Справа № 522/14477/14-а
Суддя: Донцов Д. Ю.
Дата ухвалення: 2015-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНоВА

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

13 травня 2015 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого одноособово судді Донцова Д.Ю.

при секретарі судового засідання Кінгольц М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, Одеського міського голови Труханова Г.Л., Департаменту міського господарства Одеської міської ради про скасування розпорядження, зміну формулювання причин звільнення та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Одеської міської ради, Одеського міського голови, Департаменту міського господарства Одеської міської ради, у якому з урахуванням змінених до початку розгляду справи по суті предмету і підстав позову, просила скасувати розпорядження Одеського міського голови №799К від 09.07.2014 р. про звільнення, змінити формулювання звільнення, внести відповідні записи до трудової книжки, стягнути заробітну плати за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалась на те, що при її звільненні за прогули без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, був порушений встановлений ст. 149 КЗпП України порядок застосування дисциплінарного стягнення, а саме у неї не відбиралися письмові пояснення. Крім того, в порушення вимог ст.43 КЗпП України її було звільнено без згоди профспілкового органу, членом якого вона є. Між тим, зазначає, що 04.07.2014 року, нею до Одеського міського голови була подана заява про надання відпустки з 07.07.2014 року, строком на 5 календарних днів, погоджена її безпосереднім керівником - директором департаменту міського господарства Козловським О.М., і надання такої відпустки відповідачем підтверджена у телефонному режимі. Вважає, що прогулу без поважних причин не вчиняла, а перебувала у відпустці, і ця відпустка була узгоджена з її безпосереднім керівником - директором департаменту міського господарства Козловським О.М. А нібито відсутність наказу на заяву про відпустку за резолюцією її безпосереднього керівника не може розцінюватися як прогул без поважних причин. Крім того, вважає, що її звільнення сталося з порушенням норм ч.3 ст.184 КЗпП України щодо заборони звільнення з ініціативи роботодавця одиноких матерів при наявності дитини віком до 14 років.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити. Крім того, зазначила на те, що в особовій справі позивачки, наданий для огляду у судовому засіданні, відсутня заява позивачки про надання відпустки від 04.07.2014 року. Усі наявні в справі розпорядження Одеського міського голови про надання відпусток позивачці їй під розпис ніколи не надавалися, що свідчить про те, що в Одеській міській раді існувала практика сповіщення працівників Департаменту міського господарства Одеської міської ради, які знаходяться за іншої адресою, іншим шляхом, а саме шляхом телефонних сповіщень. Зазначала на невідповідність акту про порушення трудової дисципліни від 08.07.2014 року за №3 роздруківці системи автоматизації діловодства та електронного документообігу "Дело 8.9.". Згідно акту від 08.07.2014 року позивачці направлена телеграми про те що керівництвом Одеської міської ради не погоджено заяву про відпустку, а згідно роздруківці системи автоматизації діловодства та електронного документообігу "Дело 8.9." відповідь позивачці, згідно Закону України "Про звернення громадян" направлена 10.07.2014 року. Між тим ні телеграми, ні відповіді суду не надано. Не надано і доказів отримання позивачкою зазначених документів.

У судовому засіданні представник відповідача Одеської міської ради позов не визнала і просила в задоволені позову відмовити посилаючись на те, що позивачкою не доведені вимоги щодо компенсації за час вимушеного прогулу, як то передбачено ч.3 ст.236 КЗпП України. Також вважає, що відповідачами не порушені вимоги ч.1 ст. 149 КЗпП України, так як позивачка на телефонні дзвінки не відповідала, а направлену телеграму повернуто у зв'язку з тим, що квартира зачинена та адресат по сповіщенню не з'явився. Крім того, вважає, що відповідачами не порушені вимоги ст.43 КЗпП України, так як відповідно до ч.1 ст.43 -1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках звільнення керівних працівників, які призначаються на посади органами місцевого самоврядування. Крім того, вважає, що згідно з п.п. 4.10.8 і п.4.10 розд.4 Регламенту, позивачка як керівник виконавчого органу повинна була погодити свою відпустку з першим заступником Одеського міського голови. Не зважаючи на відсутність відповідного розпорядження міського голови та в порушення вимог Регламенту позивачка самовільно пішла у відпустку та була відсутня на роботі 07.07.2008 року та 08.07.2014 року, про що було складено відповідні акти. Також представник відповідача Одеської міської ради вважає, що заява про відпустку позивачкою була подана до департаменту з питань звернення громадян, а звернення громадян розглядаються відповідно до Закону України "Про звернення громадян". Вказаний закон передбачає, що термін розгляду громадян складає 1 міс. від дня їх надходження. Відповідно до роздруківки з системи автоматизації діловодства та електронного документообігу "Дело 8.9" позивачкою подано заяву 04.07.2014 року та 10.07.2014 року їй направлено відповідь з роз'ясненнями, що у зв'язку з відсутністю згоди першого заступника Одеського міського голови Орловського А.Й., відділ кадрової роботи Одеської міської ради не має підстав для підготовки розпорядження про відпустку. Крім того, вважає, що позивачка не відноситься до категорії осіб, яким відпустка без збереження заробітної плати надається в обов'язковому порядку, так як жодних документів на підтвердження того, вона до департаменту міського господарства Одеської міської ради не надавала, а тому на момент звільнення не користувалася пільгами, передбаченим для одиноких матерів, у зв'язку з чим посилання на ч. 3 ст. 184 КЗпП України є безпідставним.

У судовому засіданні представник Одеського міського голови позов не визнала з підстав зазначених представником Одеської міської ради.

У судовому засіданні представник Департаменту міського господарства Одеської міської ради позов не визнала з підстав, зазначених представником Одеського міського голови і Одеської міської ради. Крім того, зазначила, що з 14.05.2014 року позивачка була зареєстрована за іншої адресою, про що не повідомила кадрову службу Департаменту.

Вислухавши пояснення сторін, ознайомившись та дослідивши матеріали справи, надані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що позивачка працювала першим заступником директора Департаменту міського господарства Одеської міської ради.

09.07.2014 року розпорядженням Одеського міського голови за №799К її звільнено з займаної посади за прогули без поважних причин згідно п.4 ст.40 КЗпП України на підставі подання директора департаменту міського господарства Козловського О.М., актів про її відсутність на робочому місці від 07.07.2014 року №2 та від 08.07.2014 року №3.

Суд вважає, що зазначене розпорядження підлягає скасуванню в частині причин звільнення позивачки за п.4 ст.40 КЗпП України, у зв'язку з тим, що при її звільненні були порушені норми права, передбачені ч.3 ст.184 КЗпП України щодо заборони звільнення з ініціативи роботодавця одиноких матерів при наявності дитини віком до 14 років.

Так, згідно з ч.3 ст.184 КЗпП України, звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до 14 років з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Стаття 10 Закону України "Про відпустки" визначає одиноких матерів як таких, що виховують дитину без батька.

У п.9 постанови Пленуму Верховного Суду від 06.11.1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснено, що до одиноких матерів належать: жінка, яка не перебуває в шлюбі й у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері; вдова, інша жінка, яка виховує й утримує дитину сама при наявності дитини віком до 14 років.

Оскільки п.5 ч.13 ст.10 Закону України "Про відпустки" визначає одиноку матір як таку, яка виховує дитину без батька (в тому числі і розлучена жінка, яка сама виховує дитину), факт утримання (аліменти) значення не має.

Крім того, тлумачення поняття одинока мати надані також в листах: Міністерства праці та соціальної політики від 06.07.2006 року за №247/13/116-06, Міністерства праці та соціальної політики від 26.07.2010 року за №2650/0/10-10/13; Міністерства соціальної політики України від 30.05.2014 року за №193/13/123-14.

Як встановлено судом, на час звільнення позивачка мала дитину до 14 років - сина ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком якого була розлучена з 05.10.2010 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу. З кінця 2010 року батько участі у вихованні і утриманні дитини не приймає, що підтверджується актом комісії КП "Домоуправління №18" від 06.03.2015 р., аліменти не виплачує.

Згідно роз'яснень, викладених у листах Міністерства праці та соціальної політики за №247/13/116-06 від 06.07.2006 року, за №2650/0/10-10/13 від 26.07.2010 року, за №193/13/123-14 від 30.05.2014 року, чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред'явити розлученій жінці, яка виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки. Відтак для підтвердження права на зазначену відпустку в цьому випадку роботодавцю має бути пред'явлений будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, у якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини. Зокрема, одним з таких документів, наприклад, може бути: рішення суду про позбавлення відповідача батьківських прав; ухвала суду або постанова слідчого про розшук відповідача у справі за позовом про стягнення аліментів; акт, складений соціально-побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією чи будь-якою іншою комісією, утвореною на підприємстві, в установі, організації, або акт дослідження комітетом самоорганізації населення, в якому зі слів сусідів (за наявності їх підписів у акті) підтверджується факт відсутності участі батька у вихованні дитини; довідка зі школи (садочку) про те, що батько не бере участі у вихованні дитини (не спілкується з вчителями, не забирає дитину додому, не бере участі в батьківських зборах) тощо.

Тому, оскільки звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України є звільненням за ініціативою роботодавця, він повинен враховувати і застосовувати положення ч.3 ст.184 КЗпП України щодо додаткової гарантії для одиноких матерів.

Крім того, згідно ухвали Верховного Суду України від 11 листопада 2009 року щодо перегляду рішень суду з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одного й того самого положення матеріального права ч.3 ст.184 КЗпП України щодо додаткової гарантії для жінок, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, звільнення вагітних жінок з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Наявність вагітності на день звільнення працівниці за ініціативою власника або уповноваженого ним органу при відсутності ліквідації підприємства, установи, організації являється безумовною підставою для поновлення звільненої особи на раніше займаній посаді. При цьому для застосування ст.184 КЗпП України закон передбачає наявність стану вагітності саме на час звільнення особи, а не на час розгляду справи. Застосування даної норми не ставиться в залежність і від своєчасного повідомлення працівницею власника або уповноваженого ним органу про вагітність.

