Справа № 815/2108/15
Суддя: Балан Я. В.
Дата ухвалення: 2015-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2108/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2015 року м. Одеса

11 год. 42 хв.

У залі судових засідань № 10

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Балан Я.В.,

судді - Вовченко О.А.

судді - Завальнюка І.В.

при секретарі судового засідання - Свириді Х.С.

за участю сторін:

позивач - ОСОБА_1

перекладач - ОСОБА_2

представник відповідача - Ващіліна Н.С. (за довіреністю)

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 05.03.2015 року № 161-15, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду з позовом звернувся ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 05.03.2015 року № 161-15, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є громадянином Афганістану, 13.10.2001 року американські війська розбили будинок, в якому проживав заявник, у зв'язку із чим його сім'я переїхала до м. Лугар. Так заявник займався оптовою торгівлею продуктами. Більшість його оптовиків були від військових органів держави. Оскільки «Таліби» були проти органів держави, вони у позивача просили допомоги, а саме, просили надавати їм дані про військовослужбовців та точний час прибуття за продуктами. Проте, як зазначено в заяві від 03.09.2014 року, ОСОБА_1 відмовився від такої пропозиції, при цьому, через деякий час, коли іноземець приїхав на роботу, «Таліби» його викрали та відвезли до себе на території, де заявник знаходився під контролем. Але, позивачу вдалось непомітно зателефонувати в міліцію та розповісти де він знаходиться. Міліція швидко приїхала та захопили всіх викрадачів, а заявника звільнили. Через деякий час, ОСОБА_1 отримав листа від «Талібів» з погрозами вбивства, через те, що він їх викрав. Таким чином, у іноземця, к він зазначив, було безвихідне становище та він був змушений виїхати до столиці у м. Кабул. Перебуваючи в столиці. Позивач знову отримав листа від «Талібів», після чого вирішив виїхати з країни. Спочатку позивач перебував в Пакистані. Потім виїхав до Росії, а 03.07.2008 року потрапив до України нелегально. У зв'язку із тим, що в нього є побоювання повернення на батьківщину, оскільки він викрив «Талібів» та їх захопила міліція, позивач не можу повернутись до Афганістану.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, надав пояснення та просив суд задовольнити позов повністю, з підстав, викладених в адміністративному позові (аркуші справи 3-6).

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала, проти його задоволення заперечувала повністю та просила відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи тим, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності заяви позивача, вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, підтверджено відсутність умов, передбачених п. 13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження або покарання. В адміністративному позові ОСОБА_1 посилається на те, що не може повернутись до країни громадянського походження через те, що він став об'єктом уваги представників радикального у групування «Талібан», які намагались рекрутувати його. Співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що причиною виїзду ОСОБА_1 вказано спробу вербування його представниками радикального руху «Талібан». Під час свого першого звернення за захистом в Україні від 05.08.2008 року (особова справа № 08/160) позивач розповів, що одного разу він та його брат їхали на автомобілі до дому і їх зупинили таліби. Зі слів позивача, таліби запропонували братам бути рекрутованими до їх оточення. 10.03.2008 року таліби забрали заявника до свого гарнізону. 29.03.2008 року заявник зателефонував своєму брату і розповів йому де він знаходиться і скільки чоловік на посту. Цього ж дня приїхала поліція, яка провела спецоперацію і забрала всіх крім заявника. Зі слів заявника, його відпустили та сказали, щоб він їхав до дому. Аналізом особової справи було доведено відсутність будь-яких переслідувань заявника на Батьківщині, рішенням ДКНРУ від 10.03.2009 № 119-09 позивачу було відмовлено у надання статусу біженця. Під час повторного звернення за захистом позивач в якості причин виїзду з Афганістану вказав спробу його вербування представниками радикального угрупування «Талібан». В той же час, при аналізі матеріалів особової справи вбачається, що твердження позивача є непослідовними та містять розбіжності, що не дозволяє вважати їх правдоподібними. Так, під час першого та другого звернення за захистом позивач надає різні відомості. Під час першого звернення в 2008 році позивач зазначав, що виїзд з Афганістану стався через те, що він проходив службу в гарнізоні талібів. Зрозумівши, що їх підготовка направлена на те, щоб стати шахідами, позивач зателефонував своєму братові, щоб його звідти забрали. Під час повторного звернення в 2014 році ОСОБА_1 вже стверджував, що у талібів не служив, а був у полоні.Також, відповідач вказує на те, що під час першого та другого звернення позивач вказав зовсім різні періоди перебування у талібів з різницею у рік, так при першому звернені особа вказала, що перебувала на службі в гарнізоні у талібів з 10.03.2008 року та служив протягом півтора місяця. Під час другого звернення позивач вказав, що до талібів у полон потрапив 10.03.2007 року, де його тримали 7 діб, а після звільнення поїхав до Пакистану, про що при першому звернені взагалі не вказано. До управління міграційної служби ані при першому зверненні, ані при другому не було надано жодних доказів, його переслідування угрупуванням «Талібан», а натомість у протоколі співбесіди від 02.10.2014 року іноземець вказав, що звернувся за захистом для отриманням документів щоб жити на території України легально, тощо (аркуші справи .

