Справа № 815/572/15
Суддя: Вовченко О. А.
Дата ухвалення: 2015-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/572/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Вовченко O.A.,

судді - Стефанова С.О.,

судді - Андрухіва В.В.

секретар судового засідання Дубовик Г.В.,

за участю: перекладача - ОСОБА_1

позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Ващіліної Н.С. (за довіреністю);

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної Міграційної Служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_2 з адміністративним позовом до Державної Міграційної Служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 19.12.2014 року № 768-14 та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування адміністративного позову зазначено, що позивач є громадянином Нігерії, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Позивач вказує, що він був змушений покинути країну походження, оскільки йому загрожувала небезпека через наступне. Позивач є членом партії ACN (Action Congress of Nigeria) з 1999 p. Активну участь в житті партії почав брати в 2010 р. та займав посаду лідера молоді в м. Сулейджа. ОСОБА_2 організовував мітинги, протести та всі види зборів, але після протесту в 2011 році, двох осіб захопили як заручників. Влада Нігерії звинуватила в цих діях організацію «Боко Харам». Виходячи з цих міркувань, влада Нігерії вважає позивача одним з представників «Боко Харам». Окрім того, в 2010 році було вбито батька позивача, який був імамом в м. Юбе. Причину вбивства, позивач пов'язує з небажання його батька підкорятися законам організації «Боко Харам», внаслідок цього залишатись в Нігерії було небезпечно, тому позивач був змушений покинути країну в пошуках притулку.

Від відповідача надійшли до суду заперечення до адміністративного позову (а.с. 119-122), в яких зазначено, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності заяви вимогам п.1 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

В судовому засіданні позивач підтримав адміністративний позов, просив суд задовольнити його в повному обсязі з підстав, викладених у адміністративному позові.

В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення адміністративного позову з підстав, викладених в запереченнях до адміністративного позову.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, встановив наступне.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Нігерії, національність - нігерієць, віросповідання - іслам (а.с. 47).

ОСОБА_2 залишив країну постійного проживання 23.03.2012 року та літаком на підставі національного паспорту та студентської візи вилетів з Нігерії (м. Лагос) - Туреччина (м. Стамбул) - Україна (м. Київ). Кордон України перетнув 24.03.2012 року (а.с. 50).

09.07.2012 року ОСОБА_2 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 43-44).

Заява про визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтована тим, що в 2006 році, коли позивач навчався в сільськогосподарському коледжі, він вступив в політичну партію «АSN» - Нігерійський Рух Нігерії. Зазначена партія знаходиться в опозиції, вона виступає проти влади та її корупційних діянь, проти експлуатації корисних копалин (нафта та інші) іншими недержавними компаніями. В 2010 році позивач став лідером молодіжної партії «АSN» -Нігерійське Рух Нігерії в районі Суледжа штат Неджестет. 30.11.2011 року дана партія влаштувала великий мітинг, мета якого була перекрити дорогу всім державам та недержавним компаніям, з якими держава підписала договір, щоб ті не використовували природні копалини (нафту, руду). Зазначений мітинг проходив в штаті Найгастет. На мітингу зібралось приблизно 10 тис. чоловік в районі Сулейджа. Влада направила поліцію з ціллю розігнали мітинг. Під час мітингу було вбито 37 чоловік та не відомо скільки чоловік було поранено. Позивач, як лідер молодіжної партії, збирав та організовував молодь на мітинг, за що його хотіли арештувати та навіть вбити. Однак, позивач встиг втекти до штату Ошун район Ошобо. ОСОБА_2 зазначив, що його батьки вирішили відправити його за межі Нігерії, оскільки близькі родичі активістів, які загинули під час мітингу, звинуватили позивача в їх гибелі.

Відповідно до анкети позивача, як особи, яка звернулась з заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту (а.с.47-52), та протоколу співбесіди з позивачем (а.с. 61-66), ОСОБА_2 народився в Нігерії, штат Негесте, с. Омуо-Екіті; останнє місце проживання в Нігерії: Нігерія, штат Негесте, с. Омуо-Екіті; на батьківщині позивача залишились проживати: батько - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, мати- ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3

ОСОБА_2 після закінчення коледжу пішов працювати в сільськогосподарську організацію та з 2006 року паралельно від роботи займався активною діяльністю в політичній партії «Нігерійський рух», членом якої він являвся.

При співбесіді з працівниками органу міграційної служби позивач зазначив, що після організації ним мітингу - 12.06.2011 року його почала переслідувати поліція, відтак в грудні 2011 році ОСОБА_2 вирішив залишити країну походження.

19.11.2014 року за результатами розгляду особової справи № ODS 12/255 Управління дійшло до висновку про доцільність відмовити останньому у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов передбачених абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (а.с. 110-116). Так, зокрема, аналізом особової справи, разом із наявною інформацією по країні громадянського походження, співробітник Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області дійшла висновку про відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на батьківщину.

Рішенням Державної міграційної служби України від 19.12.2014 року № 768-14 з посиланням на ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" висновок Головного управління державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 40).

