Справа № 826/5469/15
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2015-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

02 червня 2015 року письмове провадження № 826/5469/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

За позовомОСОБА_1
до Управління державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київській області
прозобов'язання вчинити дії

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (надалі - позивач або ОСОБА_1) з позовом до Управління державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київській області (надалі - відповідач або Управління ДПтС України в м. Києві та Київській області), в якому просила суд:

1. Визнати неправомірною бездіяльність відповідача щодо неповного розрахунку.

2. Стягнути з відповідача кошти за час затримки в розрахунку з моменту звільнення по час набрання рішенням законної сили.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що в порушення положень статей 47 та 116 Кодексу законів про працю України, відповідачем не повідомлено про належну їй до виплати суму при звільненні та не виплачено грошове забезпечення за 28 днів, що призвело до порушення її прав та законних інтересів.

Відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання 12.05.2015 року не забезпечив, хоча й був належним чином повідомлення про дату, час та місце судового розгляду, клопотань про відкладення розгляду справи чи розгляду справи за його відсутності суду не подав. При цьому, через канцелярію суду подав письмові заперечення на адміністративний позов, в яких щодо позовних вимог заперечив та просив залити адміністративний позов без задоволення з підстав того, що норми Кодексу законів про працю України не поширюються на військовослужбовців, а також враховуючи, що з позивачем проведені всі розрахунки у відповідності до вимог наказу ДДУ ПВП від 07.10.2009 року № 222 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України».

За правилами частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, а також, неприбуття відповідача у судове засідання 12.05.2015 року, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, суд перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позиції сторін, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач працювала в Управлінні ДПтС України в м. Києві та Київській області на посаді головного спеціаліста фінансово-економічного відділу та мала звання майора внутрішньої служби, з якої наказом відповідача від 24.02.2015 року № 17 о/с-пр була звільнена 24.02.2015 року у запас за п.64 «ж» (за власним бажанням) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114.

За змістом наказу відповідача від 24.02.2015 року № 17 о/с-пр вбачається, що фінансово-економічному відділу наказано виплатити позивачу грошову компенсацію за 17 діб невикористаної чергової відпустки (9 діб за 2002 рік, 8 діб за 2009 рік), 10 днів невикористаної відпустки згідно статті 19 Закону України «Про відпустки» як жінці, що працює і має двох дітей до 15 років за 2015 рік та грошову допомогу при звільненні у розмірі 25% місячного грошового забезпечення за 14 (чотирнадцять) календарних років служби.

Згідно відомості на виплату грошей № 6010 МР-1с-1 за березень 2015 року від 10.03.2015 року, позивач отримала 13.03.2015 року грошові кошти в сумі 11 157,39 грн.

При цьому, 13.03.2015 року позивач звернулась до відповідача із заявою про надання розшифрованої інформації по видах нарахувань виплаченого грошового забезпечення при звільненні в розмірі 11 157,39 грн.

За результатом розгляду зазначеної заяви, відповідач листом від 24.03.2015 року № 43-346-15/с-222 повідомив позивача, що згідно розрахунків при звільненні їй виплачено кошти в сумі 11 157,39 грн., у т. ч.: 8999,38 грн. - грошова допомога особам рядового і начальницького складу при звільненні у розмірі 25 % місячного грошового забезпечення за 14 календарних років служби; 2479,42 грн. - грошова компенсація за невикористану чергову відпустку за 17 діб (9 діб за 2002 рік, 8 діб за 2009 рік) та 10 днів невикористаної відпустки за 2015 рік, згідно статті 19 Закону України «Про відпустки» як жінці,що працює і має двох дітей до 15 років; 271,56 грн. - індексація доходів громадян за лютий 2015 року; -367,31 грн. - перерахунок грошового забезпечення за період з 07.02.2015 року до 28.02.2015 року. З цього доходу утримано та перераховано до фондів 225,66 грн. (54,91грн. ЄСВ у розмірі 2,6%; 170,75 грн. військовий збір). Розрахунок проведено відповідно наказу від 07.10.2009 року № 222 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України».

Наказом відповідача від 18.03.2015 року № 26 о/с-пр «Про встановлення премії особам рядового і начальницького складу та особам, які не мають спеціальних звань рядового і начальницького складу управління за лютий 2015 року» позивачу установлена премія за лютий 2015 року в розмірі 90 % та склала 775,40 грн., яка була виплачена позивачу 24.03.2015 року згідно відомості на виплату грошей № 6010 г.заб.-3 за березень 2015 року від 19.03.2015 року.

Позивач вважає, що при остаточному розрахунку, який проведено 24.03.2015 року, їй повинні були виплатити грошове забезпечення ще за 28 днів, оскільки у порушення положень Кодексу законів про працю України, відповідач прострочив термін розрахунку з нею з дня звільнення на 28 календарних днів, що і стало підставою для її звернення до суду з відповідними позовними вимогами.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 6 та частини 2 статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначає Закон України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» (надалі - Закон).

Відповідно до статті 1 Закону, на Державну кримінально-виконавчу службу України покладається завдання щодо здійснення державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.

Згідно частини 1 статті 6 Закону, державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров'я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну пенітенціарну службу України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 року № 394/2011, центральним органом виконавчої влади, діяльність якої спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра юстиції України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері виконання кримінальних покарань є Державна пенітенціарна служба України (ДПтС України).

Таким чином, Державна пенітенціарна служба України є Державною кримінально-виконавчою службою України.

Згідно частини 1 статті 9 Закону, для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України Кабінетом Міністрів України утворюються територіальні органи управління - управління (відділи) в Автономній Республіці Крим, областях, місті Києві та Київській області, місті Севастополі.

Виходячи з наведеного, норми Закону розповсюджуються також на відповідача.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 14 Закону, до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу (далі - особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - працівники кримінально-виконавчої служби).

Служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

Згідно пункту 4 частини 6 статті 14 Закону, особам рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби встановлюються такі спеціальні звання, зокрема, старший начальницький склад: майор внутрішньої служби.

За приписами частини 8 статті 14 Закону, трудові відносини працівників кримінально-виконавчої служби регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).

Відповідно до частини 5 статті 23 Закону, на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюються дія статей 22 і 23 Закону України «Про міліцію», а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для працівників органів внутрішніх справ. На працівників кримінально-виконавчої служби поширюються умови оплати праці, передбачені для працівників органів внутрішніх справ, які не мають спеціальних звань.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки визначає Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114 (надалі - Положення).

Особам, які перебувають на службі в органах внутрішніх справ, присвоюються такі спеціальні звання, зокрема, старший начальницький склад: майор внутрішньої служби.

За приписами підпункту «ж» пункту 64 Положення, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків.

Звільнення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу в запас і відставку провадиться, зокрема, до підполковника міліції, підполковника внутрішньої служби включно - начальниками управлінь внутрішніх справ Кримської АРСР, областей, м. Києва і рівними їм начальниками, яким таке право надано Міністром внутрішніх справ УРСР (пункт 70 Положення).

При цьому, порядок та умови виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України (далі - кримінально-виконавча служба) визначає Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджена наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань від 07.10. 2009 року № 222 (надалі - Інструкція).

За правилами пункту 1.7. Інструкції, виплата грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу здійснюється (припиняється) на підставі наказів начальників органів і установ (до чиєї номенклатури належить посада) щодо, крім іншого, призначення (звільнення) на штатні посади з установленням конкретного розміру посадового окладу, підвищень, надбавок, доплат тощо.

Відповідно до підпункту 1.18.1. пункту 1.18. Інструкції, грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу виплачується за поточний місяць - раз на місяць у період з 20 до 25 числа.

Згідно пунктів 8.1., 8.2. Інструкції, начальники (керівники) органів і установ мають право преміювати осіб рядового і начальницького складу відповідно до їх особистого вкладу в загальні результати роботи без обмеження індивідуальних премій максимальними розмірами.

Премія виплачується разом з виплатою грошового забезпечення в поточному місяці за результатами оперативно-службової діяльності за минулий місяць. Розмір премій встановлюється на підставі поданих рапортів начальників структурних підрозділів щодо преміювання осіб рядового і начальницького складу і затверджується начальником органу або установи (начальникам органів і установ - вищими начальниками).

За приписами пункту 17.1.1 Інструкції, у разі звільнення зі служби грошове забезпечення виплачується особам рядового і начальницького складу - до дня отримання (включно) органом або установою наказу про звільнення зі служби, але не більше ніж за п'ять діб з дня отримання наказу про звільнення (з урахуванням пунктів 17.2 - 17.4 цієї Інструкції).

Особам рядового і начальницького складу, які звільняються зі служби, за невикористані ними дні щорічної відпустки за всі попередні роки та невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація виходячи з грошового забезпечення (окладів за останніми штатними посадами, займаними перед звільненням, окладів за спеціальними званнями, а також щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру (надбавок, доплат) та премій (обчислених як середньомісячна сума за попередні повні дванадцять календарних місяців), крім одноразових додаткових видів грошового забезпечення), яке зазначені особи отримували на день звільнення (пункт 17.5. Інструкції.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач проходила службу в Управління ДПтС України в м. Києві та Київській області та мала спеціальне звання - майор внутрішньої служби, а не працювала в Управління ДПтС України в м. Києві та Київській області на умовах трудового договору чи інших умовах.

З системного аналізу наведених норм, суд дійшов висновку, що порядок проходження служби старшим начальницьким складом, у тому числі, майором внутрішньої служби, зокрема, в Управлінні ДПтС України в м. Києві та Київській області, а також порядок і умови виплати їм грошового забезпечення, регулюється спеціальним законодавством України.

При цьому, суд зазначає, що норми загального законодавства застосовуються для врегулювання (розв'язання) відповідних правовідносин у випадках, коли такі правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства.

В той же час, в даному випадку, спірні правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем, регулюються саме нормами спеціального законодавства, що виключає застосування загальних норм, закріплених в Кодексі законів про працю України.

Крім того, суд звертає увагу на положення постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13, пунктом 2 якої закріплено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

Також, суд не залишає поза увагою роз'яснення Верховного суду України від 23.03.1998 року № 1-4/83 та лист Міністерства праці та соціальної політики від 17.04.1998 року № 22-1558 про те, що Кодекс законів про працю України не регулює проходження служби особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України. Такі відносини регулюються Положенням, яке, у свою чергу, не містить норм щодо відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, отже виключає можливість притягнення до відповідальності.

Більше того, як підтверджується матеріалами справи, відповідач провів з позивачем усі відповідні розрахунки у порядку, визначеному Інструкцією.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, виконаний обов'язок щодо доказування з урахуванням вимог встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.69-71,94,160-165,167,254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Р.О. Арсірій