Справа № 815/2071/15
Суддя: Балан Я. В.
Дата ухвалення: 2015-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2071/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2015 року м. Одеса

16 год. 58 хв.

У залі судових засідань № 31

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Балан Я.В.,

судді - Завальнюка І.В.

судді - Стефанова С.О.

при секретарі судового засідання - Свириді Х.С.

за участю сторін:

позивач - ОСОБА_1

перекладач - ОСОБА_2

представник відповідача - Кононєнко К.В. (за довіреністю)

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 114-15 від 27.02.2015 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду з позовом звернулась ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 114-15 від 27.02.2015 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є громадянкою ДР Конго та разом із сином ОСОБА_3 вимушено прибула на території України через реальну загрозу її життю, та життю її дитини. У своїх поясненнях, наданих органу міграційної служби, позивач зазначала, що на Батьківщині їй загрожує небезпека, тобто, висловила побоювання стати жертвою в своїй країні переслідувань за релігійною, політичною ознакою та вказала про залишення на Україні внаслідок загрози її життю, безпеці та свободі в своїй країні через застосування до неї тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження та покарання, проте вказані обставини під час прийняття оскаржуваного рішення досліджені не були. Таким чином, рішення Державної міграційної служби України № 114-15 від 27.02.2015 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту підлягає скасуванню як таке. що прийнято необґрунтовано, без урахування обставин, що мають значення для прийняття рішення та непропорційно, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване рішення.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, надав пояснення та просив суд задовольнити позов повністю, з підстав, викладених в адміністративному позові (аркуші справи 5-6).

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала, проти його задоволення заперечувала повністю та просила відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи тим, що за результатами проведеного аналізу відповідності заяви позивача вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» було встановлено, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, підтверджено відсутність умов, передбачених п. 13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур. Позивач, як слідує з матеріалів особової справи громадянки ДР Конго ОСОБА_1, залишила країну громадянської належності в листопаді 2012 року разом із неповнолітньою дитиною ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 легально, на підставі національних паспортів та одноразових віз. Причиною виїзду з Батьківщини та звернення за захистом в Україні позивач повідомила, що змушена була залишити країну громадянського походження через конфлікт з батьками та зазначила, що у 2008 році вона була зґвалтована руандійськими повстанцями, і коли народила дитину - родина від неї відмовилась. Як зазначила заявниця, після народження дитини, її батьки погрожували її життю та життю її сина, що і змусило іноземку виїхати до безпечної країни в пошуках притулку. 12.11.2012 року іноземка потрапила на території України. За захистом вперше звернулась 16.04.2013 року до ГУ ДМС України в м. Києві. Рішенням ДМС України від 17.09.2013 року, ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.02.2014 року по справі № 826/18540/13-а, рішення Державної міграційної служби України № 582-13 від 17.09.2013 року було скасовано, зобов'язано ДМС України повторно розглянути заяву іноземки. Під час повторного перебування в процедурі оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, 11.08.2014 року ОСОБА_1 звернулась із заявою про переведення її особової справи до ГУ ДМС України в Одеській області у зв'язку із зміною місця проживання. Під час розгляду матеріалів особової справи органом міграційної служби було встановлено, що заявницею надано сумнівні твердження, які не можуть бути розглянуті на користь іноземки, оскільки, як вбачається із наданої заявницею інформації, вона проживала разом із дитиною та батьками після зґвалтування, яке позивач вважає підставами для визнання її біженцем у тому ж самому місті протягом трьох років, не зверталась до правоохоронних органів своєї країни, а також не скористалась правом внутрішнього переміщення. Крім того заявниця не підпадає під конвенційні ознаки біженців (аркуші справи 26-30).

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, дослідивши обставини якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, суд вважає, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, є громадянкою ДР Конго, уродженка м. Кіншаса, неодружена, виховує неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, має незакінчену середню освіту, офіційно не працювала, займалась роздрібною торгівлею, згідно національного паспорту - за професією - швачка), не була членом жодних політичних, громадянських, молодіжних, військових, релігійних чи інших організацій на Батьківщині. На території України прибула легально, 12.11.2012 року, на підставі національних паспортів НОМЕР_2 та НОМЕР_3 та одноразових віз типу С № Y 00383354 та № Y 00383356 (аркуші справи 33-156).