На думку суду, така відмова є обґрунтованою та ґрунтується на законі з огляду наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон).

Виходячи із змісту частини п'ятої статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Положення п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону визначають, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації "Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку", видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

При цьому, позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути належним доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування на батьківщині, які б слугували причиною його вимушеного від'їзду з Нігерії, позивач не надав, та послідовних тверджень при анкетуванні та в судовому засіданні не навів.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно частини 5 статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд вважає необхідним зазначити, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності.

Дослідивши особову справу позивача разом з інформацією, наданою під час анкетування та проведенні опитування, можна дійти висновку, що твердження позивача про наявність підстав для надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, є необґрунтованими.

Так, свої доводи про необхідність надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_2 обґрунтовує побоюваннями бути заарештованим у зв'язку зі своєю опозиційною діяльністю в партії «АSN» та побоюванням агресії зі сторони родичів загиблих активістів під час мітингу в 2011 році.

Суд зазначає, що аналіз ситуації по країні походження при визнанні статусу біженця має слугувати доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

В той же час, аналізуючи ситуацію, що склалась в країні походження позивача - Нігерії, суд зазначає, що згідно інформації з мережі Інтернет (http://zn.ua/WORLD/oppozicionnyy-kandidat-buhari-vyigral-vybory-prezidenta-nigerii-171500_.html; http://www.euronews.com/ru/303233,http://ua.euronews.com/2015/05/29/nigeria-buhari-inaugurated-in-first-democratic-transfer-of-power/) на президентських виборах в Нігерії, що відбулись в березні 2015 року, перемогу отримав кандидат з опозиційної партії.

Вказана обставина свідчить про той факт, що побоювання позивача зазнати переслідувань з боку влади внаслідок проведених мітингів у разі повернення в країну походження, вже не мають свого підґрунтя, оскільки обставини, які, на думку позивача, заважали йому повернутись на батьківщину, відпали зі зміною влади в країні.

Крім того, суд критично відноситься до тверджень позивача відносно загрози зазнати переслідувань зі сторони родичів загиблих активістів, оскільки, по-перше, позивачем надано в своїй заяві та при проведеній співбесіді, суперечливі дані щодо дати проведення мітингу, що ставить під сумнів взагалі факт організації позивачем відповідного мітингу. По-друге, з матеріалів особової справи ОСОБА_2 не вбачається підстав для таких утисків, адже відомостей відносно будь-якого насильного впливу позивача до участі інших осіб в мітингах, не надано. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що саме позивач був організатором мітингу, що пройшов в Нігерії в 2011 році. Також, позивачем не деталізовано інформацію та джерела її отримання щодо надходження до нього звинувачень в смерті людей.

Окрім наведеного, суд акцентує увагу на тому, що в адміністративному позові ОСОБА_2 посилався на те, що влада Нігерії вважає позивача одним з представників «Боко Харам», однак таких відомостей працівникам міграційної служби про проведені співбесіди позивач не надавав та в своїй заяві про надання захисту в Україні не вказував.

Також, згідно змісту адміністративного позову, в 2010 році було вбито батька позивача, який був імамом в м. Юбе. Причину вбивства, позивач пов'язує з небажання його батька підкорятися законам організації «Боко Харам», проте відповідно до протоколу співбесіди з позивачем (а.с. 61-66), на батьківщині позивача залишились проживати: батько - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та мати- ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3

Відтак, надання позивачем суперечливих відомостей, свідчить про те, що надана інформація є очевидно неправдивою та такою, що не може бути розглянута в площині надання заявникові міжнародного захисту в Україні.

Таким чином, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Враховуючи відсутність жодних доказів чи підтверджень будь-яких переслідувань та непослідовність наданої інформації разом із неправдоподібністю більшістю ключових елементів тверджень позивача, суд погоджується з висновком міграційного органу, що вказані обставини дозволяють вважати заяву іноземця таким, що не відповідає вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Вищезазначені позивачем обставини, на думку суду, лише підтверджують, те що особа не потребує міжнародного захисту, як біженець у відповідності до Конвенції 1951 року.

Відносно додаткової форми захисту суд зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін "не бажає" відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою "внаслідок таких побоювань". Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни "в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань". В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Надана позивачем інформація при викладені причин виїзду з країни громадянської належності є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернення не надано, не доведено жодного суттєвого факту заяви. Позивач не надав переконливих доказів щодо його особистого переслідування в разі повернення на батьківщину.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з дослідженням всіх обставин справ і є правомірним. Наведені позивачем підстави для надання йому статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Таким чином, на підставі встановлених судом фактів, суд приходить до висновку про те, що спірне рішення прийнято Державною міграційною службою України в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та обґрунтовано, у зв'язку із чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 69-71, 160-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державної Міграційної Служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 19.12.2014 року № 768-14 та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний суддею 02.06.2015 року.

Головуючий суддя Вовченко О.А.

Суддя Стефанов С.О.

Суддя Андрухів В. В.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державної Міграційної Служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 19.12.2014 року № 768-14 та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити.

02 червня 2015 року.