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, дослідивши обставини якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, суд вважає, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Афганістану, проживав в с.Ша Авасі, район Баракі Барак, пр.Логар, національність -таджик, віросповідання -мусульманин-суніт. З Афганістану виїхав 18.05.2008 року за туристичною візою до Росії, через півтора місяці машиною прибув до м. Києва, потім приїхав до Одеси. Кордон з Україною перетнув нелегально.

З матеріалів справи вбачається, що 05.08.2008 року ОСОБА_1 звернувся до Управління з заявою про надання йому статусу біженця, обґрунтував її тим, що він проживав в м. Логар, де у нього була продуктова палатка, батьки позивача проживали в іншому місті. Одного разу, коли він повертався від батьків автобусом до м. Логар, автобус зупинили таліби, вивели всіх молодих хлопців та запропонували їм служити у талібів. Він погодився, та півтора місяці знаходився у талібів. Позивач за цей час ніс службу на постах, йому розповідали, що він як мусульманин має робити в ім'я Аллаха. Проте коли зрозумів, що його намагаються навчити бути шахідом, він зателефонував своєму братові, та останній розповів про табір талібів поліції. Поліція звільнила позивача 30.04.2008 року, після чого він приблизно місяць проживав у м. Кабул, а потім дядя позивача допоміг йому покинути Афганістан.

Рішенням Комітету №119-09 від 10 березня 2009 року з посиланням на статті 1, абзац 5 статті 10 Закону України «Про біженців», у наданні статусу біженця в Україні громадянину Афганістану ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду із позовом про його скасування.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 21.05.2011 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 26.10.2011 року, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державного комітету України у справах національностей та міграції, за участю третьої особи на стороні відповідача Управління міграційної служби в Одеській області про визнання рішення №119-09 від 10.03.2009 року про відмову в наданні статусу біженця нечинним та зобов'язання надати статус біженця в Україні -відмовлено.

Вказані обставини підтверджуються матеріалами особової справи позивача (аркуші справи 52-167).

