Справа № 2а-1670/3116/12
Суддя: Борисенко І.В.
Дата ухвалення: 2015-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" травня 2015 р. м. Київ К/800/2710/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
головуючого суддіБорисенко І.В.
суддів Кошіля В.В.
Моторного О.А.
за участю секретаряГончар Н.О.
та представників сторін: від позивача ОСОБА_5
від відповідачане з'явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуфізичної особи-підприємця ОСОБА_6
на постановуПолтавського окружного адміністративного суду від 30.07.2012
та ухвалуХарківського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2012
у справі № 2а-1670/3116/12
за позовомфізичної особи-підприємця ОСОБА_6
доЛохвицької міжрайонної державної податкової інспекції Полтавської області Державної податкової служби
проскасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_6 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Лохвицької міжрайонної державної податкової інспекції Полтавської області Державної податкової служби про скасування податкового повідомлення-рішення № від 13.02.2012.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 30.07.2012 у задоволенні позову відмовлено

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2012 постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 30.07.2012 змінено в частині мотивів та підстав відмови в задоволенні позову, в іншій частині - постанову залишено без змін.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати та направити справу на новий розгляд, оскільки вважає, що постанову та ухвалу було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що:

- відповідачем була проведена документальна позапланова невиїзна перевірка своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства ФОП ОСОБА_6 за період з 01.01.2009 по 03.11.2011, за результатами якої складено акт від 26.01.2012;

- актом перевірки встановлено порушення позивачем вимог пп.4.1.6 п.4.1 ст.4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» та пп.135.5.5 п.135.5 ст.135 Податкового кодексу України в частині правильності визначення оподатковуваного (чистого) доходу, в результаті чого позивачем занижено чистий дохід на суму 3 235 483,19 грн.; ч.1 ст.201, ч.1-6 ст.203, ст.215, ст.216, ст.228 ЦК України в частині недодержання вимог зазначених статей в момент вчинення правочинів, які не спрямовані на реальне настання наслідків при придбанні та продажу товарів (послуг);

- на підставі вказаного акту перевірки відповідачем було прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 13.02.2012 №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «податок на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності» на 485 322 грн. - основний платіж;

- за результатами адміністративного оскарження, податкове повідомлення-рішення залишено без змін, а скарга - без задоволення.

Збільшення позивачу суми грошових зобов'язань по податку з доходів фізичних осіб відповідач обґрунтовує висновками перевірки щодо заниження платником податку суми чистого доходу, який виник в результаті неповернення у повному обсязі платником поворотної фінансової допомоги до кінця року, що призвело до заниження податкового зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб в результаті невідображення в податковій звітності результатів від операцій, пов'язаних з фінансовою допомогою.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції погодився з доводами відповідача щодо наявності порушень позивачем вимог пп.4.1.6 п.4.1 ст.4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», встановлених актом перевірки, та, як наслідок, дійшов висновку щодо правомірності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про відмову в позову, але змінюючи його в частині мотивів та підстав відмови в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач при проведенні операцій з надання фінансових послуг за нікчемними правочинами не мав права не включати до валового доходу відповідних періодів, зокрема, суми коштів, які надходили на його розрахунковий рахунок у банку.

Суд касаційної інстанції вважає висновки суду першої та апеляційної інстанцій передчасними, як такими, що зроблені без всебічного та об'єктивного дослідження усіх обставин справи. При цьому, колегія суддів виходить з наступного.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, позивачем було укладено ряд договорів на отримання поворотної фінансової допомоги та ряд договорів на надання зворотної фінансової допомоги.

Згідно пп.1.22.2 п.1.22 ст.1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» поворотна фінансова допомога - це сума коштів, передана платнику податку у користування на визначений строк відповідно до договорів, які не передбачають нарахування процентів або надання інших видів компенсацій як плати за користування такими коштами.

Відповідно до пп.4.1.6 п.4.1 ст.4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» валовий доход включає доходи з інших джерел, у тому числі, але не виключно, у вигляді сум поворотної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному періоді, що залишається неповерненою на кінець такого звітного періоду від осіб, що не є платниками цього податку (у тому числі нерезидентів), або осіб, які згідно із законодавством мають пільги з цього податку, включаючи право застосовувати ставку податку нижчу, ніж установлена пунктом 7.2 статті 7 або статтею 10 цього Закону.

З огляду на встановлені судом апеляційної інстанції фактичні обставини щодо того, що всі контрагенти позивача були платниками податку на прибуток, що не заперечується відповідачем, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що до спірних правовідносин положення пп.4.1.6 п.4.1 ст.4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» не застосовуються.

Однак, суд касаційної інстанції не може погодитися з висновками суду апеляційної інстанції, що позивач, надаючи систематично фінансові послуги в порядку Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», був зобов'язаний отримати ліцензію на цей вид діяльності, що не було ним зроблено, а тому укладені ним договори про надання поворотної фінансової допомоги є нікчемними в розумінні п.2 ст.203 Цивільного кодексу України (відсутність належної цивільної дієздатності), а отримані за цими договорами кошти, як повернення фінансової допомоги, повинні збільшувати валові доходи.

Згідно ч.1 ст.2 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» цей Закон регулює відносини, що виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з надання фінансових послуг.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.1 названого Закону фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Враховуючи наведені положення вищеназваних Законів, колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що поворотна фінансова допомога, визначення якої міститься у пп.1.22.2 п.1.22 ст.1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», не є фінансовою послугою в розумінні п.5 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки фінансові послуги надаються учасниками ринків фінансових послуг, що не відповідає змісту спірних правовідносин у даній справі, які виникли в результаті укладення позивачем договорів на отримання поворотної фінансової допомоги та договорів на надання зворотної фінансової допомоги.

Таким чином, помилковими є висновки суду апеляційної інстанції щодо нікчемності укладених позивачем договорів в силу положень п.2 ст.203 Цивільного кодексу України, з огляду на відсутність у останнього належної цивільної дієздатності.

Крім того, сума поворотної фінансової допомоги, яка отримана підприємством від особи, яка є платником податку на прибуток, не включається до складу валового доходу такого підприємства, в той час, як до складу валового доходу включається лише сума умовно нарахованих відсотків на суму поворотної фінансової допомоги, яка залишається неповернутою на кінець звітного періоду, яка згідно пп.1.22.1 п.1.22 ст.1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» вважається безповоротною фінансовою допомогою. Таким чином, колегія суддів касаційної інстанції вважає необґрунтованим висновок суду апеляційної інстанції, що отримані позивачем кошти, згідно умов укладених правочинів, повинні збільшувати валові доходи позивача.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у відповідності до норм ст.205 КАС України за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції, постановляє ухвалу, зокрема, в разі зміни ухвали суду першої інстанції та за наслідками розгляду апеляційної скарги може своєю постановою змінити постанову суду першої інстанції.

З огляду на усе вищевикладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України не вбачає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій винесено з дотриманням принципів законності та обґрунтованості у відповідності до приписів ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи, що передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями (зокрема, щодо наявності та дійсного розміру наявного у позивача об'єкту оподаткування податком на доходи фізичних осіб), оскаржувані судові рішення у справі підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ч.2 ст.227 КАС України.

Під час нового розгляду справи судам необхідно врахувати вищевикладене, всебічно і повно з'ясувати та перевірити всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, і, в залежності від встановленого, правильно визначити норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 160, 221, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 задовольнити.

2. Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 30.07.2012 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2012 у даній справі скасувати та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.В. Борисенко
СуддіВ.В. Кошіль
О.А. Моторний