Справа № 802/4150/14-а
Суддя: Швед Е.Ю.
Дата ухвалення: 2015-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" травня 2015 р. м. Київ К/800/10238/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді Шведа Е.Ю.,

суддів Горбатюка С.А.,

Мороз Л.Л.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за

касаційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_4

на постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2015 року

у справі № 802/4150/14-а

за позовом ОСОБА_2

до Головного управління Держземагенства у Вінницькій області,

третя особа ОСОБА_5,

про визнання незаконним та скасування наказу,

встановив:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держземагенства у Вінницькій області, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держземагенства у Вінницькій області № 2-3257/15-14 СГ від 10 жовтня 2014 року.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 18 грудня 2014 року позов задоволено, визнано незаконним та скасовано наказ Головного управління Держземагентства у Вінницькій області від 10 жовтня 2014 року № 2-3257/15-14-СГ «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою».

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2015 року постанову суду першої інстанції скасовано, ухвалено нову постанову, якою в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати і залишити в силі постанову суду першої інстанції. Вимоги касаційної скарги мотивовані тим, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, дійшов помилкового висновку про те, що заява ОСОБА_5, з якою вона зверталась до відповідача, відповідає вимогам закону. Крім того, порушено вимоги закону щодо надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства єдиним масивом.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин справи, суд дійшов наступного висновку.

Судами встановлено, що 24 вересня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до начальника головного управління Держземагентства у Вінницькій області з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду орієнтовною площею 65,97 га на території Комсомольської сільської ради Козятинського району Вінницької області. Вказане клопотання надійшло разом з доданими до нього матеріалами та зареєстровано відповідачем 26 вересня 2014 року.

23 вересня 2014 року ОСОБА_5 також звернулась з аналогічним клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в орендну орієнтовною площею 53,8 га на території Комсомольської сільської ради Козятинського району Вінницької області. Вказане клопотання надійшло разом з доданими до нього матеріалами та зареєстровано відповідачем 24 вересня 2014 року.

10 жовтня 2014 року Головним управлінням Держземагентства у Вінницькій області прийнято наказ «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» № 2-3257/15-14-СГ, відповідно до якого ОСОБА_5 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовано площею 54,00 га в оренду із земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Комсомольської сільської ради Козятинського району Вінницької області для ведення фермерського господарства.

Разом з тим, листом від 29 жовтня 2014 року вих. № 31-2-0.3-93832-14 відмовлено у надані земельної ділянки ОСОБА_2 з тих підстав, що вказана земельна ділянка надана ОСОБА_5 відповідно до наказу «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» № 2-3257/15-14-СГ від 10 жовтня 2014 року.

Позивач, вважаючи, що зазначений наказ є незаконним та таким, що порушує його права, свободи та інтереси звернулась до суду з даним позовом про його скасування.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що спірний наказ прийнятий відповідачем з порушенням процедури надання особі земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства, а саме з відповідним клопотанням особа звернулась за відсутності графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, в порушення вимог закону земельну ділянку надано не єдиним масивом.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що у відповідача не було підстав відмовляти ОСОБА_5 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства.

Суд касаційної інстанції не погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції та вважає законним і обґрунтованим рішення суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Питання надання земельних ділянок державної або комунальної власності в оренду для створення фермерських господарств регулюється, зокрема, ЗК України, Законом України «Про фермерське господарство».

Згідно з ч. 4 ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Аналогічні вимоги закріплені в ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство», відповідно до змісту якої, для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.

У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі.

Як встановлено судом першої інстанції та не спростовано судом апеляційної інстанції, з посиланням на лист управління Держземагентства у Козятинському районі Вінницької області № 6685 від 15 грудня 2014 року, 24 вересня 2014 року ОСОБА_5 звернулась до управління Держземагентства у Козятинському районі Вінницької області з заявою про надання викопіювання на земельну ділянку із земель запасу на території Комсомольської сільської ради для ведення фермерського господарства, яке погоджено їй, як і ОСОБА_2, лише 25 вересня 2014 року.

З рахуванням тієї обставини, що ОСОБА_5 звернулась до відповідача з клопотанням 23 вересня 2014 (до відповідача клопотання надійшло 24 вересня 2014 року), а викопіювання на земельну ділянку із земель запасу на території Комсомольської сільської ради для ведення фермерського господарства отримала не раніше 25 вересня 2014 року, то станом на день звернення до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду орієнтовною площею 65,97 га на території Комсомольської сільської ради Козятинського району Вінницької області, ОСОБА_5 не мала викопіювання на земельну ділянку, тому не виконала вимоги закону, що до клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, про що обґрунтовано вказано судом першої інстанції.

Крім того, згідно з ч. 7 ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство» земельні ділянки надаються громадянам для ведення фермерського господарства єдиним масивом з розташованими на них водними джерелами та лісовими угіддями, наближеними до існуючих шляхів, електро- і радіотелефонних мереж, газо- і водопостачальних систем та інших видів інженерної інфраструктури.

Як встановлено судом першої інстанції та не спростовано судом першої інстанції, спірним наказом «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» № 2-3257/15-14-СГ від 10 жовтня 2014 року, яким надано дозвіл ОСОБА_5 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовано площею 54,00 га території Комсомольської сільської ради Козятинського району Вінницької області, яка складається з трьох окремих земельних ділянок площею 8,7454 га, 37,1786 га та 7,8909 га та які відповідно не є одним масивом, що є порушенням норми ч. 7 ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство».

Наведені порушення норм ЗК України та Закону України «Про фермерське господарство» в частині, що регулюють спірні правовідносини, є недотриманням процедури надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства ОСОБА_5, що в свою чергу свідчить про незаконність спірного наказу № 2-3257/15-14-СГ від 10 жовтня 2014 року.

При цьому, варто зауважити, що посилання суду апеляційної інстанції на норми ч. 3 ст. 123 ЗК України, відповідно до якої, підставою відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку, є помилковим з огляду на те, що уповноваженим органом підлягає розгляду тільки таке клопотання, яке відповідає вимогам закону.

У разі ж невідповідності клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду вимогам закону, таке клопотання не може бути предметом розгляду відповідного органу виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, взагалі.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, скасувавши спірний наказ № 2-3257/15-14-СГ від 10 жовтня 2014 року, суд апеляційної інстанції помилково скасував його законне та обґрунтоване рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ст. 226 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

За таких обставин, касаційної скарга підлягає задоволенню, а постанова суду апеляційної інстанції - скасуванню.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2015 року скасувати та залишити в силі постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 18 грудня 2014 року.

Ухвала набирає законної сили у порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України та не підлягає оскарженню, проте може бути переглянута з підстав, у строк та у порядку, визначених статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: