Справа № 579/1845/14-а
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2015-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" травня 2015 р. м. Київ К/800/14462/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого - Смоковича М.І.,

суддів: Цуркана М.І., Чумаченко Т.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Кролевецькому районі Сумської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в Кролевецькому районі Сумської області на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 03 березня 2015 року,

у с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Кролевецькому районі Сумської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії.

Позов обґрунтовувала тим, що 11 листопада 2014 року вона звернулася до Управління ПФУ із заявою, надавши до неї відповідні документи, про призначення їй пенсії за вислугу років згідно п. «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-ХII (далі Закон №1788-ХII).

До її стажу роботи, що дає право на призначення пенсії згідно п. «е» статті 55 Закону №1788-ХII, Управління ПФУ зараховано періоди роботи:

- з 03 серпня 1987 року по 19 лютого 1992 року на посаді фармацевта аптеки №314;

- з 20 лютого 1992 року по 15 вересня 1994 року на посаді фармацевта аптеки №23;

- з 01 вересня 2008 року по 08 жовтня 2012 року на посаді фармацевта аптеки №2 в ТОВ «Олмеда»;

- з 09 жовтня 2012 року по 31 жовтня 2013 року на посаді фармацевта аптеки №14 в ТОВ «Добра аптека плюс». Стаж роботи, що дає право на призначення пенсії становить 12 років 3 місяці 14 днів.

Управління ПФУ при обрахунку стажу щодо призначення пенсії не взяло до уваги та не зарахувало до стажу роботи наступні періоди роботи:

- з 16 вересня 1994 року по 04 листопада 1994 року на посаді провізора у ТОВ Науково-виробничій фірмі «Пелікан»;

- з 05 грудня 1994 року на посаді провізор у ТОВ фірми «Янтар», яке 18 лютого 1997 року було реорганізовано в Міський центр здоров'я, а позивачка прийнята на посаду фармацевта і працювала до 16 листопада 1998 року;

- з 17 листопада 1998 року по 03 грудня 1999 року на посаді фармацевт у ТОВ фірма «Озон-інвест»;

- з 04 грудня 1999 року по 30 травня 2002 року на посаді фармацевт у ТОВ фірма «Стиль»;

- з 03 червня 2002 року по 31 травня 2003 року на посаді фармацевт-реалізатор у ТОВ «Аполлон»;

- з 11 червня 2003 року по 29 серпня 2006 року на посаді фармацевт у приватному підприємстві «Юсі-Фарм»;

- з 01 листопада 2006 року по 29 серпня 2008 року на посаді фармацевт у ФОП ОСОБА_2;

- з 10 лютого 2014 року по 07 листопада 2014 року на посаді фармацевт у ФОП ОСОБА_3

Листом від 26 листопада 2014 року за вих.№4937/03-52 Управління ПФУ повідомило, що у призначені пенсії за вислугу років їй відмовлено, оскільки документально не підтверджена робота в установах, передбачених Переліком закладів охорони здоров'я, затвердженого наказом МОЗ від 28.10.2002 року за №385.

Дії Управління ПФУ щодо відмови у призначенні їй пенсії за вислугу років згідно п. «е» статті 55 Закону №1788-ХII позивачка вважає протиправними, оскільки вона має необхідний стаж для призначення їй пенсії за вислугу років, що підтверджується записами у трудовій книжці, а тому просила суд визнати протиправною відмову управління у призначенні їй пенсії за вислугу років та зобов'язати відповідача зарахувати до стажу роботи періоди роботи, які не враховані Управлінням ПФУ через відсутність документального підтвердження, та призначити пенсію з 11 листопада 2014 року за вислугу років згідно п. «е» статті 55 Закону №1788-ХII.

