Справа № 810/294/15
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2015-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/294/15 Головуючий у 1-й інстанції: Щавінський В.Р. Суддя-доповідач: Губська О.А.
У Х В А Л А

Іменем України

28 травня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого суддіГубської О.А.
суддів Парінова А.Б., Грибан І.О.
при секретарі судового засіданняНечай Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу Васильківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області на постанову Київського окружного адміністративного суду від 25 березня 2015 року у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 до Васильківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Васильківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області, в якому просив визнати протиправними і скасувати податкові повідомлення-рішення № та № від 16.10.2014.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 25 березня 2015 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

Позивачем подано письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких він просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду - без змін.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін у відкритому судовому засіданні без здійснення фіксування технічними засобами у відповідності до ч. 1 ст. 41 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, постанова суду - без змін з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідачем проведено планову виїзну перевірку своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків, зборів (обов'язкових платежів) за період з 01.01.2012 по 31.12.2013, за результатами якої складено акт перевірки від 02.10.2014 №3562/1703/НОМЕР_1.

Згідно з висновками цього акта, контролюючим органом встановлено порушення позивачем:

ст. 138, п. 177.2, ст. 177 ПК України, донараховано сума податкового зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб на суму -5684,83 грн., у т ч. у 2012 року -2844,96 та у 2013 р. -2839,87 грн.;

пп. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187 ПК України. Відповідно до вимог п. 200.1 ст. 200 ПК України, донараховано ПДВ у розмірі на 9600 грн., в т.ч. за січень 2012- 400 грн., за лютий 2012р.- 400 грн., за березень 2012 року - 400 грн., за квітень 2012 року -400 грн., за травень 2012 року - 400 грн., за червень 2012 р. - 400 грн., за липень 2012 р. - 400 грн., за серпень 2012р. - 400 грн., за вересень 2012р. -400 грн., за жовтень 2012 р. - 400 грн., , за листопад 2012 р. -400 грн., та грудень 2012р. -400 грн., в т.ч. за січень 2013- 400 грн., за лютий 2013р.- 400грн., за березень 2013 року - 400 грн., за квітень 2013 року -400грн, за травень 2013 року - 400 грн., за червень 2013 р. - 400 грн., за липень 2013 р. - 400 грн., за серпень 2013р. - 400 грн., за вересень 2013р. -400 грн., за жовтень 2013 р. - 400 грн., за листопад 2013 р.-400 грн., та грудень 2013 р. -400 грн.;

п.п. 1 п. 2 ст. 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне не страхування" від 8 липня 2010 року № 2464-VI, в результаті чого ФОП не утримав та не перерахував суму єдиного соціального внеску, яка підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 13150,88 грн., в т.ч. в 2012 році у розмірі 6581,34 грн. та в 2013 р. на загальну суму 6569,54 грн.;

п.п. 2 п. 11 ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне не страхування" від 8 липня 2010 року № 2464-V1 застосовано штрафних санкцій на загальну суму 663,62 та пені 1364,43 грн.;

п. "е" п.п. 176.1 ст. 176 ПК України ФОП ОСОБА_5 не сплачено узгоджену суму податкових зобов'язань з податку на доходу з фізичних осіб від зайняття підприємницької діяльності 1069,35 грн., в т. ч. за 2012 рік -1069,35 грн..

На підставі висновків акту перевірки відповідач 16.10.2014 прийняв податкові повідомлення-рішення:

№2, яким визначено грошове зобов'язання з ПДВ по вітчизняних товарах (роботах, послугах) в сумі 12000,00 грн. (за основним платежем - 9600,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 2400,00 грн.);

№, яким визначено грошове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 7106,64 грн. (за основним платежем - 5684,83 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 1421,81 грн.).

Позивач, вважаючи, що названі податкові повідомлення-рішення прийняті відповідачем незаконно, за відсутності для цього правових підстав, звернувся до суду із даним позовом про їх скасування.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості висновків відповідача, що призвело до безпідставного визначення контролюючим органом грошового зобов'язання з ПДВ по вітчизняних товарах (роботах, послугах), а також грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає таке.

Судом встановлено, позивач у період, що перевірявся, здійснював господарську діяльність на загальній системі оподаткування.

Відповідно до пунктом 177.2 статті 177 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Тобто, обов'язковими умовами для врахування витрат фізичної особи-підприємця при визначенні об'єкта оподаткування, є зв'язок понесених витрат з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця та їх документальне підтвердження.

Згідно з пунктом 177.4 цієї статі до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із:

витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті:

інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;

крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

За змістом підпункту 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 цього кодексу витрати операційної діяльності включають зокрема собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до підпункту 138.10.6 пункту 138.10 статті 138 Податкового кодексу України до складу інших витрат включаються в тому числі інші витрати звичайної діяльності (крім фінансових витрат), не пов'язані безпосередньо з виробництвом та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Так, пунктом «ж» названої норми до таких віднесено витрати на придбання ліцензій та інших спеціальних дозволів (крім тих, вартість та строк використання яких відповідають ознакам, встановленим для основних засобів розділом I цього Кодексу, та підлягають амортизації у складі нематеріальних активів), виданих державними органами для провадження господарської діяльності, в тому числі витрати на плату за реєстрацію підприємства в органах державної реєстрації, витрати на придбання ліцензій та інших спеціальних дозволів на право здійснення за межами України вилову риби та морепродуктів, а також надання транспортних послуг.

