Справа № 826/18445/14
Суддя: Кузьменко В. В.
Дата ухвалення: 2015-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2015 року м. Київ

Колегія Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Кузьменко В. В.,

суддів Василенка Я.М., Шурко О. І.,

за участю секретаря Рипік О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом Громадянина Ірану ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, за апеляційною скаргою Громадянина Ірану ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.03.2015 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, про визнання неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 14.10.2014 № 511-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнання дій незаконними в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства; зобов'язання визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.03.2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції, як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

В засідання з'явились учасники процесу.

Позивач та його представник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представник відповідача просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, доводи скарги та подані письмові заперечення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення відповідача є правомірним та прийняте з урахуванням всіх обставин справи, що впливають на можливість надання позивачу статусу біженця.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з наявних матеріалів, зокрема особової справи гр. Громадянина Ірану ОСОБА_3, добровільно залишив країну свого громадянства (Іран) м. Керманшах, де прожив він та його родичі (зокрема батьки та тітка) та працював інженером.

У вересні 2008 року маючи дозвіл на виїзд через запрошення від «Національного лінгвістичного університету» м. Києва прибув до України. Проте, після приїзду в Україну у вказаному навчальному закладі не навчався. За 6 місяців до приїзду позивач через Інтернет та телебачення познайомився з християнством, що стало причиною переїзду позивача до України для забезпечення можливості вивчення даної релігії.

Після року перебування в Україні гр. Громадянина Ірану ОСОБА_3 звернувся до Державної міграційної служби України з метою отримання статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту, але Рішенням ДМС України від 05.11.2012 № 547-12 позивачу було відмовлено.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.02.2012 позов гр. Громадянина Ірану ОСОБА_3 був задоволений: скасувано Рішення Державної міграційної служби України від 05.11.2012 № 547-12 та зобов'язано повторно розглянути заяву. Рішеннями Київського апеляційного адміністративного суду та Вищого адміністративного суду постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.02.2012 залишена без змін.

Рішенням Державної міграційної служби України від 20.12.2013 року № 53-13 зобов'язано Головне управління ДМС у м. Києві повторно розглянути заяву позивача.

В подальшому відповідач прийняв рішення від 14.10.2014 року № 511-14 яким відмовлено позивачу у визнанні його біженцем, або особою що потребує додаткового захисту, оскільки умови, передбачені п. 1 та 13 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у позивача відсутні.

У відповідності до положень п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону № 3671-VI, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме неналежність, релігія, національність (громадянство), неналежність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Положеннями Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) передбачено, що особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Зазначені вимоги у судочинстві кореспондуються з правилами доказування, визначеними ч. 1 ст. 71 КАС України, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

З досліджених судовою колегією матеріалів справи не вбачається підстав вважати, що причиною залишення позивачем країни громадянської належності стали переслідування його в Ірані за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності, до певної соціальної групи, або політичних переконань.

При розгляді даної справи було спростовано твердження позивача про можливі утиски його, як особи, яка прийняла християнську віру, оскільки такі ґрунтуються виключно на припущеннях і не мають документального підтвердження.

З огляду на вищезазначені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що наведені твердження апелянта щодо існування загрози його життю на батьківщині не є обґрунтованими.

Аналіз матеріалів справи з урахуванням інформації по країні походження, індивідуальних обставин і досвіду заявника, а також досвіду осіб, що знаходяться в подібному положенні в країні походження позивача свідчить, що не існує розумної можливості того, що саме заявнику буде спричинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності.

Частиною 11 ст. 9 Закону передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 чи 13 ч.1 ст.. 1 цього Закону, відсутні.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч. 5 ст. 10 Закону).

Частиною 13 ст. 10 Закону передбачено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

28.10.2014 відповідачем було прийнято повідомлення № 109 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому вказано причини відмови і роз'яснено порядок оскарження рішення. Повідомлення отримано позивачем особисто 13.11.2014 року, про що свідчить його підпис під текстом повідомлення.

За змістом ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Колегією суддів встановлено, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними, а тому обґрунтовано прийнято рішення про відмову у визнанні біженцям або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, відповідач виконав передбачені законодавством вимоги для підтвердження правомірності прийняття оскаржуваного рішення.

Доводи, наведені позивачем в апеляційній скарзі, викладеного не спростовують, а тому колегією суддів відхиляються.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 8 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку стосовно відмови у задоволенні позовних вимог, через що постанову суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 8, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, п. 2, 3, 4, 5, 6, 9 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 року № 7 колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Громадянина Ірану ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.03.2015 року по справі за адміністративним позовом Громадянина Ірану ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.03.2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, тобто з 02.06.2015 року, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України

Головуючий суддя: В. В. Кузьменко

Судді: Я.М. Василенко

О. І. Шурко

Повний текст ухвали виготовлено 02.06.2015 року.

Головуючий суддя Кузьменко В. В.

Судді: Шурко О.І.

Василенко Я.М.