Справа № 2014/1470/2012
Суддя: Нестерцова Н. В.
Дата ухвалення: 2012-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

2014/1470/2012
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2012 року м. Зміїв

Суддя Зміївського районного суду Харківської області Нестерцова Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Зміївському районі Харківській області про визнання неправомірними дій та зобов"язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

03.10.2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, а 20.03.2012 року з уточненою позовною заявою до управління Пенсійного фонду України в Зміївському районі Харківській області, про визнання неправомірними дій та зобовязання вчинити дії щодо нарахування та виплати йому підвищення до пенсії відповідно до ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за період з 01.01.1999 року.

Ухвалою Зміївського районного суду від 21.03.2012 року залишено без розгляду уточнений адміністративний позов ОСОБА_1 в частині вимог до управління Пенсійного фонду України в Зміївському районі Харківській області про визнання неправомірними дій та зобовязання вчинити певні дії за період до 02.04.2011 року; прийнято до розгляду уточнений адміністративний позов ОСОБА_1 в частині вимог до управління Пенсійного фонду України в Зміївському районі Харківській області про визнання неправомірними дій та зобовязання вчинити певні дії за період з 03.04.2011 року.

В обґрунтування позовної заяви позивач ОСОБА_2 зазначив, що він є учасником бойових дій, інвалідом війни 2-ї групи, отримує пенсію по інвалідності.

Згідно ст. ст. 12, 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та ст. 15 Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу" особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які є ветеранами війни, було встановлено підвищення пенсій інвалідам війни ІІ групи на 350% мінімальної пенсії за віком, інвалідам 3 групи на 200% мінімальної пенсії за віком.

Однак підвищення до пенсії у зазначеному розмірі він не отримує внаслідок невиконання відповідачем зазначеної норми закону.

У серпні 2011 року він звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області з заявою про перерахунок пенсії, але йому було відмовлено з посиланням на те, що йому нібито виплачувалось підвищення до пенсії як інваліду війни відповідно до норм чинного законодавства.

Згідно ч. 3 ст. 63 Закону "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу" призначені пенсії військовослужбовцям перераховуються з підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, що дає право на отримання суми пенсії з урахуванням підвищення грошового забезпечення з часу їх введення відповідними нормативними актами та отримувати суму пенсії з урахуваннм всіх надбавок, встановлених законодавством у абсолютному розмірі перерахованої суми.

Розмір мінімальної пенсії за віком, визначений п. 1 Закону № 2291-IV від 23.12.2004 р. Про внесення змін до Закону України № 1058-IV від 09.07.2003 р. Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування: мінімальна пенсія за віком встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

2.

Пунктом 2 розділу II Закону №2291 встановлено, що дія ст. 28 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхуванняпоширюється також на всіх пенсіонерів, яким пенсію призначено до набрання чинності Законом № 2291 від 23.12.2004 р.

Законом № 2505-ІV від 25.03.2005 р. статтю 28 Закону України № 1058-ІV від 09.07.2003 р. Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхуваннябуло доповнено ч. 3, згідно якої мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений ч. 1 ст. 28 Закону, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, встановлених Законом №2505 від 25.03.2005 р.

Згідно ч. 1 ст. 28 зазначеного закону, мінімальна пенсія за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Внесення таких змін до Закону є обмеженням прав пенсіонерів, оскільки Закон №2505-ІV від 25.03.2005 р. є єдиним Законом, яким регулюються відносини, щодо визначення соціальної пенсії за віком. Відсутність Закону, який регулює конкретний механізм реалізації права громадян, не може бути підставою для невиконання норм Закону, при цьому необхідно керуватися нормами, які не мають автоматичної дії. Зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії.

На підставі ч. 3 ст. 46 Конституції України, пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

З 1 липня 2006 року вступив в дію Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 5 жовтня 2005 р. № 2939, яким було встановлено інші норми і розміри підвищення до пенсії: з 1 січня 2006 р. особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, - 70 % прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; інвалідам І групи - 50, II групи - 40, III групи - 30; з 1 липня 2006 р. учасникам бойових дій - 25%, членам сімей загиблих, дружинам померлих інвалідів війни - 25%,; дружинам померлих ветеранів, визнаних інвалідами з інших причин, - 10; з 1 січня 2007 р. учасникам війни, нагородженим орденами і медалями, - 15%, іншим учасникам війни - 10% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Зазначеними змінами було зменшено розмір підвищення до пенсії, що є очевидним обмеженням права відповідних категорій військовослужбовців на соціальний захист.

