Справа № 2а/1522/29910/12
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2015-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2015 р. Справа № 2а/1522/29910/12

Категорія: 6.3 Головуючий в 1 інстанції: Домусчі Л.В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Золотнікова О.С., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Приморського районного суду м.Одеси від 11 вересня 2013 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Одеської міської ради та 3-ї особи Одеської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

26.12.2012р. ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м.Одеси із адміністративним позовом до виконавчого комітету Одеської міської ради та 3-ї особи Одеської міської ради, в якому, з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог, просила суд визнати незаконним та скасувати рішення виконкому Одеської міської ради від 29.07.2008 року №931 в частині визнання за територіальною громадою в особі Одеської міської ради права власності на приміщення цокольного поверху, площею 27,2 кв.м, що розташоване в будинку АДРЕСА_1

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що оскаржуване рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 29.07.2008 року №931 є незаконним, оскільки порушує її права, як фактичного власника спірного нежитлового приміщення.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 11.09.2013 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду 1-ї інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 27.09.2013р. подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що судом, при винесенні оскаржуваної постанови порушено норми матеріального і процесуального права та просила скасувати постанову Приморського районного суду м.Одеси від 11.09.2013 року та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

В судове засідання суду апеляційної інстанції сторони не прибули з невідомих причин, про день, час та місце розгляду справи були своєчасно та належним чином повідомлені.

Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.197 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, сповіщених належним чином про дату, час і місце судового розгляду.

Заслухавши суддю - доповідача, та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ОСОБА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 21.07.2008 року, є власницею квартири АДРЕСА_1.

В будинку АДРЕСА_1 мається нежитлове приміщення цокольного поверху площею 27,2 кв.м.

29.07.2008 року виконавчий комітет Одеської міської ради, з урахуванням рішення Одеської обласної ради НД №266-1 від 25.11.1991р. «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області», керуючись ст.ст.29,60 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» та на підставі «Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно» (затв. наказом МЮУ №6/5 від 8.01.2003р.) і розпорядження Одесього міського голови №59-01р від 20.01.2003р. «Про оформлення свідоцтв про право власності на об'єкти нерухомого майна», прийняв рішення №931 «Про реєстрацію об'єктів комунальної власності м.Одеси» (за підписом міського голови Е.Гурвіца), згідно з п.93 Переліку до нього, приміщення цокольного поверху №511 площею 27,2 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, було вирішено зареєструвати за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради.

Далі, на підставі вказаного рішення виконкому Одеської міськради від 29.07.2008 року №931, 22.08.2008 року виконкомом ОМР (за підписом 1-го заступника ОМГ Ворохаєва А.І.) на це приміщення було видане свідоцтво про право власності, після чого, КП «Одеське МБТІ та РОН» 15.09.2008р. зареєструвало зазначене нежитлове приміщення цокольного поверху за №24703719.

Так, відповідно до вказаного свідоцтва, об'єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_1, в цілому належить територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності та складається з приміщень, загальною площею 27,2 кв.м., основною площею 15,4 кв.м., відображених у технічному паспорті від 13.12.2007 року.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням виконкому, позивач оскаржив його до суду.

Вирішуючи справу по суті та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та безпідставності позовних вимог та, відповідно, з правомірності дій та спірного рішення органу місцевого самоврядування.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, цілком погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обгрунтованими, з огляду на наступне.

Як слідує з вимог ст.19 Конституції України та ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування», органи державної влади та місцевого самоврядування зобов'язані діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією й законами України.

Згідно із ч.1 ст.11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

До відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад (ст.29 ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні").

Відповідно до ч.5 ст.16 вказаного вище Закону, від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Як слідує зі змісту положень ч.2 ст.41 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», районні у містах ради (у разі їх створення) та їх виконавчі органи відповідно до Конституції та законів України здійснюють управління рухомим і нерухомим майном та іншими об'єктами, що належать до комунальної власності територіальних громад районів у містах.

У відповідності до вимог ч.6 ст.59 «Про місцеве самоврядування в Україні», виконавчий комітет міської ради приймає усі свої рішення в межах своїх повноважень. Рішення виконкому приймаються на його засіданнях більшістю голосів від загального складу виконкому і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної в місті ради.