За визначенням підпункту 14.1.138 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України основні засоби - матеріальні активи, у тому числі запаси корисних копалин наданих у користування ділянок надр (крім вартості землі, незавершених капітальних інвестицій, автомобільних доріг загального користування, бібліотечних і архівних фондів, матеріальних активів, вартість яких не перевищує 2500 гривень, невиробничих основних засобів і нематеріальних активів), що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку, вартість яких перевищує 2500 гривень і поступово зменшується у зв'язку з фізичним або моральним зносом та очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких з дати введення в експлуатацію становить понад один рік (або операційний цикл, якщо він довший за рік).

Згідно з підпунктом 145.1.1 пункту 145.1 статті 145 Податкового кодексу України до нематеріальних активів групи б включається, зокрема, право на ведення діяльності. Строк дії права користування нематеріальними активами групи 6 визначається відповідно до правовстановлюючого документа.

За визначенням статті 1 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" ліцензія - документ державного зразка, який засвідчує право ліцензіата на провадження зазначеного в ньому виду господарської діяльності протягом визначеного строку у разі його встановлення Кабінетом Міністрів України за умови виконання ліцензійних умов.

Отже, якщо термін дії ліцензії, виданої відповідним державним органом для провадження господарської діяльності, не перевищує одного року, та/або її вартість не перевищує 2500 грн., то витрати на придбання такої ліцензії включаються до складу інших витрат звичайної діяльності та відображаються у рядку 06.4.9 додатка ІВ до рядка 06.4 Податкової декларації з податку на прибуток підприємства, та у складі підсумкової суми за таким додатком переносяться до рядка 06.4 Декларації. В свою чергу, якщо вартість ліцензії, виданої відповідним державним органом для провадження господарської діяльності, перевищує 2500 грн. та строк її використання становить понад один рік, то витрати на придбання такої ліцензії обліковуються як витрати на придбання нематеріального активу 6 групи, який підлягає амортизації з відповідним відображенням у таблиці 1 "Інформація щодо нарахованої амортизації" додатка АМ до рядка 06.4.27 додатка ІВ до Декларації.

Порядок ліцензування роздрібної торгівлі алкогольними напоями та тютюновими виробами врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 13.05.1996 №493, якою затверджено Тимчасовий порядок видачі ліцензій на право імпорту, експорту спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів і роздрібної торгівлі алкогольними напоями та тютюновими виробами.

Отже, ліцензії, видані державними органами для провадження господарської діяльності, належать до складу нематеріальних активів групи 6 відповідно до пп.145.1.1 п.145.1 ст.145 Додаткового кодексу України якщо їх вартість перевищує 2500 грн. і термін дії перевищує один рік.

В іншому випадку в податковому обліку вартість таких ліцензій відноситься до складу інших витрат звичайної діяльності.

Таким чином, видаються обґрунтованими доводи позивача, з якими погодився суд першої інстанції, щодо неправомірного неврахування податковим органом понесених ОСОБА_5 документально підтверджених витрат на придбання ліцензій на роздрібну торгівлю алкогольними напоями та тютюновими виробами, оскільки термін дії таких ліцензій не перевищує одного року, а відтак такі витрати відносяться до інших витрат звичайної діяльності та підлягають врахуванню при визначенні об'єкта оподаткування фізичної особи-підприємця як безпосередньо пов'язані з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця відповідно до зареєстрованих видів діяльності.

Неправомірність зменшення відповідачем бази валових витрат позивача, у свою чергу, призвело до неправомірного збільшення суми доходу (прибутку), отриманого від діяльності платників, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб.

Стосовно законності віднесення витрат на оплату послуг зв'язку до складу валових витрат, то, як було зазначено вище, до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом ІІІ цього Кодексу (податок на прибуток підприємств) (пункт 177.4 статті 177 Податкового кодексу України).

Згідно з підпунктом 138.10.2 пункту 138.10 статті 138 Податкового кодексу України витрати на оплату послуг зв'язку (пошта, телеграф, телефон, телекс, телефакс, стільниковий зв'язок та інші подібні витрати) відносяться до витрат операційної діяльності.

Отже, право на включення до складу валових витрат сум сплачених за користуванням послугами зв'язку, виникає у платника податків у разі використання отриманих послуг у своїй господарській діяльності та за умови документального їх підтвердження.

