Справа № 346/551/15-а
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2015-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2015 р. Справа № 876/3668/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шинкар Т.І.,

суддів Довгополова О.М.,Пліша М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м.Коломиї та Коломийському районі Івано-Франківської області на постанову Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10 березня 2015 року у справі №346/551/15-а за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м.Коломиї та Коломийському районі Івано-Франківської області про зобов'язання здійснити нарахування та виплату пенсії за попередній період, -

В С Т А Н О В И В:

02.02.2015р. ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м.Коломиї та Коломийському районі Івано-Франківської області (далі - Управління), просив зобов'язати Управління нарахувати та виплатити пенсію по інвалідності - ІІІ група загальне захворювання, за період з лютого 2004 року по серпень 2011 року, з урахуванням індексу інфляції за весь зазначений період; допустити постанову місцевого адміністративного суду про нарахування та виплату пенсії до негайного виконання.

Постановою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10.03.2015р., прийнятою в порядку скороченого провадження, позов задоволено частково: зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в м. Коломиї та Коломийському районі Івано-Франківської області нарахувати та виплатити ОСОБА_2, 1959 р.н., який проживає за адресою: АДРЕСА_1 пенсію по інвалідності, за період з лютого 2004 року по серпень 2011 року, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів; допустити негайне виконання постанови суду.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Управління подало апеляційну скаргу, просить скасувати постанову Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10.03.2015р. та відмовити в задоволенні позову. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. В тому, що ОСОБА_2 з лютого 2004 року не отримував пенсію, нема ніякої вини органів Пенсійного фонду України. При цьому, оскільки позивачу пенсія оформлена ще в 1994 році, перевіряти будь-які документи для визначення права на пенсію в 2002 році не було необхідності. Обов'язком Управління є припинення виплати пенсії у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд. Таким чином, припинення виплати проведено у відповідності до норм чинного законодавства у зв'язку з відсутністю пенсіонера, а не з вини органу, що призначає і виплачує пенсію.

Враховуючи те, що постанова суду першої інстанції прийнята в порядку скороченого провадження, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 197 КАС України розгляд даної справи судом апеляційної інстанції здійснюється в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, на основі наявних у справі доказів, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в м. Коломиї та Коломийському районі та з 01 липня 1997 року отримує пенсію по інвалідності: ІІІ група загального захворювання згідно з Законом України «Про пенсійне забезпечення», що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1, виданим Пенсійним фондом України 30.10.2014р. (а.с.16). Усі пенсійні виплати позивач отримував у готівковій формі - пенсію йому приносили додому.

09 вересня 2002 року під час особистого обшуку у ОСОБА_2, як затриманого виявлено та вилучено паспорт НОМЕР_2, паспорт НОМЕР_3, посвідчення водія НОМЕР_4, талон НОМЕР_5, пенсійне посвідчення НОМЕР_6 та інші документи, які в подальшому передані на зберігання в прокуратуру Тисменицького району, що підтверджується протоколом особистого обшуку затриманого (а.с.6).

У 2002 році обвинувальний висновок про обвинувачення позивача разом з матеріалами кримінальної справи направлено до Тисменицького районного суду, вироком якого у 2003 році ОСОБА_2 засуджено до 12 років позбавлення волі. 09 вересня 2014 року позивач звільнений по відбуттю міри покарання (а.с.15).

30.10.2014р. ОСОБА_2 звернувся в Управління з заявою про нарахування та виплату пенсії по інвалідності (ІІІ група) за період з вересня 2004 року по вересень 2011 року, яку не отримано з об'єктивних причин.

Листом Управління від 12.11.2014р. позивача повідомлено, що оскільки припинення виплати проведено у відповідності до норм чинного законодавства, у зв'язку з відсутністю позивача, поновлення виплати проведено згідно ч.1 ст.46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а саме проведено розрахунок розміру пенсії, починаючи з 17.09.2011р. Вказано, що для поновлення виплати пенсії з 2004 року правових підстав згідно норм чинного законодавства немає (а.с.10).

Вказане стало підставою для звернення ОСОБА_2 із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до положень ст.34 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991р. № 1788-XII (в редакції чинній на момент призначення пенсії) (далі - Закон №1788-XII) пенсії призначаються на весь час інвалідності, встановленої органами медико-соціальної експертизи.

Згідно з ст.89 Закону № 1788-XII (в редакції чинній на час позбавлення волі) у разі позбавлення пенсіонера волі виплата призначеної пенсії здійснюється на загальних підставах.

Відповідно до сумісного наказу Міністерства соціального забезпечення України та Міністерства внутрішніх справ від 02.12.92р. №369 «Про заходи по організації виплати пенсій засудженим пенсіонерам, які знаходяться в установах по виконанню покарань» на виконання статті 89 Закону України «Про пенсійне забезпечення» і з метою оперативного вирішення питання про виплату пенсій засудженим пенсіонерам, які знаходяться в установах по виконанню покарань, визначено проводити виплату пенсії засудженим пенсіонерам відповідно до роз'яснень Мінсоцзабезпечення України від 19.03.1992р. №14 за місцем знаходження вказаних установ.

З 01 січня 2004 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) відповідно до ч.1 ст.47 якого пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Згідно з ч.3 вказаної статті під час перебування пенсіонера в місцях позбавлення волі виплата призначеної йому пенсії здійснюється на загальних підставах у порядку, встановленому законодавством.

Частиною 1 ст. 122 Кримінально-виконавчого кодексу України, який набирав чинності з 1 січня 2004 року, передбачено, що засуджені мають право на загальних підставах на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.2 ст.122 Кримінально-виконавчого кодексу України особи, яким до відбування покарання призначена пенсія, підлягають державному пенсійному забезпеченню на загальних підставах. Призначена пенсія перераховується органами Пенсійного фонду України за місцем відбування покарання пенсіонера і з неї відшкодовуються витрати на його утримання у виправній колонії (харчування, речове майно, комунально-побутові послуги та інше), при цьому не менш як двадцять п'ять відсотків пенсії зараховується на особовий рахунок засудженого.

25 листопада 2005 року Постановою правління Пенсійного фонду України затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (в редакції 2005 року) абзацом 6 пункту 4 якого встановлено, що адміністрація установи, де пенсіонер відбуває покарання, надсилає органу, що призначає пенсію, за місцезнаходженням цієї установи повідомлення про прибуття засудженого до установи та довідку установи із зазначенням реквізитів для перерахування пенсії.

Відповідно до п.47 вказаного Порядку на підставі повідомлення адміністрації про прибуття засудженого пенсіонера до установи, де він відбуває покарання, орган Пенсійного фонду за місцезнаходженням установи надсилає запит пенсійної справи до органу Пенсійного фонду за попереднім місцем його проживання.

Також, спільним наказом Держдепартаменту та Пенсійного фонду України від 04.11.2004р. №№ 10715/03 4655/Гл визначено, що в разі прибуття до установи виконання покарань одержувача пенсії (засудженого) адміністрація установи надсилає органу Пенсійного фонду за її місцезнаходженням повідомлення про прибуття цього засудженого та довідку за підписом начальника та головного бухгалтера установи, в якій зазначаються реквізити для перерахування коштів. На підставі повідомлення та довідки орган Пенсійного фонду за місцем знаходження установи надсилає запит пенсійної справи до органу Пенсійного фонду за попереднім місцем проживання або відбування покарання засудженого.

На підставі аналізу вказаних законодавчих положень, колегія суддів приходить до переконання, що нормами чинного законодавства визначено та врегульовано порядок повідомлення про прибуття засудженого до установи, де він відбуває покарання, та нарахування йому пенсії. При цьому жодним нормативно-правовим актом не передбачений обов'язок засудженого щодо повідомлення ним про свій статус пенсіонера адміністрації виправного закладу при прибутті до місця відбування покарання.

З наявної в матеріалах справи довідки, виданої бухгалтерією Сокальської виправної колонії (№47), встановлено, що на рахунок засудженого ОСОБА_2 за час відбування покарання в Сокальській ВК-47 з 03.12.2003р. по 25.02.2009р. пенсія не надходила (а.с.12).

Відповідно до листа Софіївської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області (№45) за весь час відбування покарання в установі, повідомлення про запит пенсійної справи з Управління пенсійного фонду України в м.Коломия Івано-Франківської області не відправлялось, засуджений ОСОБА_2 пенсію в установі не отримував (а.с.13).

Згідно з листа прокуратури Тисменицького району від 22.09.2014р., вилучені під час обшуку у позивача документи у прокуратурі Тисменицького району відсутні (а.с.8).