Постановою Кролевецького районного суду Сумської області від 21 січня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 03 березня 2015 року, постанову Кролевецького районного суду Сумської області від 21 січня 2015 року скасовано, та прийнято нову постанову якою позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано неправомірною відмову Управління Пенсійного фонду України в Кролевецькому районі в Сумській області щодо зарахування стажу роботи ОСОБА_1 у період:

- з 16 вересня 1994 року по 04 листопада 1994 року на посаді провізора у ТОВ Науково-виробничій фірмі «Пелікан»;

- з 05 грудня 1994 року на посаді провізор у ТОВ фірми «Янтар», що була 18 лютого 1997 року реорганізована у Міський центр здоров'я, у який позивачка прийнята на посаду фармацевта і працювала до 16 листопада 1998 року;

- з 17 листопада 1998 року по 03 грудня 1999 року на посаді фармацевта у ТОВ фірма «Озон-інвест»;

- з 04 грудня 1999 року по 30 травня 2002 року на посаді фармацевта у ТОВ фірма «Стиль»;

- з 03 червня 2002 року по 31 травня 2003 року на посаді фармацевта-реалізатора у ТОВ «Аполлон»;

- з 11 червня 2003 року по 29 серпня 2006 року на посаді фармацевт у приватному підприємстві «Юсі-Фарм»;

- з 01 листопада 2006 року по 29 серпня 2008 року на посаді фармацевта у ФОП ОСОБА_2;

- з 10 лютого 2014 року по 07 листопада 2014 року на посаді фармацевта у ФОП ОСОБА_3, до стажу роботи, що дає право на пільгову пенсію за вислугу років згідно п. «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Кролевецькому районі в Сумській області призначити і виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, як працівнику закладів охорони здоров'я, згідно п. «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 11 листопада 2014 року.

У своїй касаційній скарзі Управління Пенсійного фонду України в Кролевецькому районі в Сумській області, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати його постанову та залишити в силі постанову Кролевецького районного суду Сумської області від 21 січня 2015 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції прийшов до висновку, що дії Управління ПФУ щодо відмови у призначені пенсії ОСОБА_1 за вислугу років згідно п. «е» статті 55 Закону України №1788-ХII є правомірним і такими, що відповідають чинному законодавству, зокрема статті19 Конституції України, Закону України «Про пенсійне забезпечення», Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», іншими нормативними актами.

Приміткою 2 Переліку передбачено надання права на пенсію незалежно від форм власності чи відомчої належності закладів і установ, але при умові, що ці заклади і установи повинні бути аптеками, аптечними кіосками, аптечними магазинами, контрольно-аналітичними лабораторіями.

У трудовій книжці ОСОБА_1, яка згідно статті 62 Закону №1788-ХII є основним документом, що підтверджує стаж роботи, відсутні записи, що позивачка працювала саме у аптеках, аптечних кіосках, аптечних магазинах різних суб'єктів господарювання.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та постановляючи нове рішення про задоволення позовних вимог суд апеляційної інстанції виходив з того, що до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховується робота на посадах провізора, фармацевтів у аптеках, які офіційно набули статусу закладу охорони здоров'я на підставі державної акредитації, а тому періоди роботи позивачки на посаді фармацевта в установах, не зазначених в переліку, затвердженому наказом Міністерства охорони здоров'я № 385 від 28 жовтня 2002 року та постановою КМУ № 909 від 04 листопада 1993 року, мають враховуватися при отриманні пенсії за вислугу років, оскільки у спірні періоди позивачка працювала на посаді, яка належить до категорії закладів фармацевтичної промисловості, ліцензії, видані вказаним підприємствам, є офіційним визнанням статусу закладу та наявності у нього умов для надання певного рівня фармацевтичних послуг, а також підтвердженням його відповідності встановленим критеріям та гарантії високої якості професійної діяльності.

Ознайомившись із матеріалами касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає такі висновки судів попередніх інстанцій помилковими, оскільки вони зроблені у зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-XII право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я та соціального захисту населення при наявності спеціального стажу роботи від 25 років до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Згідно з Переліком до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховуються періоди роботи на посадах провізорів, фармацевтів (незалежно від найменування посад), лаборантів в аптеках, аптечних кіосках, аптечних магазинах, контрольно-аналітичних лабораторіях. Разом з тим відповідно до примітки 2 Переліку робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим Переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності та відомчої підпорядкованості закладів і установ.

Визначення аптечного закладу наведено в статті 16 Закону України від 19 листопада 1992 року № 2801-ХІІ «Основи законодавства України про охорону здоров'я» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 2801-ХІІ), згідно з якою безпосередню охорону здоров'я населення забезпечують санітарно-профілактичні, лікувально-профілактичні, фізкультурно-оздоровчі, санаторно-курортні, аптечні, науково-медичні та інші заклади охорони здоров'я. Відповідно до частини другої цієї статті заклади охорони здоров'я створюються підприємствами, установами та організаціями з різними формами власності, а також приватними особами при наявності необхідної матеріально-технічної бази і кваліфікованих фахівців. Порядок і умови створення закладів охорони здоров'я, державної реєстрації та акредитації цих закладів, а також порядок ліцензування медичної та фармацевтичної практики визначаються актами законодавства України.