16.04.2013 року ОСОБА_1 звернулась до ГУ ДМС України в м. Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтувавши її тим, що була змушена залишити свою країну, оскільки її батьки та соціум були проти її дитини. 26.08.2008 року військові солдати руандійці зґвалтували іноземку. Коли вона зрозуміла, що вагітна, її батьки зненавиділи та вимагали зробити аборт, а після народження сина вигнали з дому та вказали, що вони не будуть жити з дитиною від руандійців. Через конфлікт між руандійцями та жителями ДР Конго, заявниця не могла залишитися в Конго. Через загрозу того, що її дитину могли вбити, адже його матір завагітніла від ненависних руандійців, а також, через те, що іноземка не бажала, щоб її дитина зростала в соціумі, який ненавидить його та його матір, не можу станом на даний час повернутись на Батьківщину, у зв'язку із наявністю загрози, що її сина вб'ють через його походження (аркуші справи 89-90).

За результатами розгляду документів, щодо надання позивачу статусу біженця в Україні, ГУ Державної міграційної служби України в м. Києві був прийнятий висновок від 08.08.2013 року справа № 2013 Kyiv 0056 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтовуючи його тим, що: заявниця, бажаючи отримати документ, який дає право на легальне перебування на території України, надавала неправдиву або частково неправдиву інформацію співробітнику міграційної служби, що підпадає під сумнів, тим самим намагаючись ввести в оману; заявницею не було доведено обґрунтованість суб'єктивних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, наведені заявницею обставини не свідчать про переслідування з боку влади чи угрупування; відсутні факти загрози життю заявниці чи її малолітнього сина, безпеці чи свободі в країні походження через застосування до неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання; заяви про переслідування є очевидно необґрунтованими, а основною метою звернення з заявою є пошук кращих умов життя та роботи, а отже заявниця є економічним мігрантом, а не біженцем; заявниця прибула на територію України 12.11.2012 на підставі офіційної візи, однак до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в м. Києві звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту лише 16.04.2013, що суперечить вимогам ч.1 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (аркуші справи 150-157).

Рішенням Державної міграційної служби України від 17 вересня 2013 року № 582-13 був підтриманий вищезазначений висновок та відмовлено громадянці ДР Конго ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуш справи 87).

На підставі вказаного рішення, Управлінням у справах біженців ГУ ДМС України в м. Києві надано позивачу повідомлення № 188 від 25.09.2013 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке отримано позивачем 18.11.2013 року (аркуш справи 86).

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.02.2014 року по справі № 826/18540/13-а, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.05.2014 року, адміністративний позов громадянки Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління ДМС України в м. Києві про визнання неправомірними дій, скасування рішення № 582-13 від 17.09.2013 року та зобов'язання вчинити певні дії - задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення Держаної міграційної служби України № 582-13 від 17.09.2013 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язано Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянки Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1 від 16.04.2013 року № 56 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В іншій частині позову - відмовлено (аркуші справи 39-44).

Відповідно до ч. 10 ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», на виконання постанови Окружного адміністративного суду м. Києві від 12 лютого 2014 року у справі № 826/18540/13-а, а позовом громадянки Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про оскарження рішення від 17.09.2013 року № 582-13 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання вчинити певні дії, Державною міграційною службою України прийнято рішення № 47-14 від 07.07.2014 року, яким зобов'язано ГУ ДМС в м. Києві повторно розглянути заяву громадянки Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом вищевказаного рішення (аркуш справи 45).

Відповідно до ч. 10 ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», 16.07.2014 року головним спеціалістом відділу по роботі з біженцями ГУ ДМС України в м. Києві, розглянувши справу № 2013Kyiv0056 заявниці ОСОБА_1, громадянки ДР Конго, прийнято висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуш справи 47).

На підставі вказаного висновку, наказом № 393 від 16.07.2014 року було прийнято рішення «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. ДР Конго, ОСОБА_1» (аркуш справи 48).

28.07.2014 року, головним спеціалістом відділу по роботі з біженцями ГУ ДМС України в м. Києві проведено співбесіду з шукачем притулку ОСОБА_1, про що складено протокол. Вказаним протоколом зафіксовано причини еміграції в Україну, серед яких, заявниця вказала загрозу небезпеки у разі повернення на Батьківщину її сину, адже його народжено від руандійців та зазначила, що вказану дитину було народжено після зґвалтування іноземки руандійцями. Після народження сина, батьки заявниці питали, чому вона не зробила аборт, оскільки були проти народження дитини від повстанців. Люди в районі, де мешкала позивач, почали її ображати. Після зґвалтування, життя ОСОБА_1 перестало бути спокійним (аркуші справи 53-57).

11.08.2014 року до ГУ ДМС України в м. Києві надійшла заява ОСОБА_1 про переведення її справи з ДМС у м. Києві до ДМС в м. Одеса у зв'язку із зміною місця перебування на Україні (аркуш справи 60).

12.08.2014 року ГУ ДМС України в м. Києві було направлено на розміщення у ПТРБ у м. Одеса гр. ДР Конго ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 та її неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка документована Довідкою про звернення за захистом в Україні № 0002873 (аркуші справи 61, 62).

Наказом ГУ ДМС України в м. Києві № 503 від 02.09.2014 року, особову справу № 2013Kyiv0056 громадянки ДР Конго ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, було знято з обліку в Головному управління Державної міграційної служби України в місті Києві (аркуш справи 63).

Наказом Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області № 182 від 30.09.2014 року «Про постановку на облік», до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області взято на облік особову справу № 2013Kyiv0056 гр. ДР Конго ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 та присвоєно особовій справі № 2013Kyiv0056 реєстраційний номер № 2014 OD0243 (аркуш справи 67).

За результатами розгляду особової справи № 2014 OD0243 громадянки ДР Конго ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, на підставі всебічного вивчення наявних матеріалів, а також за умовами внутрішньополітичної ситуації в країні походження іноземки, ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок від 28.12.2014 року «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (аркуші справи 73-78).

Вказаний висновок мотивовано наявністю розбіжностей в наданій інформації, приховання важливої інформації стосовно місця проживання та шляху потрапляння до України, звернення за захистом із значним зволіканням, та через відсутність умова, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту».

Державною міграційною службою України, відповідно до ст. 10 закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами розгляду особової справи № 2014 OD 0243 ОСОБА_1, громадянки ДР Конго, ІНФОРМАЦІЯ_2, було прийнято рішення № 114-15 від 27.02.2015 року, яким підтримано висновок ГУ ДМС України в Одеській області та вирішено відмовити заявнику у визнанні його біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзацу 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні (аркуш справи 35).

Про прийняте рішення позивачу було повідомлено повідомленням № 198 від 19.03.2015 року, яке вона отримала 30.032015 року (аркуш справи 34).

Позивач вважає вказане рішення неправомірним та необґрунтованим, оскільки вона є громадянкою ДР Конго та разом із сином ОСОБА_3 вимушено прибула на території України через реальну загрозу її життю, та життю її дитини. У своїх поясненнях, наданих органу міграційної служби, позивач зазначала, що на Батьківщині їй загрожує небезпека, тобто, висловила побоювання стати жертвою в своїй країні переслідувань за релігійною, політичною ознакою та вказала про залишення на Україні внаслідок загрози її життю, безпеці та свободі в своїй країні через застосування до неї тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження та покарання, проте вказані обставини під час прийняття оскаржуваного рішення досліджені не були. Таким чином, рішення Державної міграційної служби України № 114-15 від 27.02.2015 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту підлягає скасуванню як таке. що прийнято необґрунтовано, без урахування обставин, що мають значення для прийняття рішення та непропорційно, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване рішення.

Проте, суд з такими доводами позивача не погоджується та вважає їх надуманими з наступних підстав.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 1 Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме: ним наводилися суперечливі факти, що викликає у суду обґрунтовані сумніви у їх правдоподібності.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Частиною 6 статті 8 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

В судовому засіданні позивач зазначив, що умовами визнання його біженцем або особою яка потребує додаткового захисту є його побоювання за власне життя та життя неповнолітнього сина, у разі повернення до країни громадянської належності, через те, що вказана дитина була народження після зґвалтування позивача руандійцями, після народження якої у іноземки під час її перебування на Батьківщині виникли проблеми із місцевим населенням, де проживала заявниця. Крім того, батьки позивача, погрожували її вбити та вбити її сина.