Як встановлено судом першої інстанції, вилучені документи не були речовими доказами, тому до суду не були передані, відповідальні за їх зберігання особи, невідомі. Після відбуття покарання позивач змушений був поновлювати всі особисті документи.

Крім того, позивач відповідно до медичної довідки, виданої начальником лікувального закладу при Софіївській ВК №45, визнаний інвалідом ІІ групи до кінця відбування терміну покарання. Діагноз: «Посттравматична енцефалопатія ІІІ ст. у вигляді правобічного геміпарезу, гемігіпестезії. Хронічний посттравматичний церебральний арахноїдит. Дифузний кардіосклероз. Гіпертонічна хвороба ІІ ст. СНІ І А ст. Мутизм» (а.с.7).

Враховуючи вказане, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_2 не міг звернутися до адміністрацій установ виконання покарань щодо переводу пенсії, оскільки не мав документів, які б посвідчували право на її одержання, а також документів, що посвідчують його особу. Окрім того, законодавець такий обов'язок на пенсіонера не покладає.

Таким чином, колегія суддів приходить до переконання, що вина позивача у неотриманні пенсії за період перебування в установах Державної кримінально-виконавчої служби відсутня, що наданими відповідачем доказами не спростовується.

Зі змісту ч.3 ст.23 Загальної Декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 ст.46 Конституції України випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Відповідно до ст.87 Закону № 1788-XII нараховані суми пенсії, не затребувані пенсіонером своєчасно, виплачуються за минулий час не більш як за 3 роки перед зверненням за одержанням пенсії. Суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Положеннями ст.49 Закону № 1058-IV встановлено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд. Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Відповідно до ч.1 ст.46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Згідно з ч.2 вказаної статті нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Згідно листа Управління Пенсійного фонду України в місті Коломиї та Коломийському районі від 12 листопада 2014 року, вих. №118/М-12, виплата пенсії позивачу проведена по 31 січня 2004 року. З лютого по липень 2004 року ОСОБА_2 проводилось нарахування пенсії, яка не виплачувалась у зв'язку з відсутністю особи, а з серпня 2004 року нарахування пенсії припинено згідно ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», згідно з якою у разі не отримання пенсії протягом 6 місяців підряд територіальним органом Пенсійного фонду припиняється нарахування пенсії.

18 вересня 2014 року позивач звернувся до Управління Пенсійного фонду України в місті Коломиї та Коломийському районі із заявою про поновлення виплати пенсії. З жовтня 2014 року виплату пенсії по інвалідності поновлено.

Управлінням Пенсійного фонду проведено розрахунок розміру пенсії позивачу, починаючи з 17.09.2011р. В жовтні 2014 року на додаткові відомості йому нараховано 12 939, 54 грн., в тому числі одноразова виплата пенсії за період з 17.09.2011р. по 31.08.2012р. в сумі 9 792, 54 грн.(а.с.10).

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне вказати, що відповідно до п.2.1 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 30.04.2002р. № 8-2 (чинне на період відбування позивачем покарання) основними завданнями Управління, зокрема, є: ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Фонду та інших джерел, визначених законодавством.

Відповідно до пп.14 п.2.2 зазначеного Положення управління відповідно до покладених на нього завдань взаємодіє з місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, правоохоронними органами, підприємствами, установами та організаціями з питань діяльності Фонду.

Пунктом 2.5 цього Положення встановлено, що Управління зобов'язане у процесі своєї діяльності суворо додержуватися вимог чинного законодавства, законних інтересів підприємств, установ, організацій та громадян.

Враховуючи вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем порушено право позивача на соціальний захист, гарантоване ст.46 Конституції України, а тому з метою поновлення порушеного права слід зобов'язати Управління нарахувати та виплатити позивачу пенсію по інвалідності за період з лютого 2004 року по серпень 2011року, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, як це передбачено ст. 42 та ч.2 ст.46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Оскільки позивач не оскаржує постанову суду в частині відмови в позові, а тому в силу приписів ст.195 КАС України, така відмова не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 183-2, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м.Коломиї та Коломийському районі Івано-Франківської області залишити без задоволення, а постанову Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10 березня 2015 року у справі №346/551/15-а- без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала остаточна і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Т.І. Шинкар

Судді О.М. Довгополов

М.А.Пліш