Відповідно до пункту 1 Порядку акредитації закладу охорони здоров'я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 липня 1997 року № 765 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), акредитація закладу охорони здоров'я (далі - акредитація) - це офіційне визнання наявності у закладі охорони здоров'я умов для якісного, своєчасного, певного рівня медичного обслуговування населення, дотримання ним стандартів у сфері охорони здоров'я, відповідності медичних (фармацевтичних) працівників єдиним кваліфікаційним вимогам.

Згідно з пунктом 2 зазначеного Порядку акредитації підлягають незалежно від форми власності усі заклади охорони здоров'я.

Перша акредитація закладу проводиться через два роки від початку провадження діяльності.

Наступні акредитації проводяться кожні три роки.

У випадку тимчасового припинення діяльності акредитованим закладом на строк понад один рік його наступна акредитація проводиться через два роки з моменту поновлення діяльності у сфері охорони здоров'я.

Акредитацію закладів, крім фармацевтичних (аптечних) закладів, проводить Головна акредитаційна комісія, а акредитацію фармацевтичних (аптечних) закладів - Головна комісія з акредитації фармацевтичних (аптечних) закладів, що утворюються при МОЗ (далі - головні акредитаційні комісії), та акредитаційні комісії, що утворюються при Міністерстві охорони здоров'я Автономної Республіки Крим, структурних підрозділах охорони здоров'я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій (далі - акредитаційні комісії).

Головна комісія з акредитації фармацевтичних (аптечних) закладів при МОЗ проводить акредитацію фармацевтичних (аптечних) закладів усіх форм власності.

Для проходження акредитації заклад подає заяву про проведення акредитації та документи згідно з переліком обов'язкових документів, що додаються до заяви про проведення акредитації закладу охорони здоров'я, а саме:

копія положення (статуту) закладу, засвідчена в установленому законодавством порядку;

копія ліцензії (копії ліцензій за наявності) на провадження господарської діяльності з медичної практики, виробництва лікарських засобів, оптової, роздрібної торгівлі лікарськими засобами;

копії документів, що підтверджують право користування приміщенням та обладнанням, необхідним для надання медичної допомоги, засвідчені в установленому законодавством порядку;

затверджена структура закладу;

звіт про медичні кадри (за формою, затвердженою МОЗ);

висновок державної санітарно-епідеміологічної експертизи, виданий за місцем провадження діяльності, про відповідність закладу, крім фармацевтичних (аптечних) закладів, вимогам санітарних норм і правил;

звіт закладу про лікувальну роботу та/або фармацевтичну діяльність, проведену за останні три роки, а у разі першої акредитації - за останні два роки (за формою, затвердженою МОЗ, відповідно до типу закладу);

аналіз діяльності закладу щодо якості медичної допомоги та/або фармацевтичної діяльності та критерії її оцінки;

копія свідоцтва про атестацію клініко-діагностичної та/або контрольно-аналітичних та інших вимірювальних лабораторій (у разі їх наявності у структурі закладу);

копії раніше виданих акредитаційних сертифікатів, якщо такі видавалися.

Відповідна головна акредитаційна або акредитаційна комісія у двомісячний строк з дня подання закладом заяви про проведення акредитації здійснює розгляд поданих закладом документів на предмет їх відповідності переліку, визначеному цим Порядком, та формує експертні групи для проведення оцінки відповідності закладу стандартам акредитації (далі - експертна оцінка).

Стандарти акредитації закладів затверджуються МОЗ.

Результати проведеної експертної оцінки вносяться до експертного висновку про відповідність закладу стандартам акредитації (далі - експертний висновок), в якому зазначаються пропозиції щодо акредитації закладу та присвоєння останньому на підставі затверджених МОЗ критеріїв акредитації відповідної акредитаційної категорії (друга, перша, вища) або відмови в акредитації.