Проте, у ході розгляду заяви відповідачем та під час судового розгляду, позивачем не було надано жодних пояснень або будь-яких підтверджень реального ризику бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню.

Як зазначає відповідач, проведеним аналізом інформації, що була надана до управління, можливо встановити наступне. За ствердженнями іноземки, вона вибула з Батьківщини в листопаді 2012 року, разом із дитиною за допомогою порому дісталась Бурунді (під час повторного розгляду заяви вона зазначила, що дісталась Бурунді літаком), звідки вибула авіарейсом Бурунді - Росія - Україна. Місце перетину державного кордону України - аеропорт Бориспіль. Державний кордон нашої країни заявниця та її син перетинали легально, 12.11.2014 року, на підставі національних паспортів та одноразових віз типу С (паспорт заявниці НОМЕР_2, віза типу с № У00383354; паспорт сина заявниці НОМЕР_3, віза типу с № У00383356).

В паспорті заявниці та її дитини відсутні жодні позначки про виїзд з будь-якої країни, тому точний маршрут потрапляння в Україну відслідкувати не передбачається можливим.

Щодо причин виїзду з Батьківщини, заявниця повідомила, що змушена була покинути країну громадянського походження через конфлікт із батьками. Іноземка зазначила, що в 2008 році вона була зґвалтована руандійськими повстанцями, і коли народила дитину, родина від неї відмовилась. Заявниця розповіла, що батьки вимагали від неї зробити аборт, а після народження дитини почали погрожувати її життю та її сина, що і змусило іноземку виїхати до безпечної країни в пошуках притулку. 12.11.2012 року іноземка разом із неповнолітнім сином потрапила на територію України, 16.04.2013 року звернулась за захистом до ГУ ДМС України в м. Києві. Рішенням ДМС України від 17.09.2013 року заявниці було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через відсутність умов, передбачених пп. 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Зазначене рішення іноземка оскаржувала в судових інстанціях м. Києва, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.02.2014 року по справі № 826/18540/13-а Державну міграційну службу України було зобов'язано повторно розглянути заяву іноземки. Під час повторного перебування в процедурі оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, 11.08.2014 року іноземка звернулась із заявою щодо переведення її особової справи до ГУ ДМС України в Одеській області у зв'язку зі зміною місця проживання. 30.09.2014 року особова справа № 2013КУІУ0056 була взята на облік ГУ ДМС України в Одеській області, справі було присвоєно реєстраційний номер .

Згідно постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.02.2014 року по справі № 826/18540/13-а, відповідача було зобов'язано повторно розглянути заяву громадянки ДР Конго ОСОБА_1 з урахуванням виявлених недоліків, на які послався суд, а саме: відсутність в матеріалах особової справи даних щодо збору відповідачами достатньої інформації про ситуацію у країні походження іноземки; заявлений іноземкою факт зґвалтування та масовість аналогічних дій з боку військових свідчить про небезпеку для неї у країні походження.

Як вбачається з матеріалів особової справи та висновку відповідача від 29.12.2014 року «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», відповідачем було проведено аналіз ситуації по країні походження іноземки можливо дійти висновку про дійсно нестабільну ситуацію в певних регіонах країни (Північне та Південне Киву та прилеглі території). Так, за даними УВКБ ООН, згідно вказаного висновку: з початку 2012 року спалахи конфліктів і насилля в Північному та Південному Киву призвели до погіршення гуманітарної ситуації у східній частині Демократичної Республіки Конго. Східне та Південне Киву нещодавно були приголомшені зіткненнями між озброєними силами та повстанськими рухами М 23 в Східному Киву, а також між урядовими силами та іншими озброєними групами (Райа Мутомбокі, Май Май Нйатура) в Південному Киву. Конфлікт характеризується широко розповсюдженим насиллям та частими повідомленнями повсюдним порушенням прав людини (http://unhcr.ors.ua/attachments/article/841/DRC-non-return.rus Nov%202012.pdf).

