Справа № 808/2163/15
Суддя: Калашник Юлія Вікторівна
Дата ухвалення: 2015-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

808/2163/15

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 року

Справа № 808/2163/15

м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Калашник Ю.В., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою Державної податкової інспекції у Заводському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліта - Автосервіс» про надання дозволу на погашення суми податкового боргу за рахунок майна платника податків, що перебуває у податковій заставі,

ВСТАНОВИВ:

21.04.2015 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Державної податкової інспекції у Заводському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліта - Автосервіс» про надання дозволу на погашення суми -1190 грн. податкового боргу за рахунок майна платника податків, що перебуває у податковій заставі.

Ухвалою суду від 22.04.2015 позивача зобов’язано надати рішення про опис майна у податкову заставу та акт опису майна, які оформлюються на виконання приписів ст. 89 Податкового кодексу України. На момент винесення рішення позивачем вимоги ухвали суду від 22.04.2015 не виконані.

12.05.2015 від представника позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, зокрема, Державна податкова інспекція у Заводському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області просить суд накласти арешт на кошти та інші цінності Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліта - Автосервіс», які знаходяться в установах банку на суму 1190 грн. Указана заява прийнята судом до розгляду.

Представник позивача у судове засідання не прибув, подав до суду заяву, про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує.

Представник відповідача в судове засідання також не з’явився. Про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином. Судова повістка про виклик направлялась відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення на юридичну адресу внесену до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, але була повернута суду з відміткою пошти «за зазначеною адресою не значиться».

Відповідно до ч. 11 ст. 35 КАС України, розписку про одержання повістки (повістку у разі неможливості вручити її адресату чи відмови адресата її одержати) належить негайно повернути до адміністративного суду. У разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 128 КАС України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Отже, оскільки відповідач не прибув у судове засідання без поважних причин, а представник позивача заявив клопотання про розгляд справи за його відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та вважає можливим розглянути справу у порядку письмового провадження.

У зв’язку із неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, на підставі приписів ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Розглянувши матеріали та з’ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

Статтею 67 Конституції України та п.п. 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України (далі - ПК України) передбачений обов'язок платників податків сплачувати податки та збори у строки та в розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Статтею 94 ПК України визначено, що адміністративний арешт майна платника податків (далі - арешт майна) є винятковим способом забезпечення виконання платником податків його обов'язків, визначених законом.

Згідно з п. 94.4 ст. 94 ПК України, арешт може бути накладено органом державної податкової служби на будь-яке майно платника податків, крім майна, на яке не може бути звернено стягнення відповідно до закону, та коштів на рахунку платника податків.

Відповідно до п. 94.6 ст. 94 ПК України, арешт коштів на рахунку платника податків здійснюється виключно на підставі рішення суду шляхом звернення органу державної податкової служби до суду.

Підпунктом 20.1.17 п.20.1 ст.20 ПК України передбачено, що органи державної податкової служби мають право звертатися до суду щодо накладення арешту на кошти та інші цінності такого платника податків, що знаходяться в банку, у разі, якщо у платника податків, який має податковий борг, відсутнє майно та/або його балансова вартість менша суми податкового боргу, та/або таке майно не може бути джерелом погашення податкового боргу.

З приписів вказаної норми Кодексу слідує, що право звертатися до суду з позовом про накладення арешту на кошти та інші цінності платника податку виникає у податкового органу в разі одночасної наявності двох умов: наявність у платника податків податкового боргу та відсутність майна для його погашення (або його балансова вартість менша суми податкового боргу, та/або таке майно не може бути джерелом погашення податкового боргу).

Оскільки перелічені підстави не тотожні підставам для застосування адміністративного арешту платника податків згідно з ст. 94 Податкового кодексу України, то суд приходить до висновку, що накладення арешту на кошти в порядку п.п.20.1.17 п.20.1 ст.20 Податкового кодексу України та арешт коштів в порядку ст.94 Податкового кодексу України є різними процедурами реалізації суб'єктом владних повноважень управлінської функції.

Розв'язуючи спір, суд зауважує, що відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

За визначенням ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Статтею 86 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ч.1 ст.86); ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили (ч.2 ст.86); суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст.86).

З матеріалів справи судом встановлено, що за Товариством з обмеженою відповідальністю «Еліта - Автосервіс» обліковується податковий борг з податку на додану вартість у розмірі 1190 грн., який виник на підставі наступного.

Відповідно до п.п. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 ПК України, податковий борг - це сума грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгодженого платником податків або узгодженого в порядку оскарження, але не сплаченого у встановлений Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.

Згідно з п. 59.1 ст. 59 ПК України, у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, орган державної податкової служби надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення - рішення.

Державною податковою інспекцією у Заводському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області, в порядку встановленому Податковим кодексом України надсилалась податкова вимога форми «Ю» від 16.04.2014 № 405-25.

Так, постановою від 14.07.2014 по справі № 808/3882/14 подання Державної податкової інспекції у Заводському районі м. Запоріжжя ГУ Міндоходів у Запорізькій області про стягнення коштів за податковим боргом задоволено та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліта - Автосервіс» податковий борг з податку на додану вартість у розмірі 1190 грн. Вказана постанова набрала законної сили 12.08.2014.

Тобто, податковим органом доведено, що у відповідача існує непогашений податковий борг з податку на додану вартість у розмірі 1190 грн.

Частиною 1 ст. 190 ЦК України передбачено, що майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

В обґрунтування позовних вимог та з метою доказу відсутності у відповідача майна податковим органом надані суду листи ГУ Держземагенства у Запорізькій області від 08.07.2014 № 10-8-0.2-5261/2-14, Відділу Держземагенства у Василівському районі Запорізької області № 06-18/132 від 10.07.2014, Відділу Держземагенства у Приазовському районі Запорізької області № 770/02-07 від 08.07.2014, Відділу Держземагенства у Вільнянському районі Запорізької області № 05-13-01/1261 від 11.07.2014, Відділу Держземагенства у Приморському районі Запорізької області № 01-11-04/2443 від 15.07.2014, Відділу Держземагенства в Якимівському районі Запорізької області № 1832 від 09.07.2014, Відділу Держземагенства у м. Енергодарі Запорізької області № 1261/03-04 від 09.07.2014, з яких вбачається, що на території м. Запоріжжя та відповідних районів Запорізької області за даними Державного земельного кадастру за відповідачем станом на 31.12.2012 земельні ділянки на праві власності чи користування не зареєстровані, відомості щодо поточного оформлення земельних ділянок відсутні.

Однак, відповіді на запити говорять про відсутність реєстрації майна та земельних ділянок за відповідачем саме на кінець 2012 року, а податковий орган звернувся із позовом до суду 21.04.2015, що в свою чергу не може бути належним доказом того, що на момент звернення із позовом до суду у відповідача майно було відсутнє.

Позивачем також надані інкасові доручення, які були сформовані та направлені до банківських установ але повернуті без виконання, в більшості яких зазначено, що сума списання зазначена у гривнях, а рахунки відкрито у євро. Відомості про те, що на вказаних рахунках станом на час розгляду справи відсутні кошти податковим органом суду не надано.

Інформація про відсутність у товариства будь-яких майнових прав податковим органом суду також не представлена.

Таким чином, на думку суду, наведені вище документи не свідчать що у платника податків, який має податковий борг, відсутнє інше майно, та/або його балансова вартість менша суми податкового боргу, та/або таке майно не може бути джерелом погашення податкового боргу, що є обов'язковими умовами для накладення арешту на кошти та інші цінності відповідача за приписами п.п.20.1.17 п.20.1 ст.20 Податкового кодексу України.

Крім того, п. 20.1.17 п. 20.1 ст. 20 ПК України говорить про кошти та інші цінності, що знаходяться в установах банку платника податків.

Відповідно до п.п.14.1.93 п. 14.1 ст. 14 ПК України, кошти - гривня або іноземна валюта.

Статтею 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що банки крім надання фінансових послуг надають послуги із зберігання цінностей.

Тобто, п. 20.1.17 п. 20.1 ст. 20 ПК України говорячи про кошти та цінності в установах банку не уточнює, що вони мають знаходитись саме на рахунках банку.

Якщо говорити про те, що це кошти саме на рахунках у банку, то згідно тієї ж статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» арешт коштів на рахунку платника податку це є зупиненням видаткових операцій по рахункам такого платника податків. Однак, про зупинення видаткових операцій законодавець прямо говорить у п.п. 20.1.15 та п.п. 20.1.16 п. 20.1 ст. 20 ПК України, та зовсім не називає таку операцію у п.п. 20.1.17 п. 20.1 ст. 20 ПК України.

З огляду на це суд вважає, що в даному випадку мались на увазі інші кошти та цінності, які можуть знаходитись в установах банку, не перебуваючи при цьому на рахунках платника податків.

Зі змісту рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» вбачається, що збільшення податковим органом зобов'язань особи з податку є втручанням до його майнових прав.

Отже, за практикою Європейського суду з прав людини податкове зобов'язання чи податковий борг впливає на склад майна платника податків шляхом стягнення податків, зборів, штрафних санкцій, у тому числі у випадку обмеження можливості користування шляхом накладення арешту на майно та/або кошти, які є власністю.

З огляду на викладене, звернення податкового органу до суду щодо накладення арешту на кошти та інші цінності такого платника податків, що знаходяться в банку, є зверненням щодо арешту майна, що належить платнику податків.

Проте доказів наявності у відповідача коштів чи інших цінностей в банку, позивачем до суду не надано.

Частиною 1 статті 11 КАС України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами відсутність у відповідача майна для погашення податкового боргу (або його балансова вартість менша суми податкового боргу, та/або таке майно не може бути джерелом погашення податкового боргу), а також не підтверджено наявність у відповідача коштів та інших цінностей, що знаходяться у банках на яке можливо накласти арешт.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною 3 статті 6 КАС України передбачено, що суб'єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду у випадках, передбачених Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Приписами частини 2 статті 162 КАС України встановлено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: 1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; 2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії; 3) зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача коштів; 5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 6) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Суд за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень може прийняти іншу постанову у випадках, встановлених законом.

З системного аналізу зазначених вище норм вбачається, що при прийнятті рішення по адміністративній справі основним завданням суду є захист порушених прав, свобод, інтересів людини, громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку саме суб'єктів владних повноважень, і саме з цією метою суду надано право виходити за межі позовних вимог, а суб'єкт владних повноважень в свою чергу має право на звернення до суду лише у випадках, у спосіб та з вимогами які передбачені законами України.

Відтак, право звернення податкового органу до адміністративного суду з вимогами про накладення арешту на майно та цінності платника податків, які знаходяться в банку прямо передбачено Податковим кодексом України (підпункт 20.1.17 пункту 20.1 статті 20 ПК України), проте, з урахуванням принципів адміністративного судочинства, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Так, Постановою Національного Банку України №22 від 21.01.2004 затверджено Інструкцію про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті.

Інструкція розроблена відповідно до Законів України «Про Національний банк України», «Про банки і банківську діяльність», «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Податкового кодексу України, інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Національного банку України. Вимоги цієї Інструкції поширюються на всіх учасників безготівкових розрахунків, а також на стягувачів та обов'язкові для виконання ними (пункти 1.1. та 1.3 Інструкції).

Главою 10 Інструкції визначено порядок виконання банками заходів щодо арешту коштів на рахунках клієнтів.

Пункт 10.2 Інструкції передбачає, що арешт за постановою державного виконавця або за рішенням суду (далі - документ про арешт коштів) накладається на кошти, що обліковуються за рахунками, відкритими клієнтами в банку, відповідно до нормативно-правових актів Національного банку, що регулюють порядок відкриття та використання рахунків.

Арешт на підставі документа про арешт коштів може бути накладений на всі кошти, що є на всіх рахунках клієнта банку, без зазначення конкретної суми, або на суму, що конкретно визначена в цьому документі. Якщо в документі про арешт коштів не зазначений конкретний номер рахунку клієнта, на кошти якого накладений арешт, але обумовлено, що арешт накладено на кошти, що є на всіх рахунках, то для забезпечення суми, визначеної цим документом, арешт залежно від наявної суми накладається на кошти, що обліковуються на всіх рахунках клієнта, які відкриті в банку, або на кошти на одному/кількох рахунку/ах. (пункт 10.3 Інструкції).

Пунктом 10.10 Інструкції передбачено, що у разі надходження до банку платіжної вимоги/інкасового доручення (розпорядження) за тим виконавчим документом, для забезпечення виконання якого на кошти клієнта накладено арешт, банк виконує її в повній або частковій сумі в межах наявної арештованої суми на рахунку.

Банк виконує часткову оплату платіжної вимоги/інкасового доручення (розпорядження) відповідно до пункту 5.10 глави 5 та пункту 12.9 глави 12 цієї Інструкції.

До арешту суми в розмірі, який визначений документом про арешт коштів, банк продовжує арештовувати кошти, що надходять на рахунок клієнта, та виконує платіжні вимоги/інкасові доручення (розпорядження) щодо списання коштів з урахуванням тієї суми, яку раніше частково списано на підставі платіжних вимог/інкасових доручень (розпоряджень) за тим виконавчим документом, для забезпечення якого було накладено арешт на кошти на рахунку клієнта.

Банк після списання за платіжною вимогою/інкасовим дорученням (розпорядженням) суми в розмірі, який визначений документом про арешт коштів, списує цей документ з відповідного позабалансового рахунку та, якщо немає на обліку за позабалансовим рахунком інших документів про арешт коштів, проводить операції за рахунком клієнта.

З аналізу зазначених вище норм вбачається, що у разі визначення конкретного розміру заборгованості у документі, яким накладено арешт, банк без порушення прав платника та одночасно клієнта банка в частині обмеження користування належними такому платнику коштами або цінностями, у разі повного виконання рішення про арешт та списання визначеної суми у визначеному розмірі, продовжує безперешкодно виконувати завдання по списанню або перерахуванню коштів платника за його бажанням.

Відтак, вимога щодо накладення арешту на всі кошти та цінності, які знаходяться в банку та належать платнику податків, який має несплачений податковий борг, не узгоджується з принципами адміністративного судочинства, зокрема принципом верховенства права, а прийняття судом іншої постанови за позовом суб’єкта владних повноважень, або вихід за межі позовних вимог такого позивача буде суперечити принципу диспозитивності, встановленого статтею 11 КАС України.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для накладення арешту на кошти та інші цінності відповідача, що знаходяться у банку, у зв'язку з чим, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 17, 160, 163 КАС України,суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України – з дня отримання такої постанови, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Ю.В.Калашник