Справа № 1570/6360/12
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2015-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" травня 2015 р. м. Київ К/800/48209/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Олендера І.Я. (доповідача), Кобилянського М.Г., Рибченка А.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання дій протиправними та стягнення матеріальної шкоди, провадження в якій відкрито за касаційною скаргою Міністерства внутрішніх справ України на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2013 року,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо несвоєчасного внесення змін до наказу № 1086 о/с від 21 червня 2010 року та стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 48600 грн., внаслідок невиплаченого пенсійного забезпечення.

Постановою Одеського оружного адміністративного суду від 20 листопада 2012 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що неотримання позивачем пенсійного забезпечення з дня його звільнення, з 21 червня 2010 року, не знаходиться у причинному зв'язку з датою виконання відповідачем постанови суду,в іншій адміністративній справі, оскільки реалізація права на отримання пенсії залежить від волевиявлення особи, яка має право на пенсію, а як встановлено, позивач за призначенням пенсії звернувся лише 14 грудня 2011 року.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2013 року апеляційну скаргу позивача задоволено, постанову Одеського оружного адміністративного суду від 20 листопада 2012 року скасовано та ухвалено нову постанову про часткове задоволення позову. Визнано протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо тривалого невиконання постанови суду в справі № 2а-8127/10/1570 та стягнуто з відповідача на користь позивача кошти в сумі 40499,5 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції мотивував своє рішення тим, що неотримання позивачем пенсійного забезпечення було зумовлено бездіяльністю відповідача, який зволікав з виконанням судового рішення в іншій адміністративній справі.

У поданій касаційній скарзі відповідач заявив вимоги про скасування рішення суду апеляційної інстанції, як такого, що ухвалене із порушенням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції залишити в силі, як скасованого помилково.

У доводах касаційної скарги відповідач зазначає, що оскільки позивач не звертався з часу його звільнення за призначенням пенсії, на яку він мав право, то вини відповідача у неотриманні позивачем пенсійних виплат за спірний період не має. Відтак відсутня вина відповідача у заподіянні позивачу матеріальної шкоди.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до пункту 2 частини першої статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступні обставини.

Позивач ОСОБА_4 проходив службу в органах внутрішніх справ України з 1976 року.

Наказом МВС України від 21 червня 2010 року № 1086 о/с позивач був звільнений з посади заступника начальника лінійного управління на Одеській залізниці Управління МВС України на залізничному транспорті, на яку був призначений наказом № 189 о/с від 30 грудня 2008 року, за його заявою у відставку за віком за пунктом 65 «а» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України.

Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначило ОСОБА_4 пенсію з 14 грудня 2010 року на підставі його заяви від 14 грудня 2011 року.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2010 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2011 року, наказ начальника УМВСУ на залізничному транспорті № 189 о/с від 30 грудня 2008 року в частині призначення позивача заступником начальника лінійного управління на Одеській залізниці скасовано та зобов'язано МВС України розглянути питання щодо внесення змін до наказу МВС України від 21 червня 2010 року № 1086 о/с в частині звільнення його з рівнозначної посади начальника лінійного управління на Одеській залізниці УМВСУ на залізничному транспорті.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла висновку про те, що касаційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Відповідно до пункту «в» частини першої статті 50 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262-XII пенсії призначаються особам, які мають право на пенсію за цим Законом відповідно до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262-XII, - з наступного дня після звільнення зі служби.

Відповідно до частини третьої статті 50 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262-XII пенсія за минулий час при несвоєчасному зверненні призначається з дня виникнення права на пенсію, але не більш як за 12 місяців перед зверненням за пенсією.

Статтею 48 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262-XII передбачено, що заява про призначення пенсії подається до територіального органу Пенсійного фонду України або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, встановленому правлінням Пенсійного фонду України за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері соціальної політики, іншими заінтересованими центральними органами виконавчої влади. При цьому днем звернення за призначенням пенсії є день подання до відповідного органу Пенсійного фонду України письмової заяви про призначення пенсії з усіма необхідними для вирішення цього питання документами.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Згідно зі статтею 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Частиною першою статті 1193 Цивільного кодексу України зазначено, що шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується.

Так, позивач посилається на факт вчинення відповідачем бездіяльності (протиправної поведінки) щодо виконання судового рішення, внаслідок чого він був позбавлений права на пенсійне забезпечення з часу його звільнення зі служби в органах внутрішніх справ по час, з якого йому призначено пенсію пенсійними органами - 14 грудня 2010 року.

Дані посилання позивача є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Як убачається зі змісту вказаних норм матеріального права, необхідною умовою для відшкодування потерпілій особі матеріальної шкоди є наявність протиправної дії (бездіяльності) суб'єкта правопорушення, шкідливого наслідку (втрати які особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі або витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Як установлено судами попередніх інстанцій, позивач безпосередньо після звільнення зі служби в органах внутрішніх справ не звертався в органи Пенсійного фонду України за призначенням йому пенсії відповідно до пункту «б» статті 12, пункту «в» частини першої статті 50 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262-XII.

ОСОБА_4 звернувся за призначенням пенсії лише 14 грудня 2011 року, після чого Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області пенсія йому була призначена з 14 грудня 2010 року.

Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції, що пенсія позивачу призначена з часу реалізації ним відповідного права, з урахуванням положення законодавства що регулює спірні відносини.

Відповідач не перешкоджав позивачу в його праві на призначення та отримання ним пенсії з часу звільнення. Наявність судового спору, що стосувався наказу про призначення позивача на посаду перед звільненням та внесення змін у наказ про звільнення зі служби в частині займаної посади, не впливав на право позивача на призначення пенсії з часу його звільнення та не перешкоджав цьому. Вказані обставини могли впливати лише на розмір пенсії, однак за умови своєчасного звернення за призначенням пенсії та її призначення, позивач мав би право на її перерахунок в сторону збільшення та виплати різниці недоотриманої пенсії.

Таким чином, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що неотримання позивачем пенсії з дня його звільнення зі служби в органах внутрішніх справ 21 червня 2010 року не знаходиться у причинному зв'язку з датою виконання відповідачем судового рішення в іншій адміністративній справі на яку покликається позивач.

Позивач при реалізації свого права на призначення та отримання пенсії діяв добровільно (без жодного примусу та впливу зі сторони відповідача) і розпорядився належним йому правом.

Таким чином, втрата позивачем можливості отримання пенсії з часу звільнення 21 червня 2010 року по 14 грудня 2010 року є наслідком дій самого позивача.

Враховуючи наведене, твердження позивача про неправомірність дій відповідача, внаслідок чого він не отримав кошти і йому заподіяна матеріальна шкода в розмірі 48600 грн., не знайшли свого підтвердження.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, не врахував вказані обставини.

За змістом статті 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 223 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судове рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі судове рішення суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення в даній справі суд першої інстанції не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для скасування чи зміни судового рішення, та воно ухвалено відповідно до закону і скасовано помилково.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 222, 223, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України задовольнити.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2013 року скасувати.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2012 року у справі № 1570/6360/2012 залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили протягом п'яти днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає, може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, встановлених статтями 237-242-2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді

І.Я. Олендер

М.Г. Кобилянський

А.О. Рибченко