Згідно анкети позивача, реєстраційного листа та протоколів співбесід, проведених 28.07.2014 року, 23.04.2013 року, та 17.06.2013 року, заявниця стверджувала, що вона проживала саме у м. Гома (провінція Північне Ківу), в той же час в неї відсутні будь-які документальні підтвердження проживання в цьому регіоні. Так, національний паспорт НОМЕР_2 заявниця отримала у м. Кіншаса 19.11.2010 року, місце постійного проживання заявниці, згідно запису у вказаному паспорті - м. Дуала (Камерун).

У національному паспорті сина заявниці НОМЕР_3 також зазначене, що він народився у м. Дуала (Камерун), при цьому іноземка надала органу міграційної служби дані, що він народився у м. Гома (ДР Конго).

Так, на думку відповідача, зазначені розбіжності не надають підстав вважати, що іноземка дійсно проживала в зоні конфлікту якнайменше з моменту народження дитини (2009 рік), що унеможливлює проведення ґрунтовного аналізу ситуації в країні походження, посилаючись лише на інформацію щодо ситуації в конфліктних регіонах ДР Конго.

Під час потрапляння до повторної процедури оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із заявницею був проведений протокол співбесіди, в якому, згідно матеріалів особової справи, вона не надала додаткової інформації стосовно власних переслідувань.

Таким чином, з урахуванням вказаних обставин, суд погоджується з доводами відповідача, що вищезазначені сумнівні твердження в даному випадку не розглядаються на користь заявниці, з наданих тверджень вбачається, що вона проживала разом із дитиною та батьками протягом трьох років, що суперечить її твердженням про постійні погрози вбивства чи нелюдського поводження з боку батьків або спільноти.

Стосовно ситуації із зґвалтуванням заявниці та масовості подібних фактів, під час повторного розгляду заяви громадянки ДР Конго, відповідачем підтверджується інформацією по країні походження в провінціях Північне та Південне Киву та прилеглих територіях в результаті внутрішнього військового конфлікту. Так, згідно наявної інформації в мережі Інтернет (http://www.оhchr.ors/en/NewsEvents/Panes/Media,aspx; http: //www.un.org/apps/ news/story.asp? NewsID= 42507&Cr=democratic&Crl=congo; http ://reliefweb. int/sites/reliefweb. int/files/resources/Rapport%20Complet_l7.pdf), насильство супроводжується високим рівнем зґвалтувань, вбивств та мародерства, що служить причиною незадовільної гуманітарної ситуації. Згідно повідомлень, масові зґвалтування та інші форми сексуального насильства продовжують здійснюватись учасниками конфлікту, зокрема, під час нападів на населенні пункти, найчастіше у відповідь на нібито співробітництво жертв із озброєними групами або національною армією, тощо. В грудні 2012 року влада ДР Конго підписала перемир'я із повстанцями (http://www. bbc. со. uk/russian/rolling_news/2013/12/131212_rn_congo_m23_peace deal.shtml), згідно доповіді Робочої групи з прав людини Генеральної Асамблеї ООН від 07.07.2014 року, соціально-політична ситуація в країні має тенденції щодо позитивних змін (повний текст доповіді за посиланням: http: //www, refworld. ors, ru/coiintry,.,, COD,, 542017d84,0. html).

З урахуванням вказаного, суд погоджується з доводами відповідача, що заявниця не надала жодної інформації стосовно саме конфлікту в певних регіонах ДР Конго, що в свою чергу робить сумнівним сам факт того, що заявниця була учасником чи свідком зазначених подій. Інформація щодо конфлікту в Киву та боїв у м. Гома є загальновідомою, розбіжності в наданій інформації стосовно зґвалтування та подальших подій не надають можливості вважати розповідь іноземки правдоподібною. Таким чином, підтвердити чи спростувати наявні твердження щодо зґвалтування не передбачається можливим, в той же час, при аналізі заяв шукачів притулку необхідно аналізувати і можливість внутрішнього або зовнішнього переміщення.

Так, згідно інформації, наявної в національному паспорті заявниці, ОСОБА_1 перебувала тривалий час на території Камеруну, при цьому, під час розгляду її заяви органом ДМС України вказаний факт приховала, що в свою чергу свідчить про маніпулювання загальновідомою інформацією щодо ситуації в країні її походження та приховання дійсних причин прибуття на території України, які не пов'язані із переслідуваннями чи загрозою життю.