В матеріалах справи містяться копії наданих позивачем документів, якими підтверджується отримання послуг зв'язку у господарській діяльності позивача: наказ позивача про використання телефону в господарській діяльності; документи, що підтверджують придбання телефонного апарату (техпаспорт, гарантійний талон та квитанція щодо оплати вартості телефонного апарату); роздруківки оператора зв'язку; правила користування зв'язком позивачем та його працівниками; перелік номерів телефонів, розмови за якими ведуться працівниками Позивача й безпосередньо стосуються господарської діяльності, звіти працівників про використання телефону в господарській діяльності.

Таким чином, вірним є висновок суду першої інстанції про необґрунтованість тверджень відповідача щодо невідповідності витрат на оплату послуг зв'язку господарській діяльності позивача.

Крім того, судом встановлено, що ФОП ОСОБА_5 25.08.2008 укладено із ФОП ОСОБА_6 два договори оренди належного позивачу нерухомого майна, а саме: 12 кв.м. магазину "ІНФОРМАЦІЯ_1", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а також 12 кв.м. магазину "ІНФОРМАЦІЯ_2", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до пункту 3.1. договорів оренди термін оренди складає 5 років, а відповідно до пункту 4.1. договорів оренди розмір орендної плати становить 1000, 00 грн., в тому числі ПДВ 20% по кожному з договорів, а отже загальний розмір орендної плати по двох об'єктах становить 2000, 00 грн., включаючи ПДВ.

Таким чином, як вірно звернув увагу суд, зазначена в договорах сума орендної плати включає в себе суму ПДВ, що становить 166,66 грн. по кожному об'єкту, а всього за двома договорами - 333, 33 грн. щомісячно.

Також судом першої інстанції встановлено, що позивачем кожного місяця протягом 2012 та 2013 років сума ПДВ з оренди нараховувалась, відображалась в Деклараціях та сплачувалась до бюджету, що підтверджується копіями декларацій ПДВ, додатків 5 до Декларацій та реєстрів виданих та отриманих податкових накладних за 2012 та 2013 роки, при цьому факт сплати позивачем в повному об'ємі податку на додану вартість підтверджується копіями платіжних доручень.

Поряд з цим, судом встановлено, що під час перевірки податковим органом по договорах оренди було повторно нараховано податок на додану вартість, що на той момент уже був повністю сплачений.

Згідно з доводами відповідача, ФОП ОСОБА_5 в додатку 5 до Декларацій, така орендна плата та сума ПДВ не була окремо виділена, тобто не була внесена до Розділу 1 (Податкові зобов'язання) окремим рядком із зазначенням індивідуального податкового номеру орендаря, що, на думку Відповідача, як раз і підтверджує заниження Відповідачем своїх податкових зобов'язань.

При цьому, контролюючим органом не зазначено, яким чином це вплинуло на розрахунки з бюджетом.

Суд першої інстанції встановив, що позивач орендну плату та суму ПДВ по договорах оренди включав в підрозділ "Інші" Розділу 1 (Податкові зобов'язання) Додатку 5 до Декларації ПДВ, де відображалися всі податкові зобов'язання по операціях з покупцями, що не мали індивідуального податкового номеру.

Загальна сума, що була зазначена в підрозділі "Інші" Розділу 1 (Податкові зобов'язання) Додатку 5 до Декларації ПДВ, складалася із сум податкових зобов'язань по операціях згідно звіту РРО та сум податкових зобов'язань з оренди.

Також, інформація щодо сум нарахованого ПДВ з договорів оренди, на момент перевірки, містилась також і в реєстрі виданих податкових накладних, де чітко зазначено, що позивачем щомісячно видавалась ФОП ОСОБА_6 податкова накладна на суму 2000, 00 грн., з яких орендна плата становить 1666, 67 грн. та ПДВ - 333, 33 грн.

Таким чином, відповідачем не доведено правомірності визначення контролюючим органом грошового зобов'язання з ПДВ по вітчизняних товарах (роботах, послугах), а також грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, в свою чергу, позивач обґрунтував власну позицію із посиланням на докази, які містяться у матеріалах справи, як наслідок, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог і скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують.

Так, апелянт в основу власних обґрунтувань посилається на порушення позивачем вимог Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне не страхування" від 8 липня 2010 року № 2464-VI, в результаті чого ФОП не утримав та не перерахував суму єдиного соціального внеску, яка підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 13150,88 грн., проте такі посилання знаходяться поза межами предмета доказування у даній справі, оскільки оскаржуваними рішеннями відповідача визначено грошові зобов'язання з ПДВ по вітчизняних товарах (роботах, послугах), а також грошове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, тому такі доводи апеляційним судом відхиляються.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, оскаржувана постанова прийнята судом відповідно до норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в справі, підтвердженими доказами, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то колегія суддів апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Васильківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області на постанову Київського окружного адміністративного суду від 25 березня 2015 року у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 до Васильківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - залишити без задоволення, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 25 березня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя

Судді

Повний текст ухвали виготовлено 2 червня 2015 року

Головуючий суддя Губська О.А.

Судді: Парінов А.Б.

Грибан І.О.