Справа № 461/14137/14-а
Суддя: Государський А. В.
Дата ухвалення: 2015-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження №2а/461/3/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2015 Галицький районний суд м.Львова

в складі: головуючого-судді Государського А.В.,

при секретарі Скаб В.О.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача О.Хуула,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді про визнання незаконними та скасування наказів, відшкодування витрат та моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

позивач звернувся в суд з позовом до Львівського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді про визнання незаконними та скасування наказів, відшкодування витрат та моральної шкоди. В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що наказом ЛМЦСССДМ від 03.06.2014р. №327-К «Про переміщення начальника відділу ОСОБА_1», його переміщено на посаду начальника відділу соціальної роботи Галицького району. 08.04.2014р.позивача обрано головою профспілкової первинної організації працівників ЛМЦСССДМ Конфедерації вільних профспілок Львівщини. Вважає, що оскаржуваними наказами до нього застосовані дисциплінарні стягнення безпідставно, із порушення встановленої процедури, а саме у супереч вимогам ст.252 КЗпП України без попереднього погодження їх застосування із виборним профспілковим органом, стверджує, що жодних дисциплінарних проступків не вчиняв, не порушував трудової дисципліни та у належний спосіб виконував свої трудові обов'язки.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, надавши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Просить позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову у зв'язку із його безпідставністю, надавши пояснення аналогічні викладеним у запереченні (а.с.18-21).

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом відповідача №327-к від 03.06.2014р. переміщено позивача з 20.06.2014р.на посаду начальника відділу соціальної роботи Галицького району м. Львова (а.с.66).

Наказом Відповідача від 11.04.2014р. №33 (а.с. 39) працівникам ЛМЦСССДМ доручено щоденно подавати безпосереднім керівникам звіти про персонально виконану в продовж дня роботу.

Наказом відповідача №586-к від 26.09.2014р. (а.с. 19)позивача притягнутодо дисциплінарної відповідальності та оголошено догану за порушення п. 1 Посадових обов'язків, п.3.1. Правил внутрішнього трудового розпорядку та невиконання доручень відповідача №33 від 11.04.2014р., №101 від 22.09.2014р., 102 від 24.09.2014р., 103 від 25.09.2014р., 104 від 25.09.2014р., №105 від 26.09.2014р. Підставою притягнення до дисциплінарної відповідальності визначено:інформаційні довідки від 26.06.2014р. №2607-1-209і, від 29.09.2014р. №2607-1-214і, службові записки від 24.09.2014р. №2607-1-205с, від 25.09.2014р. №2607-1-208с.

Згідно доручення від 22.09.2014р. №101 (а.с. 39) начальникам відділів соціальної роботи запропоновано подати всі доведені форми статистичної звітності. Доказів вручення чи ознайомлення позивача із даним дорученням матеріали справи не містять.

Дорученням від 25.09.2014р. №102 (а.с. 38) відповідачем запропоновано позивачу надати письмове пояснення щодо його відсутності на робочому місці з 16:00 до 18:00 год24.09.2014р., а також пояснення щодо ненадання звіту про персонально виконану роботу за 24.09.2014р.

У службовій записці від 24.09.2014р. 2607-1-205с (а.с. 36) позивач подав звіт про виконану роботу за 24.09.2014р., котрий згідно відмітки отриманий відповідачем 19:45 год 24.09.2015р.

Дорученням від 25.09.2014р. №103 (а.с.37) доручено позивачу надати письмове пояснення щодо невиконання доручення№102 від 25.09.2014р.

Згідно інформаційної довідки від 26.06.2014р. №2607-1-209і (а.с. 33) позивач повідомив відповідача, що позивач відвідував ЛМЦСССДМ із робочим візитом 24.09.2014р. та технічну помилку - помилкове перенесення цього візиту у ЛМЦСССДМ до звіту за 25.09.2014р.

Згідно інформаційної довідки від 29.09.2014р. №2607-1-214і (а.с. 34) позивачем повідомлено відповідача про систематичне надання позивачем звітів про виконану роботу.

У службовій записці від 25.09.2014р. 2607-1-208с (а.с. 35) позивач подав звіт про виконану роботу за 25.09.2014р., котрий згідно відмітки про отримання отриманий відповідачем 17:04 год 25.09.2015р.

Доручень 104 від 25.09.2014р., №105 від 26.09.2014р., матеріали справи не містять.

Із наведеного вбачається, що позивач добросовісно виконував доведені йому до відома доручення керівника та звітував за виконану протягом дня роботу. Жодних порушень трудової дисципліни, посадових обов'язків, допущених позивачем, які б могли слугувати підставою притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності відповідачем судом не встановлено.

Належних та допустимих доказів наявності законних підстав для прийняття наказу №586-к від 26.09.2014р. відповідачем не надано.

Наказом відповідача №589-к від 29.09.2014р. (а.с. 30) притягнуто позивача до дисциплінарної відповідальності та оголошено догану за порушення п.3.1.2, 5.3, 5.6. Правил внутрішнього трудового розпорядку, як підставу визначено копії журналу обліку робочого часу, акту від 25.09.2014р., інформаційної довідки від 25.09.2014р. 2607-206і.

Відповідачем до матеріалів справи долучено (а.с.42) фрагмент копії документа, який, як вказує відповідач є журналом обліку робочого часу та підтверджує факт відсутності позивача на робочому місці. Однак суд вважає даний документ неналежним та недопустимим доказом, оскільки неможливо встановити характер та зміст такого документа.

Також відповідачем не вказано положень, що передбачали б ведення журналу обліку робочого часу у відділі соціальної роботи Галицького району м. Львова чи визначали його форму.

Крім цього відповідачем надано акт від 25.09.2014р. (а.с. 43), яким зафіксовано відсутність позивача із робочим візитом 25.09.2014р. у ЛМЦСССДЛ.

Однак, як уже відзначалось позивач у інформаційній довідці від 26.06.2014р. №2607-1-209і повідомив відповідача, що візит у ЛМЦСССДЛ помилково перенесений із звіту за 24.09.2014р. Крім цього, як вбачається змісту службової записки від 25.09.2014р. 2607-1-208с, до її тексту 26.09.2014р. здійснено та засвідчено підписом позивача відповідні виправлення.

Акту, який фіксував би відсутність позивача 25.09.2015р. чи 25.09.2015р. відділі соціальної роботи Галицького району м. Львова матеріали справи не містять.

Отже відповідачем жодних доказів фіксації факту відсутності позивача на робочому місці протягом робочого дня суду не надано, що свідчить про безпідставність притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності наказом №589-к від 29.09.2014р.

Згідно ч.6 ст. 252 КЗпП України членам виборних профспілкових органів, не звільненим від своїх виробничих чи службових обов'язків, надається на умовах, передбачених колективним договором, вільний від роботи час із збереженням середньої заробітної плати для участі в консультаціях і переговорах, виконання інших громадських обов'язків в інтересах трудового колективу, а також на час участі в роботі виборних профспілкових органів, але не менш як 2 години на тиждень.

Згідно інформаційної довідки від 25.09.2014р. 2607-206і (а.с. 44), позивач з 16:00 до 18:00 грн. виконував обов'язки голови профспілки.

Також судом встановлено, що листом від 16.12.2014р. №14/12/91 (а.с. 27) Профспілкової первинної організації працівників ЛМЦСССДМ вирішено відмовити у наданні згоди у притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності згідно наказів №589-к від 29.09.2014р. та №586-к від 26.09.2014р.

Судом враховано положення п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9, встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд зупиняє провадження у справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу у дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті.

Суд не бере до уваги покликання відповідача про те, що відмова не містить жодних обгрунтувань, оскільки у листі профспілки чітко наведено обгрунтування відмови, а саме: грубе порушення керівником ЛМЦСССДМ положень ст.252 КЗПП України, ст. 41 ЗУ «Про профспілки, їх права та гарантії діяльності» та вказано ряд інших мотивів відмови.

Частина перша статті 252 КЗпП України формулює загальне положення, яке покладає на власника або уповноважений ним орган обов'язок створення для працівників підприємства, установи, організації обраних до складу виборної профспілкової організації, можливості для здійснення їхніх повноважень.

Частиною другою статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» і частиною другою статті 252 КЗпП України передбачено, що однією з гарантій можливості здійснення такими особами своїх повноважень є заборона притягнення їх до дисциплінарної відповідальності без попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є.

Згідно із частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у такій згоді, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, а не з мотивів її відмови. (правовий висновок Верховного Суду України у Постанові від 22.10.2014р. по справі №6-163цс14).

За аналогією правило частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» слід застосувати й до передбачених частиною другою статті 252 КЗпП України, частиною другою статті 41 цього Закону випадків отримання згоди профспілкового органу на притягнення працівників - членів виборних профспілкових органів до дисциплінарної відповідальності. (правовий висновок Верховного Суду України у Постанові від 22.10.2014р. по справі №6-163цс14).

Також у постанові Верховним Судом України у від 22.10.2014р. по справі №6-163цс14 вказано: «увійшовши в обговорення правомірності обґрунтування рішення виборного профспілкового органу, суд вийшов за межі своєї компетенції та ухвалив незаконне рішення».

Отже суд у визначених випадках з метою встановлення наявності підстав для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності повинен перевірити чи наявне у відмові профспілкового органу обгрунтування, однак не повинен вдаватись у дослідження мотивів такої відмови.

Таким чином суд приходить до висновку, що відповідачем у супереч положень ст. 39, 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та ч.2ст.252 КЗпП України позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності без згоди профспілкового органу.

Що стосується вимоги про стягнення моральної шкоди, то відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно ч.3 ст. 151 КЗпП України протягом строку дії дисциплінарного стягнення заходи заохочення до працівника не застосовуються.

Неправомірне притягнення позивача до дисциплінарної, позбавило позивача його доходу, на який він обґрунтовано міг розраховувати, що об'єктивно відповідно свідчить про необхідність докладати додаткових зусиль для організації свого життя за відсутності таких доходів, на які він обґрунтовано розраховував та відповідно про заподіяння позивачу моральної шкоди.

Однак така з врахуванням принципів розумності та справедливості підлягає відшкодуванню у грошовому виразі, що є меншим від вказаного позивачем, а саме у розмірі 1 000 грн.

Згідно положень ст.7 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» на посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ст. ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

За ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Як визначено в ст. 71 КАС Україниякщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Згідно положень ст.162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Згідно ч.1 ст.6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до ч.1,2 ст.3 КАС України «завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ; до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження».

Згідно положень, що містить ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) та ін..

Керуючись ч. 2 ст. 19 Конституції України, ст.ст. 7-12, 86, 169, 212, 167 КАС України, ч.3 151, ст. 237-1, ч.6 ст. 252 КЗпП України, ст.ст. 39,41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», суд

в и р і ш и в :

позов ОСОБА_1 до Львівського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді про визнання незаконними та скасування наказів, відшкодування витрат та моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати накази №586-K від 26.09.2014р. та №589-K від 29.09.2014р. Львівського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді про оголошення доган ОСОБА_1

Стягнути із Львівського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді на користь ОСОБА_1 1 000 (одну тисячу) грн. моральної шкоди.

В решті задоволення позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий А.В. Государський