Справа № 826/20197/13-а
Суддя: Мороз В.Ф.
Дата ухвалення: 2015-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" травня 2015 р. м. Київ К/800/35228/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого Мороза В.Ф.,

суддів: Логвиненка А.О.,

Донця О.Є.,

за участю секретаря судового засідання: Слободян О.М.

за участю представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 лютого 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05 червня 2014 року у справі

за позовом ОСОБА_4

до виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), Солом'янської районної в місті Києві держаної адміністрації

особа, яка приєдналася до апеляційної скарги - ОСОБА_2

про скасування розпорядження, зобов'язання утриматись від вчинення дій та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернулася із позовом про скасування розпорядження Київської міської державної адміністрації № 1143 від 10.07.2013 «Про зарахування до комунальної власності територіальної громади м. Києва за рішеннями судів» в частині зарахування до комунальної власності територіальної громади м. Києва та передачі до сфери управління Солом'янської районної в м. Києві адміністрації квартири АДРЕСА_1, (пункт 5 додатку до Розпорядження), а також просила визнати неправомірними дії та утриматись від вчинення дій, пов'язаних з прийняттям та виконання цього розпорядження.

В обґрунтування позову позивач зазначив про те, що є добросовісним набувачем зазначеної квартири, яка перебуває у його фактичному користуванні, тоді як оскаржуване розпорядження порушує його право власності на це майно.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 лютого 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 05 червня 2014 року у задоволенні адміністративного позову було відмовлено. В обґрунтування прийнятого рішення суди зазначили, що дане розпорядження було прийнято у зв'язку з судовим рішенням про передання територіальній громаді міста Києва квартири АДРЕСА_1, яка визнана відумерлою спадщиною. У зв'язку з цим суди дійшли висновку, що оскаржуване розпорядження було прийнято в межах повноважень та на підставі достатніх фактичних обставин, у спосіб, передбачений законом.

Не погодившись з рішеннями судів попередніх інстанцій позивач звернувся з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову. Вважає посилковими висновки судів про відмову в задоволенні позову.

Перевіривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 10.07.2013 року №1143 зараховано до комунальної власності територіальної громади міста Києва у тому числі квартиру АДРЕСА_1 та передано її до сфери управління відповідних районних в місті Києві державних адміністрацій (додаток до розпорядження).

Відповідно до рішення Апеляційного суду міста Києва від 21.02.2013 року у спорі за позовом заступника прокурора міста Києва в інтересах Київської міської ради до ОСОБА_5, ОСОБА_6 визнано недійсним нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 08 серпня 2008 року, а також визнано відумерлою спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1. 06 березня 2013 року Апеляційний суд міста Києва прийняв додаткове рішення у цій справі про передання територіальній громаді міста Києва квартири АДРЕСА_1, яка визнана відумерлою спадщиною.

Також судами було встановлено, що квартира АДРЕСА_1 була придбана позивачем на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 19.08.2013 року, укладеного з ОСОБА_6

Судова колегія вважає, що оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам статті 159 КАС України та прийняті за неповно з'ясованих обставин.

Зазначаючи про законність та обґрунтованість оскаржуваного розпорядження як на підставу для такого висновку суди послались на прийняття судового рішення про передачу квартири до комунальної власності.

Закріплений у частині п'ятій статті 124 Конституції України принцип обов'язковості судового рішення означає, що рішення, яке набуло законної сили має бути виконано у порядку, визначеному законом, яким є Закон України «Про виконавче провадження». Водночас судами не були з'ясовані обставини виконання судового рішення про передання спірної квартири у власність територіальної громади, а отже не дослідженні обставини, що стосуються наявності фактичних підстав прийняття оскаржуваного розпорядження. При цьому судами також не були досліджені обставини, що стосуються набуття права власності позивачем на спірну квартиру на підставі укладеного договору купівлі-продажу, у тому числі з урахуванням положень частини 4 статті 334 ЦК України, відповідно до яких права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Правове регулювання відносин власності здійснюється цивільним законодавством, яким передбачені і механізми захисту права власності. Захист прав власності здійснюється у порядку визначеному нормами цивільного права, зокрема главою 29 ЦК України, у тому числі шляхом визнання права власності, усунення перешкод у користуванні, подання позову про витребування майна з чужого незаконного володіння тощо. За змістом статті 330 ЦК України у випадку відчуження майна особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. При цьому статтею 388 ЦК України закріплені умови, лише за наявності яких майно може бути витребуване у добросовісного набувача. Натомість статтею 387 ЦК України передбачено право витребування майна власником від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (недобросовісний набувач).

У контексті наведених норм судами не була з'ясована правова природа спірного розпорядження, а також інших заявлених позивачем вимог. Зокрема вимога про утримання від вчинення дій по виселенню позивача з квартири співвідноситься з закріпленим у статті 386 ЦК України правом власника, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Отже посилання судів на формальну відповідність оскаржуваного розпорядження вимогам, що пред'являються до рішень суб'єкта владних повноважень у сфері публічно-правових відносин є необґрунтованим, оскільки судами не було належним чином досліджено дійсний характер матеріально-правових відносин, що склались між сторонами, не з'ясовано наявність чи відсутність ознак, що свідчать про публічність цього спору, а також виконання відповідачами у спірних правовідносинах саме владних управлінських функцій.

Згідно ч. 2 ст. 227 Кодексу адміністративного судочинства України, підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи і не можуть бути усунені судом касаційної інстанції.

Вищий адміністративний суд України зазначає, що, оскільки, допущені судами першої та апеляційної інстанцій порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення спору та не можуть бути усунені судом касаційної інстанції, винесені судові рішення підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, під час якого слід врахувати викладене та розглянути справу відповідно до закону.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 220, 221, 223, 227, 230 КАС України,колегія суддів Вищого адміністративного суду України,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 лютого 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05 червня 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянуте Верховним Судом України.

Судді: В.Ф. Мороз

А.О. Логвиненко

О.Є Донець