Справа № 815/2691/15
Суддя: Балан Я. В.
Дата ухвалення: 2015-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2691/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2015 року

12 год. 38 хв.

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Балан Я.В.,

судді - Вовченко О.А.

судді - Стефанова С.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження за наявними матеріалами справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 03.04.2015 року № 262-15, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду з позовом звернувся ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 03.04.2015 року № 262-15, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в 2014 році позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні, обґрунтувавши її побоюваннями повернення на територію країни походження військовими діями, які відбувають у Сирії з 2011 року, однак відповідачем належним чином не було досліджено усі обставини, які змусили іноземця звернутись за захистом, що призвело до прийняття оскаржуваного рішення. З урахуванням того, що рішення прийнято без належного дослідження доводів стосовно виникнення загрози життю ОСОБА_1, у разі повернення на Батьківщину, оскільки його може бути заарештовано за відмову у прийнятті участі у військових діях або може бути вбито, вказане рішення підлягає скасуванню (аркуші справи 98-99).

Представником відповідача до суду були надані письмові заперечення проти позову, у яких відповідач позов не визнав, вважав його необґрунтованим та просив відмовити у його задоволенні мотивуючи тим, що аналізом матеріалів особової справи заявника відповідності заяви вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» було встановлено, що ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, політичними переконаннями, відношення до певної соціальної групи. Щодо ситуації військового конфлікту в Сирії, у вказаному висновку відповідач зазначив, що згідно рекомендацій УВКБ ЛЛН щодо надання міжнародного захисту - особи, вимушені залишити країну походження в результаті внутрішніх та міжнародних озброєних конфліктів, зазвичай не розглядаються як біженці у розумінні Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, у зв'язку із чим, органом міграційної служби було зроблено висновок про відсутність підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Стосовно відповідності заяви ОСОБА_1 вимогам п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», у своєму висновку Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області відзначив, що ситуація військового конфлікту та масові порушення прав людини підтверджені міжнародною спільнотою, одна при аналізі підстав для отримання додаткового захисту слід врахувати також можливість внутрішнього переміщення або отримання захисту у сусідніх країнах, ситуацію з близькими родичами заявника, які залишаються проживати на батьківщині та не зазнають переслідувань. Крім того, у якості фактів необґрунтованості клопотання в контексті надання додаткового захисту заявникові відповідач зазначив наступне: під час повторного звернення іноземець не вказав жодної обставини, яка б змінилась за часів 2012 року; звернення за захистом в Україні відбулось лише після закінчення легального строку перебування на Україні та більш ніж через рік після початку військового конфлікту в Сирії (аркуші справи 14-18).

В судове засідання прибув представник відповідача.

Позивач або його представник до судового засідання не з'явились, позивач належним чином та своєчасно повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи. Через канцелярію суду за вхід. № 13393/15 від 02.06.2015 року позивачем до суду надано заяву про розгляд справи за відсутності позивача в порядку письмового провадження (аркуш справи 157).

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта та не заперечувала проти задоволення клопотання представника позивача про розгляд справи в порядку письмового провадження.

В судовому засіданні, судом було поставлено на обговорення питання щодо можливості задовольнити заяву позивача та розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними в матеріалах справи доказів.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення заяви позивача та розгляду справи в порядку письмового провадження не заперечувала.

З урахуванням вказаних вище обставин, та думки представника відповідача, на підставі приписів ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, судом прийнято рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, суд вважає, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів особової справи, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в Сирії, м. Алеппо, район Шейх Максуд, де й проживав до виїзду зі своїми батьками та родиною: дружиною та донькою. 16 квітня 2012 року позивач покинув Сирію та вирушив до України літаком прямим рейсом з аеропорту м. Алеппо до м. Одеси, Україна, куди прибув 16 квітня 2012 року за національним паспортом на підставі приватної візи. На батьківщині позивача залишилися мешкати його дружина та донька, батько, мати та три сестри.

Вказана інформація підтверджується матеріалами особової справи заявника (аркуші справи 156).

Вперше позивач звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС україни в Одеській області на початку червня 2012 року із заявою з метою отримання статусу біженця (аркуш справи 121).

За результатами розгляду звернення позивача, наказом № 50 від 03.07.2012 року, останньому відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що іноземця сповіщено повідомленням від 04.07.2012 року (аркуш справи 156).

Вказане рішення було оскаржено до суду.

За результатами розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання вчинити певні дії, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 25.09.2012 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено повністю. Вказане судове рішення набрало законної сили, відповідно ухвали Одеського апеляційного адміністративного суду від 29.01.2013 року та не було скасовано за результатами касаційного оскарження, про що свідчать наявні в матеріалах справи письмові докази (аркуші справи 81-102, 115-119).

08.05.2014 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою № 122 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, дата реєстрації - 23.05.2014 року (аркуші справи 31-33).

В обґрунтування вказаної заяви іноземець зазначив, що є громадянином Сирії, прилетів до України у зв'язку із тим, що на Батьківщину йде війна. Сирійська розвідка набирала молодих людей для того, щоб вони воювали проти свого ж народу, а тим хто не погоджувався погрожували посадити до в'язниці або погрожували вбивством. Заявник зазначив, що він намагався втекти у сусідні країни, оскільки Сирійська розвідка могла прийти й до нього. Прилетів до України через туристичну компанію, яка знаходилась у м. Алеппо та чекав три місяці для отримання візи. У цей час, іноземець переховувався у різних містах від Сирійської розвідки. У час, коли ОСОБА_1 переховувався, він дізнався що його друга вбили через те, що останній не згодився йти на війну та багато знайомих посадили до в'язниці. Коли позивач отримав візу та летів через аеропорт у м. Алеппо, в аеропорту його зупинили, проте він заплатив кошти інспектору, який і допоміг пройти заявнику кордон. Через деякий час, перебуваючи на території України, заявник дізнався через мережу Інтернет, що його знайомих, яких посадили до в'язниці - вбили та тривалий час не міг зв'язатись із своїми батьками, які залишились у Сирії. Через деякий час, у ході телефонної розмови з батьками, заявник дізнався, що Сирійська розвідка декілька разів приходила до них додому, де залишились проживати члени сім'ї іноземця, та шукали позивача. потім батьки заявника виїхали до Турції.

За результатами розгляду справи № 2014 OD 0122 громадянина Сирії на установчі дані ОСОБА_1 (прізвище) ОСОБА_1 (імя) ОСОБА_1 (по батькові) ІНФОРМАЦІЯ_1, який звернувся із заявою про надання статусу біженця або визнання особою, що потребує додаткового захисту, на підставі проведеного інтерв'ю, Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області прийнято висновок від 06.06.2014 року «щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту» (аркуш справи 52).

На підставі вказаного висновку, наказом № 100 від 06.06.2014 року було прийнято рішення «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (аркуш справи 53).

06.06.2014 року службовою особою відділу у справах біженців Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області було проведено співбесіду з особою, що потребує додаткового захисту ОСОБА_1, про що складено протокол (аркуші справи 48-51).

Вказаним протоколом зафіксовано, що позивач є громадянином Сирії, останнє місце проживання м. Алеппо, район Аль-Хамідія, до військової служби не призивався, не служив у армії, до України прибув 16.04.2012 року літаком авіарейсом Сирія (м. Алеппо) - Україна (м. Одеса) на підставі національного паспорту та одноразової візи зі строком дії до 14.05.2012 року легально, а також зафіксовано пояснення позивача стосовно побоювання повернення на території країни громадянської належності, у зв'язку із тим, що на даний час там йде війна та його може бути призвано до служби, оскільки під час перебування його батьків на батьківщину, після виїзду заявника до України, до них додому приходили представники Сирійської розвідки та запитували про місцезнаходження іноземця - заявника.

Відповідно до правових норм Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», на виконання ст. 9 п. 6 були направлені запити до УСБУ в Одеській області стосовно зазначеної особи заявника, стосовно протиправної діяльності, яка б перешкоджала наданню статусу біженця, додатково, позивач був перевірений за інформаційними базами Інтерполу, тощо (аркуші справи 54-55, 61-63).

12.02.2015 року, Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок по справі № 2014OD0122 щодо відмови у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв'язку із наявністю умов, передбачених абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» від 2011 року (аркуші справи 71-80).

Згідно вказаного висновку, відповідачем відзначено про те, що аналізом матеріалів особової справи заявника відповідності заяви вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» було встановлено, що ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, політичними переконаннями, відношення до певної соціальної групи. Щодо ситуації військового конфлікту в Сирії, у вказаному висновку відповідач зазначив, що згідно рекомендацій УВКБ ЛЛН щодо надання міжнародного захисту - особи, вимушені залишити країну походження в результаті внутрішніх та міжнародних озброєних конфліктів, зазвичай не розглядаються як біженці у розумінні Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, у зв'язку із чим, органом міграційної служби було зроблено висновок про відсутність підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Стосовно відповідності заяви ОСОБА_1 вимогам п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», у своєму висновку Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області відзначив, що ситуація військового конфлікту та масові порушення прав людини підтверджені міжнародною спільнотою, одна при аналізі підстав для отримання додаткового захисту слід врахувати також можливість внутрішнього переміщення або отримання захисту у сусідніх країнах, ситуацію з близькими родичами заявника, які залишаються проживати на батьківщині та не зазнають переслідувань. Крім того, у якості фактів необґрунтованості клопотання в контексті надання додаткового захисту заявникові відповідач зазначив наступне: під час повторного звернення іноземець не вказав жодної обставини, яка б змінилась за часів 2012 року; звернення за захистом в Україні відбулось лише після закінчення легального строку перебування на Україні та більш ніж через рік після початку військового конфлікту в Сирії.

Державною міграційною службою України, відповідно до ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами розгляду особової справи № 2014 OD 0122 ОСОБА_1 громадянина Сирії, ІНФОРМАЦІЯ_1, було прийнято рішення № 262-15 від 03.04.2015 року, яким підтримано висновок ГУ ДМС України в Одеській області та вирішено відмовити заявнику у визнанні його біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні (аркуш справи 22).

Про прийняте рішення позивачу було повідомлено шляхом надіслання позивачу повідомлення № 262 від 10.04.2015 року, яке він отримав 08.05.2015 року (аркуш справи 8).

Суд із висновками органу міграційної служби та прийнятим рішенням не погоджується з наступних підстав.

Позивач вважає, що вказане рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню. оскільки станом на даний час має побоювання повертатись на Батьківщину у зв'язку із загрозою бути призваним на війну.

Відповідно до ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Жодна людина, згідно положень ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011 року (надалі - Закон України № 3671-VI від 08.07.2011 року) визначено поняття «біженець» - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань. Відповідно до вказаної статті Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем, Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

На думку відповідача, ситуація військового конфлікту та масові порушення прав людини підтверджені міжнародною спільнотою, одна при аналізі підстав для отримання додаткового захисту слід врахувати також можливість внутрішнього переміщення або отримання захисту у сусідніх країнах, ситуацію з близькими родичами заявника, які залишаються проживати на батьківщині та не зазнають переслідувань. Крім того, у якості фактів необґрунтованості клопотання в контексті надання додаткового захисту заявникові відповідач зазначив наступне: під час повторного звернення іноземець не вказав жодної обставини, яка б змінилась за часів 2012 року; звернення за захистом в Україні відбулось лише після закінчення легального строку перебування на Україні та більш ніж через рік після початку військового конфлікту в Сирі. Також, відповідач посилається на те що, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, політичними переконаннями, відношення до певної соціальної групи. Таким чином, будь-яких підстав для отримання в Україні статусу біженця або додаткової форми захисту станом на даний час у ОСОБА_1 не має.

Суд вважає, що вищевикладені доводи відповідача не є достатніми доказами для винесення рішення про відмову у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки на думку суду, відповідачем зазначені обставини достовірно не перевірені, що не відповідає приписам ст. 10 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року щодо всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, у матеріалах особової справи та висновку від 12.02.2015 року відсутнє спростування можливості застосування до позивача нелюдського поводження у разі його повернення на батьківщину, як і відсутнє посилання на можливість спокійного проживання позивача у разі повернення на територію країни громадянського походження у даний час, коли на території Сирії загострився військовий конфлікт.

Як вбачається із матеріалів особової справи громадянина Сирії ОСОБА_1 зазначив про побоювання повернення на територію країни громадянської належності тим, що із Сирії позивач виїхав в 2012 році, після початку військового конфлікту, оскільки побоювався, що Сирійська розвідка забере його на війну, брати участі у якій проти свого народу не мав бажання.

На думку суду, відповідач при розгляді заяви ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, повинен був врахувати, що не зважаючи на факт прибуття позивача в Україну легально на підставі паспорта, на теперішній час він має побоювання повернення у Сирію, у зв'язку з його можливим призовом до державної служби, оскільки не зважаючи на будь-які обставини, на війну забирають усіх чоловіків, крім того, через те, що може бути вбитим, оскільки на території країни його походження відбуваються бойові дії, які загрожують цивільному населенню.

Поряд з цим, щодо тверджень відповідача про те, що країну громадянської належності позивач залишив легально і тому відповідно він не може вважатись біженцем не відповідає положенням п. А ст. 1 Конвенції про статус біженців, якою закріплено поняття «біженець» та зазначено про побоювання повернення в країну цивільного походження. Міжнародні акти, які регулюють відносини біженців містять посилання на те, що особа може в силу обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, не мати бажання та можливості повернутись в країну походження навіть якщо покинула її легально та обставини неможливості та небажання повернення виникли в країні під час її відсутності. В рекомендаціях УВКБ ООН зазначено, що особа, яка не була біженцем коли покидала свою країну, але стала біженцем пізніше в наслідок подій, які відбулись в країні походження під час її відсутності - вважається біженцем «sur place».