Таким чином, з 1 липня 2006 року його право на отримання підвищення до пенсії було зменшено як інваліду війни 2-ї групи з 350% до 40% прожиткового мінімуму, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком (прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність).

Відповідно до ч. 3 ст. 1-2 Закону України Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімейнормативно правові акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги військовослужбовців та членів їх сімей, є недійсними. Крім того, ст. 2 вказаного Закону передбачено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців у правах і свободах, встановлених законодавством України.

Ст. 2 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" встановлено, що права та пільги для ветеранів війни і членів їх сімей, встановлені раніше законодавством України і законодавством колишнього Союзу PCP, не можуть бути скасовані без їх рівноцінної заміни, нормативні акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є недійсними.

В рішеннях Конституційного суду №5-рп/2002 від 20.03.2002 p., №7-рп/2004 від 17.03.2004 p., №20-рп/2004 від 01.12.2004 p., №6-рп/2007 від 09.07.2007 р. та №10-рп/2008 від 22.05.2008 p., зазначено, що для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які, передбачено чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення достатнього життєвого рівня, який принаймі не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом, звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції не допускається.

Конституційний Суд України відзначив, що зупинення дії положень законів, якими визначено права і свободи громадян, їх зміст та обсяг, є обмеженням прав і свобод і може мати місце лише у випадках, передбачених Основним Законом України. У статті 64 Конституції України вичерпно визначено такі випадки, а саме передбачено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод людини із зазначенням строку дії цих обмежень, та визначено ряд прав і свобод, які не можуть бути обмежені за жодних обставин.

3.

Внаслідок зупинення на певний час дії чинних законів України, якими встановлено пільги, компенсації чи інші форми соціальних гарантій, відбувається фактичне зниження життєвого рівня громадян, який не може бути нижчим від встановленого законом прожиткового мінімуму (частина третя статті 46 Конституції України), та порушується гарантоване у статті 48 Конституції України право кожного на достатній життєвий рівень.

Згідно Рішення Конституційного суду України №6-рп/2007 від 09.07.2007 року та відповідно до частини третьої статті 22, статті 64 Конституції України право громадян на соціальний захист, інші соціально-економічні права можуть бути обмежені, у тому числі зупиненням дії законів (їх окремих положень), лише в умовах воєнного або надзвичайного стану на певний строк.

Згідно п. 3.2. Рішення Конституційного суду України №6-рп/2007 від 09.07.2007 року, невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб становить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної правової держави.

Таку правову позицію Конституційний Суд України висловив у Рішенні від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій) (пункт 6 мотивувальної частини). В п. 2 Постанови Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 р. Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддязазначено: Суди при розгляді конкретних справ, враховуючи ст. 8 Конституції України, де зазначено, що Конституція України має найвищу юридичну силу, а ії норми є нормами прямої дії, мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції і в усіх випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Відповідно вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду суд, розглядаючи даний позов, повинен застосовувати безпосередньо Конституцію України.

Внесені зміни до пенсійного законодавства (ст. ст. 15, 43 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб, ст. ст. 12, 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), обмежують права учасників бойових дій та інвалідів війни.

Виходячи з наведеного, при нарахуванні йому підвищення пенсії, як інваліду війни 2-ї групи посадові особи управління Пенсійного фонду України Зміївського району Харківській області повинні керуватися Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 № 3551-ХІІ в редакції від 22.12.1995 року (зміни набрали чинності з 02.01.1996 року), Конституцією України та Законами України, які не порушують його права у сфері соціального захисту.

Також, необхідно керуватися положеннями Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людинивід 23 лютого 2006 року N 3477-IV, який регулює відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людинивстановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Правовідносини, що виникають в процесі реалізації права на отримання надбавки до пенсії основані на принципі юридичної визначеності. Зазначений принцип не дозволяє державі посилатися на відсутність певного нормативного акта, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах. Як свідчить позиція Суду ЄС у справі "Кечко проти України", "Бурдов проти Росії", № 59498/00, пар. 35, ECHR 2002-ІІІ (mutatis mutandis), справа Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office), принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють

4.

протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обгрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Згідно з ч. 2 ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, суми пенсії не одержані пенсіонером вчасно з вини органа, що призначає й виплачує пенсію, повинні бути виплачені за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Законом №857-V від 03.04.2007р. внесено зміни до ч. 2 ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осібвідповідно до внесених змін виплаті за минулий час без обмежень підлягають лише нараховані суми пенсії, що не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України. В той же час відповідно до ч. 2 ст. 87 "Про пенсійне забезпечення" виплаті за минулий час без обмежень підлягають всі суми пенсій, не одержані пенсіонером з вини органу, який призначає або виплачує пенсію.

Отже, при прийнятті рішення суду належить керуватися ч. 2 ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осібв редакції, що діяла до 08.06.2007року.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_3 не зявилися. Представник позивача ОСОБА_3 подав заяву про розгляд справи за його відсутністю та відсутністю позивача, на позовних вимогах наполягав.

Представник відповідача ОСОБА_4 у судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність та заперечення проти позову.

У запереченнях зазначено, що ОСОБА_1 з 06.04.2011 року призначено пенсію по 2 групі інвалідності за нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Військове звання ОСОБА_1 рядовий.

УПФУ у Зміївському районі Харківської області заперечує проти вимоги проведення перерахунку пенсії відповідно до ч.4 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»з наступних підстав.

Згідно Закону України «Про внесення змін до Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»від 05.10.2005 року №2939-ІV, який набрав чинності з 01.01.2006 року, частину четверту статті 13 викладено в новій редакції та встановлено, що інвалідам війни 2 групи пенсії або щомісячне грошове утримання, чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищується на 40% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Тому, вимоги про нарахування та виплату зазначеного підвищення в розмірах, що були встановлені Законом в редакції до 31.12.2005 року є безпідставними.

Відповідно до ч.4 ст.122 КАС України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутністю. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши надані письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного:

Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Зміївському районі Харківської області, отримує пенсію по інвалідності 2-ї групи по захворюванню, отриманому при виконанні обов'язків військової служби під час виконання інтернаціонального обовязку, що також підтверджується даними копії посвідчення серії Є №094584 від 07.04.2011 року, довідкою огляду МСЕК №147314. (а.с.8,9,10).

Встановлено, що з 06.04.2011 року ОСОБА_1 призначено пенсію по 2 групі інвалідності за нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»(в редакції Закону N 2939-IV від 05.10.2005) інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються: інвалідам I групи - у розмірі 50 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, II групи - 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили

5.

працездатність, III групи - 30 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Сторонами визнається, а також підтверджується зазначеними письмовими доказами, що підвищення до пенсії позивачеві виплачується відповідно до ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»(в редакції Закону №2939-IV від 05.10.2005) в розмірі, встановленому для інвалідів війни II групи - 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Позивачем оспорюється правомірність застосування відповідачем ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»в редакції Закону №2939-IV від 05.10.2005 року, що діє з 01.01.2006 року, а не в попередній редакції Закону.

Дію ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»в редакції Закону №2939-IV від 05.10.2005 року не було зупинено чи змінено, зазначена норма не була визнана в установленому порядку неконституційною, тому відсутні підстави для застосування попередньої редакції Закону.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевогосамоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З досліджених в судовому засіданні доказів вбачається, що позивачеві нараховується та виплачується підвищення до пенсії як інваліду війни 2 групи у відповідності з діючим законодавством, належним органом, який діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; неупереджено, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, пропорційно, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, відповідачем надані достатні докази правомірності нарахування та виплати позивачеві підвищення до пенсії відповідно до ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»в редакції Закону №2939-IV від 05.10.2005 року, а позивачем та його представником не надано доказів, які б підтверджували право на підвищенні до пенсії у більшому розмірі.

Нарахування та виплата позивачеві підвищення до пенсії як інваліду війни 2 групи відповідає вимогам чинного законодавства та не порушує права та охоронювані законом інтереси позивача, через що адміністративний позов про визнання неправомірними дій щодо нарахування та виплати підвищення до пенсії відповідно до ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»за період з 03.04.2011 року є необґрунтованим і не підлягає задоволенню.

6.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 22, Конституції України, ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", ст. ст. 2, 9, 70, 71, 158-163, ч.4 ст.122, 167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Зміївському районі Харківській області про визнання неправомірними дій та зобовязання вчинити певні дії щодо нарахування та виплати підвищення до пенсії відповідно до ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Зміївський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя -