Справа № 826/6444/15
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2015-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 травня 2015 року № 826/6444/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк"
до Районного відділу Державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_1
про скасування постанов
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулось до суду з позовом до Районного відділу Державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_1 про скасування постанов про арешт майна від 20.03.2015 ВП № 46966041 та від 20.03.2015 ВП №46965937 в частині накладення арешту на частину нежитлової будівлі літера «Ж» загальною площею 3827,60 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Позов обґрунтовано тим, що вказаний об'єкт нерухомого майна є предметом іпотеки за іпотечним договором №09-І/121 посвідченим приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округа, відповідно до якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю (позивачу) зазначене майно у якості забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту. Позивач є переможцем електронних торгів проведених Головним управлінням юстиції у Київській області в рамках виконавчого провадження №43543869 відкритого на підставі виконавчого напису нотаріуса №2810 виданого 08.05.2014 про звернення стягнення на заставне майно, яке належить ОСОБА_1 та задоволення вимог ПАТ «Укрсоцбанк», проте оскарженою постановою накладено арешт на все майно останньої.

Відповідач заперечував проти задоволення позову з підстав викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи, проте явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, хоча був належним чином повідомлений про час, дату та місце судового вирішення справи.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору в судове засідання не прибула, хоча була належним чином повідомлена про час, дату та місце судового вирішення справи.

Згідно з ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у різі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

В судовому засіданні на підставі ч. 6 ст. 128 КАС України ухвалено про вирішення справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва,

ВСТАНОВИВ:

Між ПАТ «Укрсоцбанк» та виробничим приватним підприємством «Меблева фабрика «Модерн» 28.07.2008 укладено генеральний договір №06-10/222 про здійснення кредитування з наступними змінами та доповненнями внесеними додатковою угодою №1 від 31.08.2012 відповідно до яких Банк зобов'язується надати позичальнику грошові кошти в доларах США, в Євро та гривнях в межах загального ліміту 785 000 доларів США, кредитування здійснюється з 28.07.2008 по 27.07.2013 на підставі укладених додаткових договорів.

Також, 28.07.2008 між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір №09/І-121 посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округа та зареєстрований в реєстрі №3477, відповідно до якого предметом іпотеки є частина нежитлової будівлі літера «Ж» загальною площею 3827,60 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В подальшому, 08.05.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу вчинено виконавчий напис зареєстрований в реєстрі за №2810 на вказане нерухоме майно, на підставі якого постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження №43543869.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що постановою державного виконавця Районного відділу Державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області від 20.03.2015 відкрито виконавче провадження № 46966041 з примусового виконання постанови від 07.03.2015 №963582 виданої Відділом ДАІ про стягнення з ОСОБА_1 1020 грн штрафу на користь держави.

Також, постановою від 20.03.2015 ВП №46966041 накладено арешт на все майно ОСОБА_1 у межах суми стягнення 1122 грн та оголошено заборону здійснення його відчуження.

Крім того, постановою державного виконавця Районного відділу Державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області від 20.03.2015 відкрито виконавче провадження № 46965937 з примусового виконання постанови відділу ДАІ від 05.03.2015 №963581 про стягнення з ОСОБА_1 850 грн штрафу на користь держави.

Також, постановою від 20.03.2015 ВП №46965937 накладено арешт на все майно ОСОБА_1 у межах суми стягнення 935 грн та оголошено заборону здійснення його відчуження.

Позивач, вважаючи постанови про накладення арешту на майно боржника незаконними та такими, що порушують його права, звернувся з відповідним позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу вимог ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Стаття 5 Закону України "Про виконавче провадження" визначає, що державний виконавець зобов'язаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

Частиною 1 статті 7 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому повноваження у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Відповідно до положень ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Згідно ч. 8 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку".

Відповідно до довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкту нерухомого майна частина нежитлової будівлі літера «Ж» загальною площею 3827,60 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано іпотеку на підставі вказаного вище договору іпотеки 28.07.2008.

Отже позивач у відношенні інших обтяжувачів має вищий пріоритет щодо переданого в іпотеку майна, оскільки право іпотеки виникло до винесення виконавчого документа, на підставі якого прийнято оскаржені постанови, а отже, позивач має першочергове право на задоволення вимог як іпотекодержатель.

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про іпотеку» після продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах або продажу предмета іпотеки відповідно до статті 38 цього Закону припиняються будь-які права та вимоги інших осіб на нерухоме майно, що було предметом іпотеки, які виникли після державної реєстрації іпотеки за іпотечним договором, згідно з яким було звернене стягнення на предмет іпотеки. Це правило не застосовується у разі придбання предмета іпотеки іпотекодавцем.

З матеріалів справи вбачається, що 06.03.2015 відбулись електронні торги щодо реалізації частини нежитлової будівлі літера «Ж» загальною площею 3827,60 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, за результатом яких переможцем визнано позивача відповідно до протоколу від 06.03.2015 №58976.

В подальшому, 06.04.2015 приватним нотаріусом Білоцерківського міськрайонного округу позивачу видано свідоцтво про придбання з електронних торгів предмету іпотеки та в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.04.2015 зареєстровано право власності на вказане майно за позивачем.

Таким чином арешт майна ОСОБА_1, в тому числі майна переданого в іпотеку, з метою задоволення вимог стягувача, якій не є іпотекодержателем суперечить ст.54 Закону України "Про виконавче провадження", що у свою чергу свідчить про порушення права позивача, як іпотекодержателя та як власника такого майна.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

З урахуванням викладеного, з метою захисту прав та інтересів позивача, суд вбачає наявними підстави для зняття арешту з об'єкту нерухомого майна: частина нежитлової будівлі літера «Ж» загальною площею 3827,60 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 накладеного постановами від 20.03.2015 ВП №46966041, ВП №46965937; зобов'язання відповідача вчинити дії, визначені в ч. 2 ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження", а саме: прийняти постанову про зняття арешту з вказаного майна.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, системно проаналізувавши приписи законодавства України, оцінивши докази, які наявні в матеріалах справи, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 94, 128,158-163, 181 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити.

2. Зняти арешт з об'єкту нерухомого майна: частина нежитлової будівлі літера «Ж» загальною площею 3827,60 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 накладеного постановами районного відділу Державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції від 20.03.2015 у ВП №46966041 та від 20.03.2015 у ВП №46965937.

3. Зобов'язати районний відділ Державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції вчинити дії, визначені в ч. 2 ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження", а саме: прийняти постанову про зняття арешту з об'єкту нерухомого майна: частина нежитлової будівлі літера «Ж» загальною площею 3827,60 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя В.І. Келеберда