А згідно із п.5 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують всі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним особам та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизується та передаються у користування і оренду.

Так, як встановлено судом апеляційної інстанції з матеріалів справи, 29.07.2008 року виконавчий комітет Одеської міськради прийняв рішення №931 «Про реєстрацію об'єктів комунальної власності м.Одеси», згідно з п.93 Переліку до нього, нежитлове приміщення цокольного поверху (пл.27,2 кв.м), розташоване за адресою: АДРЕСА_1, було вирішено зареєструвати за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради.

При цьому, слід звернути увагу на те, що вищезазначене рішення було прийнято відповідачем з урахуванням рішення Одеської обласної ради НД №266-1 від 25.11.1991р. «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області», ст.ст.29,60 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» та на підставі «Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно» (затв. наказом МЮУ №6/5 від 8.01.2003р.) і розпорядження Одесього міського голови №59-01р від 20.01.2003р. «Про оформлення свідоцтв про право власності на об'єкти нерухомого майна».

Також, по справі встановлено, що на виконання вказаного рішення від 29.07.2008 року №931, 22.08.2008 року виконкомом ОМР на це приміщення було видане свідоцтво про право власності, після чого, КП «Одеське МБТІ та РОН» 15.09.2008р. зареєструвало дане нежитлове приміщення.

Як видно з матеріалів справи та вже зазначалося вище, позивач ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 на підставі нотаріального договору купівлі-продажу від 21.07.2008 року, який було зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 28.08.2008р.

Проте, судовою колегією по справі встановлено, що позивачка з моменту становлення власницею квартири АДРЕСА_1, т.б. з 28.08.2008р. і по цей час ні до виконкому ОМР, ні до Одеської міськради, ні до КП ЖКС «Порто-Франківській», який безпосередньо обслуговує цей будинок НОМЕР_1, з будь-яким письмовими заявами про передачу їй у власність, оренду чи інше користування спірного нежитлового приміщення цокольного поверху не зверталася і в матеріалах справи таких доказів не має.

До того ж, при цьому слід звернути увагу ще й на ту обставину, що оскаржуване рішення виконкому від 29.07.2008 року про передачу у власність територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради цього нежитлового приміщення цокольного поверху, розташованого в будинку АДРЕСА_1, було прийнято ще до набуття позивачкою права власності на квартиру АДРЕСА_1 (т.б. 28.08.2008р.).

Одночасно, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що не заслуговують на увагу й розцінюються критично і твердження позивачки про те, що про існування спірного рішення виконавчого комітету вона дізналася тільки в листопаді 2012 року від свого сусіда ОСОБА_4, але номер квартири останнього вона назвати суду 1-ї інстанції так і не змогла, як і не надала будь-яких доказів, які б підтвердили її намір оформити на дане нежитлове приміщення право власності за згодою всіх власників квартир в цього будинку.

Так, як вбачається з матеріалів справи, позиція позивачки в основному базується лише на рішенні Конституційного Суду України №4-рп/2004 від 02.03.2004 року та висновку №11-10/12 (без дати) будівельно-технічного дослідження, зробленого спеціалістом художньо-інжинірингового центру «Експрес-проект» ОСОБА_5 на замовлення гр.ОСОБА_6

Як вбачається зі змісту вказаного вище висновку спеціаліста №11-10/12, функціональне призначення приміщення, розташованого на цокольному поверсі чотирьох-поверхового житлового будинку АДРЕСА_1, визначається як «допоміжне». Але, при цьому, слід звернути увагу на те, що в даному висновку конкретно не визначено, з чого саме виходив спеціаліст при визначенні цього нежитлового приміщення площею 27,2 кв.м, як допоміжного.

Уважно дослідивши зазначений висновок спеціаліста (який не є висновком експерта, попередженого про кримінальну відповідальність), його технічний паспорт, план-схему та технічні характеристики цього спірного приміщення, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, з урахуванням того, що представник відповідача заперечував проти цього висновку, вважає, що ці висновки спеціаліста не відповідають дійсності, оскільки дане приміщення цокольного поверху не має будь-яких інженерно-технічних комунікацій, є нежитловим приміщенням і не відноситься до «допоміжних».

До того ж, при цьому необхідно зазначити, що дане будівельно-технічне дослідження було проведено не в рамках цієї адміністративної справи і навіть не на замовлення позивачки, а на замовлення громадянина ОСОБА_6, який, в свою чергу, зі слів представника позивачки, не є власником квартири у будинку НОМЕР_1.

Як вбачається з матеріалів справи, суд 1-ї інстанції, керуючись ст.ст.11,71,81 КАС України, з метою сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснював сторонам їх право на заявлення клопотання про призначення експертизи, а також їх обов'язок щодо доведення своїх позицій. Однак, представник позивача в судовому засіданні суду 1-ї інстанції такого клопотання так і не заявила та взагалі фактично заперечувала про призначення судом будівельно-технічної експертизи.

Але, разом з тим, при цьому слід звернути увагу на тому, що відповідно до змісту вимог ч.5 ст.82 КАС України, жодний висновок експерта не є для суду обов'язковим.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, не погоджується з даним висновком спеціаліста, розцінює його критично та до уваги не приймає.

Що ж стосується посилань позивачки в обгрунтування своїх вимог на рішення Конституційного Суду України №4-рп/2004 від 02 березня 2004 року, то судова колегія з цього приводу вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, як слідує зі змісту цього рішення Конституційного Суду України №4-рп/2004 від 02.03.2004р., допоміжні приміщення (т.б. підвали, сараї, кладочки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. При чому, підтвердження права власності на такі допоміжні приміщення не потребує здійснення будь-яких додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.

Аналогічне положення містять і приписи п.2 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», згідно якого, власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Ці допоміжні приміщення (т.б. кладовки, сараї тощо) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Разом з тим, слід зазначити, що поняття «допоміжні приміщення», що передаються у власність квартиронаймачів у відповідності до 2-го речення ч.2 ст.10 вказаного вище Закону, не є тотожним поняттю «допоміжні приміщення будинку», оскільки перше є невіддільною частиною квартири, а не будинку, і призначене для її обслуговування, тобто є приналежністю головної речі в значенні, передбаченому ст.186 ЦК України. Таке допоміжне приміщення входить до складу приватизованої квартири і на нього не поширюється спільна власність власників багатоквартирного будинку.

У відповідності ж до п.9 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», нежилі приміщення житлового фонду, які використовуються підприємствами торгівлі, громадського харчування, житлово-комунального та побутового обслуговування населення на умовах оренди, при приватизації житлового фонду передаються у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів.

Отже, приймаючи до уваги вищевказані положення діючого у цій сфері законодавства, судами обох інстанцій беззаперечно встановлено, що спірне нежитлове приміщення цокольного поверху не відноситься до спільної власності громадян - власників квартир цього будинку НОМЕР_1, так як воно не призначене для забезпечення експлуатації будинку, оскільки в ньому відсутні будь-які інженерні комунікації і технічні пристрої, необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов та безпечної експлуатації квартир. При цьому, відсутність у даному приміщенні будь-якого технічного обладнання, у тому числі інженерних комунікацій, технічних пристроїв, розподільних вентилів контуру водопостачання та центрального опалення повністю підтверджена матеріалами справи.

Як вбачається з приписів ч.1 ст.11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

При цьому, слід зазначити й про те, що відповідно до вимог ст.ст.11,71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, що, в даному випадку, і було належним чином зроблено представниками відповідача при розгляді даної справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій.

Враховуючи вищенаведене, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, приходить до аналогічного висновку про те, що відповідач, в даному випадку, при прийнятті оскаржуваного рішення діяв правомірно, обгрунтовано, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

Позивач же, в свою чергу, свою позицію суду не довів та навіть не навів жодних обґрунтованих доводів щодо порушення спірним рішенням відповідача саме його прав та охоронюваних законом інтересів, а тому, відповідно, законні підстави для задоволення даного позову відсутні.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.200 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст.195,197,198,200,205,206,254 КАС України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Приморського районного суду м.Одеси від 11 вересня 2013 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Ю.В. Осіпов

Судді: О.С. Золотніков

В.О. Скрипченко