На підставі розгляду поданих закладом документів, експертних висновків відповідна головна акредитаційна або акредитаційна комісія у місячний строк приймає рішення або про акредитацію закладу та присвоєння закладу певної акредитаційної категорії (друга, перша, вища), або про відмову в акредитації, або про необхідність проведення у місячний строк повторної експертної оцінки.

Відповідна головна акредитаційна або акредитаційна комісія протягом 10 робочих днів інформує заклад про прийняте рішення.

Рішення головних акредитаційних комісій затверджуються наказом МОЗ.

Рішення акредитаційних комісій після погодження з Головною акредитаційною комісією при МОЗ затверджуються наказами Міністерства охорони здоров'я Автономної Республіки Крим, структурних підрозділів охорони здоров'я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій.

У разі прийняття рішення про присвоєння закладу певної акредитаційної категорії відповідна головна акредитаційна або акредитаційна комісія безоплатно видає йому акредитаційний сертифікат.

Бланк акредитаційного сертифіката виготовляється друкарським способом, має облікову серію і номер.

В акредитаційному сертифікаті зазначається найменування акредитаційної комісії, що його видала, акредитаційна категорія, назва закладу, адреса (адреси) закладу, строк дії, дата та номер рішення про акредитацію закладу, реєстраційний номер та дата видачі.

Акредитаційний сертифікат підлягає постійному зберіганню у закладі.

Акредитовані заклади вносяться до реєстру акредитованих закладів, що ведеться МОЗ.

У разі анулювання ліцензії на провадження господарської діяльності з медичної практики, виробництва лікарських засобів, оптової, роздрібної торгівлі лікарськими засобами відповідна головна акредитаційна комісія приймає рішення про анулювання акредитаційного сертифіката.

У разі прийняття головною акредитаційною комісією рішення про анулювання акредитаційного сертифіката або зниження акредитаційної категорії раніше виданий закладу сертифікат анулюється.

Таким чином, аптека офіційно набуває статусу закладу охорони здоров'я на підставі державної акредитації.

Ураховуючи наведене, колегія суддів доходить такого правового висновку: до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховується, зокрема, робота на посадах провізорів, фармацевтів у аптеках, які офіційно набули статусу закладу охорони здоров'я на підставі державної акредитації.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній у постанові від 17 вересня 2013 року у справі № 21-241а13, яка відповідно частини 1 статті 244-2 КАС України є обов'язковою для врахування в судовій практиці.

Суд апеляційної інстанції задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 також посилається на зазначене рішення Верховного Суду України, але помилково приходить до висновку, що заклади охорони здоров'я у яких працювала позивачка і період її роботи в яких не був врахований при призначенні пенсії за вислугу років офіційно набули статусу закладу охорони здоров'я на підставі державної акредитації аргументуючи це тим, що ліцензії, видані вказаним підприємствам, є офіційним визнанням статусу закладу та наявності у нього умов для надання певного рівня фармацевтичних послуг, а також підтвердженням його відповідності встановленим критеріям та гарантії високої якості професійної діяльності, при цьому не з'ясував чи видавався цим закладам акредитаційний сертифікат, зазначені обставини не перевірялись також і судом першої інстанції.

Статтею 159 Кодексу адміністративного суду України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За встановленим частиною другою статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України правилом, підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини четвертої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Приймаючи до уваги те, що судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми процесуального права щодо неповного з`ясування усіх обставин справи, призвели до неправильного її вирішення і не можуть бути усунуті судом касаційної інстанції, який процесуальним законом позбавлений можливості досліджувати докази і встановлювати нові обставини, винесені судові рішення підлягають скасуванню, а сама справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суду слід витребувати від сторін усі документи, необхідні для з`ясування дійсних обставин призначення та призначення і виплати позивачу пенсії за вислугу років, перевірити обґрунтованість заявлених у матеріалах справи зауважень останньої та з урахуванням цього прийняти рішення щодо законності дій відповідача.

Керуючись статтями 222, 223, 227, 231, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Кролевецькому районі Сумської області задовольнити частково.

Постанову Кролевецького районного суду Сумської області від 21 січня 2015 року та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 03 березня 2015 року у цій справі скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам у справі та оскарженню не підлягає.

Головуючий М.І. Смокович

Судді М.І. Цуркан

Т.А. Чумаченко