За результатами розгляду аналогічних справ Верховний Суд України дійшов висновку про те, що наявність вагітності на час звільнення є підставою для поновлення на роботі, а несвоєчасне повідомлення працівницею роботодавця про свою вагітність не впливає на застосування гарантій, передбачених КЗпП України.

В вищезазначеній ухвалі Верховного Суду України зазначається про додаткові гарантії при звільненні вагітних жінок, але з посиланням на ч.3 ст.184 КЗпП України щодо додаткових гарантій для певної категорії жінок. Між тим, тією ж ч.3 ст.184 КЗпП України, встановлені додаткові гарантії при звільнені і для одиноких матерів.

Суд не приймає до уваги посилання відповідачів на те, що позивачка на момент звільнення не користувалася пільгами передбаченими для одиноких матерів, так як: не надала документів на підтвердження цієї обставини; не вказала у своїй особовій картці про наявність пільг; акт комісії КП "Домоуправління №18" складений 06.03.2015 року, тоді як її звільнено 09.07.2014 року, виходячи з вищезазначених підстав.

Крім того, підставою позову є порушення додаткових гарантій для одиноких матерів при звільнені, а не порушення норм права щодо пільг для одиноких матерів при наданні відпусток. Щодо акту комісії КП "Домоуправління №18" складеного 06.03.2015 року, то в ньому зазначається про події з кінця 2010 року і факту того, що з кінця 2010 року батько участі у вихованні і утриманні дитини не приймає, аліменти не виплачує. Крім того, застосування норми ч.3 ст.184 КЗпП України, не ставиться в залежність від своєчасного повідомлення працівницею власника або уповноваженого ним органу про те, що вона є одинокою матір'ю. Крім того, як вбачається з матеріалів, наданих безпосередньо відповідачами (особової справи, декларації, копії свідоцтва про народження дитини, копії свідоцтва про розлучення, копії паспорту позивачки), на час звільнення позивачки відповідачі були обізнані, що вона розлучена з 05.10.2010 року, має дитину до 14 років.

Крім того, судом встановлено, що заява позивачки про відпустку, яка надійшла до Одеської міської ради поштою, всупереч вимогам КЗпП України, була розглянута в порядку Закону України "Про звернення громадян", в матеріалах її особової справи відсутня. Також в матеріалах особової справи відсутні телеграми про необхідність прибуття позивачки на роботу, на які посилаються відповідачі. Не надано суду і відповіді позивачці на заяву про відпустку, розглянуту згідно Закону України "Про звернення громадян", а також докази відправлення їй цієї відповіді і отримання її позивачкою. Крім того, відповідач зазначає на те, що відпустка позивачки не була погоджена керівництвом Одеської міської ради, на підтвердження чого надав копію заяви позивачки, на якій дійсно міститься запис "не згоден" і підпис. Між тим, відсутнє прізвище особи, яка здійснила цей запис, або її посада і дата. Також відсутні і обґрунтування непогодження відпустки.

Також, суд не приймає до уваги посилання і позивача на те, що в порушення вимог ст.43 КЗпП України її було звільнено без згоди профспілкового органу, членом якого вона є, у зв'язку з тим, що відповідно до ч.1 ст. 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках звільнення керівних працівників, які призначаються на посади органами місцевого самоврядування.

Згідно вимог адміністративного позову, позивач просить переформувати причину звільнення з п.4 ст. 40 КЗпП України на п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, у зв'язку з чим суд повинен зазначити про таке.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору може бути угода сторін.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 року № 9 встановлено, що сама по собі згода власника або уповноваженого ним органа задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП України).

Таким чином, суд вважає за необхідне змінити формулювання причин звільнення з п. 4 ст.40 КЗпП України на ч.1 ст.38 КЗпП України "звільнення за власним бажанням".

Крім того, змінюючи формулювання причин звільнення з п.4 ст.40 КЗпП України на звільнення за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України, суд вважає, що в позовних вимогах про стягнення заробітної плати слід відмовити, так як відповідно до вимог ч.3 ст.235 КЗпП України позивачкою не доведено, що саме з причин такого формулювання її звільнення (за прогули), вона не мали змоги працевлаштуватись.

На підставі вищенаведеного і керуючись ст.ст. 6, 11, 17, 69-71, 158-163, 167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Адміністративний позов позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, Одеського міського голови Труханова Г.Л., Департаменту міського господарства Одеської міської ради про скасування розпорядження, зміну формулювання причин звільнення та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - задовольнити частково.

Скасувати розпорядження Одеського міського голови від 09.07.2014 р. за №799К в частині формулювання причин звільнення ОСОБА_1.

Формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника директора департаменту міського господарства Одеської міської ради, за прогули без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України змінити на звільнення за власним бажанням на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України.

Департаменту міського господарства Одеської міської ради внести відповідні записи до трудової книжки ОСОБА_1 щодо скасування запису про звільнення за п.4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин і внести запис про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника директора департаменту міського господарства Одеської міської ради 09.07.2014 року за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена в Одеський апеляційний адміністративний суд через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення постанови апеляційної скарги. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. Якщо було подано апеляційну скаргу, постанова якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя

13.05.2015