Справа № 2а-9751/12/1370
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2015-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" травня 2015 р. м. Київ К/800/55819/14

Вищий адміністративний суд України у складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С. (суддя-доповідач),
суддівМаслія В. І.,
Черпіцької Л. Т.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 26 червня 2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Держземагенства у Львівській області, Управління Держземагенства у Стрийському районі Головного управління Держземагенства у Львівській області, першого заступника начальника Головного управління Держзеагенства у Львівській області Тхір Р., треті особи: Львівська регіональна філія ДП "Центр державного земельного кадастру", Стрийська районна державна адміністрація Львівської області (відділ містобудування та архітектури) про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_4 звернулася з позовом до Головного управління Держземагенства у Львівській області, Управління Держземагенства у Стрийському районі Головного управління Держземагенства у Львівській області, першого заступника начальника Головного управління Держзеагенства у Львівській області Тхір Р., в якому просила визнати протиправною бездіяльність щодо невиконання вимог Держагенства земельних ресурсів України про перевірку звернення від 08 листопада 2012 року по суті поставлених питань, а також висновків даної перевірки, які не відповідають дійсності, що викладені в листі першого заступника начальника Головного управління Держземагенства у Львівській області Р.Тхір від 03 грудня 2012 року за № 01-6-Д53/89; дій управління Держагенства земельних ресурсів у Стрийському районі по внесенню в документацію відомостей щодо розташування земельної ділянки, яка їй належить, що не відповідають Державному акту на право власності, опорному плану забудови с. Дуліби Стрийського району; зобов'язати управління Держагенства земельних ресурсів у Стрийському районі внести в документацію землеустрою відомості щодо розташування зовнішніх меж земельної ділянки, яка їй належить, у відповідності до Державного акта на право власності та опорної забудови с. Дуліби Стрийського району Львівської області.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 26 червня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2014 року, в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів, позивач звернулася з касаційною скаргою, в якій просила їх скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Судами встановлено, що 12 лютого 1998 року позивач на підставі договору купівлі-продажу придбала у ОСОБА_6 земельну ділянку, площею 0,1222 га, розміщену на території Дулібської сільської ради Стрийського району Львівської області. Вказана земельна ділянка належала останньому на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого Дулібською сільською радою 02 лютого 1998 року,згідно з рішенням № 6 від 03 січня 1998 року та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 101.

26 серпня 1998 року рішенням виконавчого комітету Дулібської сільської ради народних депутатів Стрийського району Львівської області № 112 "Про розгляд заяви ОСОБА_4 і ОСОБА_6" перезакріплено земельну ділянку, площею 0,122 га, за позивачем.

07 вересня 1998 року на підставі рішення виконавчого комітету Дулібської сільської ради народних депутатів від 26 серпня 1998 року № 112 позивачу видано Державний акт серії НОМЕР_2 на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,1222 га, розташовану на території Дулібської сільської ради. Землю передано для будівництва та обслуговування житлового будинку. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 137.

30 травня 2012 року позивач отримала відповідь за підписом начальника Стрийського районного відділу Львівської регіональної філії Центру державного земельного кадастру, зі змісту якої та долучених додатків (збірний план земельних ділянок (викопіювання з технічної документації 1998 року); збірний кадастровий план земельних ділянок з прив'язкою до чітких меж, які існують та існували з 1998 року; викопіювання з ортофотоплану з нанесеними ділянками кварталу) дізналася, що змінилися місцезнаходження і конфігурація земельної ділянки, яка їй належить на праві власності.

Вважає, що управлінням Держземагентства земельних ресурсів у Стрийському районі внесено в технічну документацію відомості щодо розташування земельної ділянки, яка належить позивачу в с. Дуліби Стрийського району, які не відповідають відомостям, зазначеним в Державному акті, опорному плану забудови с. Дуліби.

Позивач звернулась на ім'я начальника Державного агентства земельних України зі скаргою, в якій вказала про встановлені нею обставини та просила провести перевірку.

15 листопада 2012 року Державне агентство земельних ресурсів України скаргу скерувало на розгляд Головному управлінню Держкомзему у Львівській області.

03 грудня 2012 року перший заступник начальника Головного управління Держземагентства у Львівській області Тхір Р. надав позивачу відповідь № 01-6-Д53/89, в якій повідомив, що працівниками Стрийського районного виробничого відділу Львівської регіональної філії ДП «Центр державного кадастру» проводились обміри та винос земельної ділянки в натурі. Обміри проведені у відповідності до Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, з врахуванням Державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 та прив'язкою до існуючих точок, які існували при виготовленні раніше розробленої технічної документації і збережені до моменту повторного виносу в натуру.

Дана відповідь надана за результатами отриманої інформації від Львівської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» та управління Держкомзему у Стрийському районі, оскільки питання, порушенні у скарзі, стосуються діяльності саме Львівської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру».

Не погоджуючись з діями відповідачів, позивач заявила цей позов.

Суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погодився суд апеляційної інстанції, щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Колегія суддів вважає висновки судів передчасними, виходячи з наступного.

Статтею 159 КАС України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Вказану норму слід розуміти так, що судове рішення є законним, якщо воно ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права, порушення яких є підставою для скасування чи зміни судового рішення судом вищої інстанції. Це випливає з конституційного принципу законності (пункт 1 частини третьої статті 129 Конституції України, стаття 9 КАС України). При цьому законність необхідно трактувати не суто формально - як дотримання вимог закону, а у ширшому значенні - у світлі верховенства права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені під час судового розгляду справи (у судовому засіданні, у порядку скороченого чи письмового провадження) з урахуванням вимог статті 70 КАС України щодо належності та допустимості доказів або обставин, які не підлягають доказуванню, та висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними.

Отже, обґрунтованим визнається судове рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи чи для вирішення певного процесуального питання, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються належними і допустимими доказами.

Відповідно до положень статей 163, 165 КАС України ухвала/постанова складається із вступної, описової, мотивувальної та резолютивної частин рішення.

Так, обов'язково у судовому рішенні суд має зазначити мотивів, з яких суд виходив при прийнятті постанови, і положення закону, яким він керувався.

Також, відповідно до КАС України під час прийняття судового рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Це означає, що судове рішення має містити пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або недоведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду.

Дотримання судами вказаних норм процесуального права є ніщо як гарантія для сторін право на справедливий суд, принцип якого закріплений у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між тим, в порушення вказаних норм процесуального права суди не вказали яким нормами права вони керувались, виходячи з правовідносин, які складися між сторонами, та предмету спору.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що судами вирішено спір, виходячи з припущень, які не підтверджені нормою закону, а відтак це свідчить про порушеннями ними норм процесуального закону, що позбавляє суду касаційної інстанції перевірити правильність застосуванням судами норм матеріального права.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суди мають врахувати недоліки, на які вказав суд касаційної інстанції.

Оскільки під час вирішення справи по суті судами допущені порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, то їх судові рішення підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 26 червня 2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: