завдання діяльності якого співпадають з функціональним призначенням підприємства, вимагають іншого способу вирішення.

За викладених обставин, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні вимог позивача в частині зобов'язання Кабінету Міністрів України дати доручення компетентному органу виконавчої влади підготувати проект постанови Кабінету Міністрів України про передачу цілісного майнового комплексу ДІЇ «ДІКТЕД» до сфери управління органу виконавчої влади, завдання діяльності якого, співпадають з функціональним призначенням цього державного підприємства.

Відповідно до вимог статті 17 та пунктів 1, 2 частини 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України зазначене питання не віднесено до компетенції суду, а відповідно до приписів законодавства України віднесене до виключеної компетенції Кабінету Міністрів України.

З позиції, викладеної в постанові Вищого адміністративного суду України від 21.10.2010 № П-278/10, вбачається, що з огляду на положення КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Таким чином, дотримуючись принципів законності, поділу влади, а також компетенції, визначеної Конституцією та законами України, суд не має права перебирати на себе повноваження суб'єкта владних повноважень щодо вирішення питання про зобов'язання давати доручення про підготовку проектів постанов.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції при вирішенні даного спору вцілому правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 квітня 2015 р. - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Т.М.Грищенко

Судді І.О.Лічевецький

В.Е.Мацедонська

Повний текст рішення виготовлено 25.05.2015р.

Головуючий суддя Грищенко Т.М.

Судді: Лічевецький І.О.

Мацедонська В.Е.