З урахуванням зазначених, досліджених у ході розгляду матеріалів особової справи позивача органом міграційної служби та під час судового розгляду справи фактів та обставин, суд погоджується з доводами відповідача щодо наявності розбіжностей в наданій інформації (проаналізовані в рекомендаційному висновку під час першого звернення), приховання важливої інформації стосовно місця проживання та шляху потрапляння в Україну (не було надано жодних пояснень щодо отримання української візи в Бельгії та відсутності позначок про виїзд в національному паспорті), звернення за захистом із значними зволіканнями (потрапляння в Україну сталося 12.11.2012 року, звернення за захистом відбулося лише 16.04.2013 року), та відсутності умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно Директиви Ради європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» № 8043/04 від 29.04.2004 року, з даного питання мають досліджуватись наступні фактори: раельна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Проте, оскільки, як було встановлено під час розгляду заяви позивача про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач не переслідувався на території країни своєї громадянської належності, окрім зазначеного позивачем факту щодо її зґвалтування, який жодним чином не обґрунтовано, заявлена інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань. Крім того, у ході судового розгляду справи було встановлено, що позивач до правоохоронних органів своєї країни не зверталась із заявою про притягнення до відповідальності осіб, винних у зґвалтуванні, тощо.

Згідно приписів ст. 10 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, передбачені ст. 6 вищевказаного Закону.

Таким чином, вивчивши наведені позивачем обставини та матеріали справи, суд погоджується з доводами відповідача щодо неможливості обґрунтувати причину виїзду іноземця з країни походження з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за наступними ознаками: расова належність; віросповідання; національність; громадянство чи підданство; відношення до певної соціальної групи; політичні переконання.

Крім того, також судом взято до уваги встановлені обставини щодо довгострокового прожиття разом із сім'єю після народження сина (протягом трьох років), що ставить під сумнів надані доводи у ході проведення співбесіди та подання заяви про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту стосовно того. Що у разі її повернення її бать (інші особи) можуть вбити її та її дитину, тощо.

Враховуючи вищезазначене, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, пояснення позивача, на думку суду, немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Стосовно додаткової форми захисту, відповідно до ст.1 п.13 Закону, характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну через певні причини з іншого боку.

Відповідно до пункту 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

В даному випадку судом не встановлено існування загрози життю, безпеці чи свободі позивача в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Таким чином, враховуючи вищезазначене та через відсутність умов, передбачених абзацом 4 п. 1 ст. 6 , відповідачем й було прийнято рішення щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Демократичної республіки Конго ОСОБА_1.

З урахуванням вказаного, дослідивши матеріали справи та надані сторонами пояснення, суд підтримує доводи відповідача та вважає правомірним рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки ані під час проведення співбесіди, ані під час судового розгляду справи позивачем не було доведено наявності передбачених законом підстав (обставин), які б свідчили про наявність реальної загрози життю та здоров'ю позивача у разі його повернення до країни походження.

При вирішенні справи суд бере до уваги, що відповідно до вимог ч.ч. 1 і 2 ст. Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

За змістом ч. 8 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України, позивачем в адміністративній справі є особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов.

Тобто, особа, яка звертається до адміністративного суду з позовом, має довести наявність факту порушення оскаржуваним рішенням, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень саме її прав та інтересів у сфері публічно-правових відносин, які потребують судового захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, які мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінюючи надані у справі докази, виходить із принципів адміністративного судочинства - змагальність, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин справи, згідно із яким розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ч. 1 ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

На підставі з'ясованих обставин та наведених вище норм чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість рішення відповідача № 114-15 від 27.02.2015 року та вважає його таким, що прийнято на підставі, у межах та відповідно до наданих повноважень з підстав, передбачених нормами чинного законодавства, у зв'язку із чим позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення державної міграційної служби України № 114-15 від 27.02.2015 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 11, 69, 71, 72, 86, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 114-15 від 27.02.2015 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити повністю.

Постанова суду може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено та підписано 29 травня 2015 року.

Суддя Я.В. Балан

Суддя І.В. Завальнюк

Суддя С.О. Стефанов