Крім того, судом встановлено, що у липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хресту визнав конфлікт у Сирії збройним конфліктом не міжнародного характеру. Кількість осіб, які постраждали під час конфлікту на даний момент дуже висока та продовжує зростати. ООН постійно інформує про акти насилля та вбивствах у Сирії. З початку березня 2011 року постійно надходять відомості щодо порушення права людини та основних свобод, у тому числі страти без суду, тортури, арешти, застосування тяжкої зброї проти мирного населення.

Таким чином, на теперішній момент в країні громадянського походження позивача та зокрема у його рідному місті склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування.

Європейський суд з прав людини у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Отже ситуація в Сирії за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну. Так, сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення.

Суд звертає увагу на те, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом якої особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Термін «побоювання» означає, що особа не обов'язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Побоювання бути переслідуваним може бути цілком обґрунтованим незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування державні органи, чи ні. Підпункт 2 пункту 1 статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що дії повинні бути державними або здійсненими державною владою. Так, пункт 65 Керівництва УВКБ ООН пояснює, що часто на практиці переслідування є результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити. Відмова особі в захисті за зазначеною Конвенцією тільки тому, що вона переслідується не тими особами або органами, породжує невідповідність закону.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

Аналогічна позиція викладена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3.

Відповідно до пункту 10 вказаної Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Відповідно до Керівництва УВКБ ООН із процедур та критеріїв визначення статусу біженців згідно Конвенції 1951 року і протоколу 1976 року, що стосуються статусу біженця (п.43) побоювання стати жертвою переслідувань не повинні обов'язкового ґрунтуватися на особистому досвіді заявника. Те, що, наприклад, сталося з його друзями, родичами та іншими членами тієї ж расової або соціальної групи, може бути свідченням того, що його побоювання стати рано чи пізно жертвою переслідувань цілком обґрунтовані.

Як зазначав позивач в ході співбесід із співробітниками міграційної служби, з огляду на те, що на батьківщині йому загрожує небезпека, він, можливо, зазнаватиме в подальшому переслідувань, оскільки у ході телефонної розмови із своїми батьками, уже перебуваючи на території України, позивач дізнався що до них додому приходили представники Сирійської розвідки та запитували про його місцезнаходження, проте не бажає приймати участі у бойових діях, може бути ув'язнений чи вбитий через відмову від участі у війні, на даний час має цілком обґрунтовані побоювання повертатись до Сирії.

Крім того, відповідачем взагалі не взято до уваги інформацію по країні походження позивача. Зокрема, того факту, що на теперішній час в Сирії триває цивільна війна, систематично порушуються права людини та основні свободи, які здійснюються сирійською владою та формуваннями «шаббиха».

Беззмістовним є висновок відповідача про те, що позивач не пов'язує свої особисті проблеми з загальними проблемами в аспекті критичного стану в Сирії, оскільки позивач мотивував своє звернення до влади України за захистом саме побоюваннями повертатися у країну громадянської належності через загострення військового конфлікту.

В зв'язку з даними обставинами, суд вважає, що формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем порушило принцип рівності перед законом, що призвело до прийняття противоправного рішення в частині відмови ОСОБА_1 у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту з боку Державної міграційної служби України, органу, який приймає остаточне рішення на підставі зібраних доказів та висновку Управління.

Суд зазначає, що прийняття рішення має здійснюватися з використанням повноважень та з метою, з якою це повноваження надано, а саме рішення зазначених органів мають бути спрямовані на захист життя та свобод шукачів додаткового захисту.

Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб'єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, які мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Одним із головних принципів адміністративного судочинства, відповідно до ст. 7 КАС України є принцип верховенства права. Відповідно до ст. 3 Конституції України та ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов'язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, при прийнятті оскаржуваного рішення діяв без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), та без дотримання принципу верховенства права.

Таким чином, на підставі ст.10 КАС України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст.11 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними доказів, з'ясувавши обставини у справі; перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог.

Так, відповідно до п.25 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 року №3 суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, суд, встановивши протиправність оскаржуваного рішення, з урахуванням ретельного дослідження інформації по країні походження позивача, обставин реальності загрози для його життя і основних свобод, в разі повернення до Сирії, вважає за необхідне зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінюючи надані у справі докази, виходить із принципів адміністративного судочинства - змагальність, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин справи, згідно із яким розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ч. 1 ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

На підставі встановлених судом обставин, з урахуванням наведених норм законодавства, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість прийнятого рішення щодо позивача, а відтак позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та з урахуванням інформації по країні походження позивача, колегія суддів дійшла висновку щодо доцільності зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

Керуючись Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011 року, ст. ст. 11, 69, 71, 86, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 03.04.2015 року № 262-15, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - задовольнити частково.

Рішення Державної міграційної служби України № 262-15 від 03.04.2015 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - визнати протиправним та скасувати.

Зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Я.В. Балан

Суддя О.А. Вовченко

Суддя С.О. Стефанов