03.09.2014 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Управління із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій зазначив, що він є громадянином Афганістану, 13.10.2001 року американські війська розбили будинок, в якому проживав заявник, у зв'язку із чим його сім'я переїхала до м. Лугар. Так заявник займався оптовою торгівлею продуктами. Більшість його оптовиків були від військових органів держави. Оскільки «Таліби» були проти органів держави, вони у позивача просили допомоги, а саме, просили надавати їм дані про військовослужбовців та точний час прибуття за продуктами. Проте, як зазначено в заяві від 03.09.2014 року, ОСОБА_1 відмовився від такої пропозиції, при цьому, через деякий час, коли іноземець приїхав на роботу, «Таліби» його викрали та відвезли до себе на території, де заявник знаходився під контролем. Але, позивачу вдалось непомітно зателефонувати в міліцію та розповісти де він знаходиться. Міліція швидко приїхала та захопили всіх викрадачів, а заявника звільнили. Через деякий час, ОСОБА_1 отримав листа від «Талібів» з погрозами вбивства, через те, що він їх викрав. Таким чином, у іноземця, к він зазначив, було безвихідне становище та він був змушений виїхати до столиці у м. Кабул. Перебуваючи в столиці. Позивач знову отримав листа від «Талібів», після чого вирішив виїхати з країни. Спочатку позивач перебував в Пакистані. Потім виїхав до Росії, а 03.07.2008 року потрапив до України нелегально. У зв'язку із тим, що в нього є побоювання повернення на батьківщину, оскільки він викрив «Талібів» та їх захопила міліція, позивач не можу повернутись до Афганістану (аркуші справи 59-61).

Із вказаним громадянином було проведено інтерв'ю, складено анкету та реєстраційний листок, тощо, у яких зафіксовано пояснення позивача з приводу причин його вибуття з країни постійного проживання (аркуші справи 62-74).

Розглянувши справу № 2014OD0210 громадянина Афганістану на установчі дані ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який звертається до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Одеській області, на підставі проведеного інтерв'ю із зазначеним громадянином та приймаючи до уваги наведені факти, які вимагають подальшої перевірки, службовою особою Управління прийнято висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 02.10.2014 року (аркуш справи 82).

На підставі вказаного висновку, наказом № 184 від 02.10.2014 року було прийнято рішення «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (аркуш справи 83).

02.10.2014 року службовою особою Управління у справах біженців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області було проведено співбесіду із шукачем притулку ОСОБА_1, про що складено протокол співбесіди (аркуші справи 75-81).

Згідно вказаного вище протоколу, позивач у ході співбесіди зазначив про свої побоювання повертатись на батьківщину. Оскільки перебуваючи на території країни громадянської належності його примушували співпрацювати «Таліби», проте він відмовився, у зв'язку із чим декілька разів отримував листи із погрозами. Таким чином, повертатись до Афганістану він не можу, так як йому там загрожуватиме небезпека.

Висновком управління у справах біженців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області від 16.01.2015 року по справі № 2014OD0210, позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через наявність умов, передбачених абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року (аркуші справи 102-109).

Відповідно до ст. 10 закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами розгляду особової справи № 2014OD0210 ОСОБА_1, громадянина Афганістану, ІНФОРМАЦІЯ_1, Державною міграційною службою України було прийнято рішення № 161-15 від 05.03.2015 року, яким підтримано висновок ГУ ДМС України в Одеській області та вирішено відмовити заявнику у визнанні його біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, передбачених пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону (аркуш справи 53).

Про прийняте рішення позивачу було повідомлено повідомленням № 208 від 23.03.2015 року, яке він отримав 02.04.2015 року (аркуш справи 7).

Позивач зазначає, що вказане рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки в разі повернення в країну походження може стати жертвою «Талібів», які його примушували до співпраці під час перебування іноземця на території країни походження. Крім того, в Афганістані за офіційною інформацією зберігається загроза життю і безпеці позивача. так, у разі повернення на батьківщину. Заявник може зіткнутись з нелюдським або принижуючим гідність поводженням або покаранням. Позивач, члени його родини можуть бути вбиті або викрадені або піддані іншим видам нелюдського поводження.

Проте, суд з такими доводами позивача не погоджується та вважає їх надуманими з наступних підстав.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Частиною 6 статті 8 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

В судовому засіданні позивач зазначив, що умовами визнання його біженцем або особою яка потребує додаткового захисту є його побоювання за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності, через те, що перебуваючи на батьківщину у зв'язку із його відмовою від співпраці з «Талібами», ОСОБА_1 неодноразово отримував листи з погрозами.

Проте, у ході розгляду заяви відповідачем та під час судового розгляду, позивачем не було надано жодних пояснень або будь-яких підтверджень реального ризику бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню.

Як зазначає відповідач, проаналізувавши інформацію, надану заявником в обґрунтування причин неможливості повернення на території країни громадянської належності було встановлено, що причиною виїзду ОСОБА_1 вказано спробу вербування його представниками радикального руху «Талібан». Під час свого першого звернення за захистом в Україні від 05.08.2008 року (особова справа № 08/160) позивач розповів, що одного разу він та його брат їхали на автомобілі до дому і їх зупинили таліби. Зі слів позивача, таліби запропонували братам бути рекрутованими до їх оточення. 10.03.2008 року таліби забрали заявника до свого гарнізону. 29.03.2008 року заявник зателефонував своєму брату і розповів йому де він знаходиться і скільки чоловік на посту. Цього ж дня приїхала поліція, яка провела спецоперацію і забрала всіх крім заявника. Зі слів заявника, його відпустили та сказали, щоб він їхав до дому. Аналізом особової справи було доведено відсутність будь-яких переслідувань заявника на Батьківщині, рішенням ДКНРУ від 10.03.2009 № 119-09 позивачу було відмовлено у надання статусу біженця. Під час повторного звернення за захистом позивач в якості причин виїзду з Афганістану вказав спробу його вербування представниками радикального угрупування «Талібан». В той же час, при аналізі матеріалів особової справи вбачається, що твердження позивача є непослідовними та містять розбіжності, що не дозволяє вважати їх правдоподібними. Так, під час першого та другого звернення за захистом позивач надає різні відомості. Під час першого звернення в 2008 році позивач зазначав, що виїзд з Афганістану стався через те, що він проходив службу в гарнізоні талібів. Зрозумівши, що їх підготовка направлена на те, щоб стати шахідами, позивач зателефонував своєму братові, щоб його звідти забрали. Під час повторного звернення в 2014 році ОСОБА_1 вже стверджував, що у талібів не служив, а був у полоні.

Під час першого та другого звернення. Згідно наявної в матеріалах особової справи письмових доказів, позивач вказав зовсім різні періоди перебування у талібів з різницею у рік: так при першому звернені особа вказала, що перебувала на службі в гарнізоні у талібів з 10.03.2008 року та служив протягом півтора місяця; під час другого звернення позивач вказав, що до талібів у полон потрапив 10.03.2007 року, де його тримали 7 діб, а після звільнення поїхав до Пакистану, про що при першому звернені взагалі не вказано. До управління міграційної служби ані при першому зверненні, ані при другому не було надано жодних доказів, його переслідування угрупуванням «Талібан», а натомість у протоколі співбесіди від 02.10.2014 року іноземець вказав, що звернувся за захистом для отриманням документів щоб жити на території України легально.

Крім того, як встановлено у ході судового розгляду справи, ОСОБА_1 виїхав з країни свого громадянського походження 18.05.2008 року, легально на підставі національного паспорту, який дійсний до 29.07.25014 року та туристичної візи до Російської Федерації.

На території Російської Федерації, згідно зафіксованих пояснень іноземця у ході проведення інтерв'ю та співбесіди, позивач знаходився на протязі 1,5 місяця, тобто згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» він знаходився в третій безпечній країні та не звернувся за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту за місцем знаходження.

При цьому, суд також зазначає про неможливість у даному випадку вважати проїзд через територію Російської Федерації транзитним, так як згідно приписів ст. 29 Закону РФ «Про порядок виїзду із Російської Федерації і в'їзду в Російську Федерацію», транзитний проїзд через територію РФ здійснюється, як правило, без права на зупинку.

На територію України за наданими матеріалами до суду, ОСОБА_1 потрапив 03.07.2008 року нелегально.

На підставі вказаного, судова колегія погоджується з доводами відповідача стосовно того, що надані шукачем притулку відомості, дають можливість стверджувати, що до управління міграційної служби позивач звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації. Тобто згідно з п. F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, позивач, є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

Отже, дослідивши усі наявні в матеріалах особової справи громадянина Афганістану ОСОБА_1 письмові докази, суд погоджується з виковками міграційного органу, що ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Таким чином, на думку суду, аналізом наданої позивачем інформації разом із інформацією по країні походження позивача підтверджується відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення до Афганістану, в регіоні постійного проживання позивача наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що доводи відповідача відповідають складеним під час розгляду заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, документам та дійсно інформація, надана позивачем під час анкетування, інтерв'ю та співбесіди під час подання заяв у 2009 році та 2014 році має розбіжності, що унеможливлює вважати доводи позивача правдоподібними в частині встановлення на території країни походження загрози його життю та безпеці у разі повернення.

Також, як вбачається із матеріалів особової справи позивача - шукача притулку, жодних переконливих обставин неможливості звернення до правоохоронних органів Афганістану стосовно отримання ним листів із погрозами від представників руху «талібан» позивачем до суду та до органу міграційної служби надано не було.

Суд погоджується з такими доводами відповідача, оскільки вказані позивачем обставини, викладені вище в якості підстав звернення за захистом на території України не відповідають Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», так як не свідчать жодним чином про наявність реальної загрози життю та здоров'ю позивача у разі повернення на територію країни походження.

Згідно Директиви Ради європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» № 8043/04 від 29.04.2004 року, з даного питання мають досліджуватись наступні фактори: раельна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Проте, оскільки, як було встановлено під час розгляду заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач не переслідувався на території країни своєї громадянської належності, окрім зазначеного позивачем факту викрадення, який жодним чином не обґрунтовано, заявлена інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на Батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Крім того, як вбачається з матеріалів особової справи позивача, на Батьківщині залишилась уся його сім'я.

Згідно приписів ст. 10 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, передбачені ст. 6 вищевказаного Закону.

Таким чином, вивчивши наведені позивачем обставини та матеріали справи, суд погоджується з доводами відповідача щодо неможливості обґрунтувати причину виїзду іноземця Афганістану з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за наступними ознаками: расова належність; віросповідання; національність; громадянство чи підданство; відношення до певної соціальної групи; політичні переконання.

Крім того, також судом взято до уваги встановлені обставини щодо довгострокового перебування позивача на території Російської Федерації, де позивач мав змогу звернутись за захистом у разі дійсної та реальної неможливості повернення на Батьківщину, пов'язаної із переслідуваннями.

Враховуючи вищезазначене, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, пояснення позивача, на думку суду, немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Щодо наявності ознак, передбачених п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», аналізом наявних матеріалів з урахуванням інформації по країні громадянського походження, підтверджується відсутність умов, що можуть бути розглянуті в контексті надання ОСОБА_1 додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Таким чином, враховуючи вищезазначене та через наявність умов, передбачених абзацом 4 п. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які портребують додаткового або тимчасового захисту», відповідачем й було прийнято рішення щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Афганістану ОСОБА_1.

З урахуванням вказаного, дослідивши матеріали справи та надані сторонами пояснення, суд підтримує доводи відповідача та вважає правомірним рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки ані під час проведення співбесіди, ані під час судового розгляду справи позивачем не було доведено наявності передбачених законом підстав (обставин), які б свідчили про наявність реальної загрози життю та здоров'ю позивача у разі його повернення до країни походження.

При вирішенні справи суд бере до уваги, що відповідно до вимог ч.ч. 1 і 2 ст. Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

За змістом ч. 8 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України, позивачем в адміністративній справі є особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов.

Тобто, особа, яка звертається до адміністративного суду з позовом, має довести наявність факту порушення оскаржуваним рішенням, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень саме її прав та інтересів у сфері публічно-правових відносин, які потребують судового захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, які мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінюючи надані у справі докази, виходить із принципів адміністративного судочинства - змагальність, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин справи, згідно із яким розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ч. 1 ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

На підставі з'ясованих обставин та наведених вище норм чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість рішення відповідача № 161-15 від 05.03.2015 року та вважає його таким, що прийнято на підставі, у межах та відповідно до наданих повноважень з підстав, передбачених нормами чинного законодавства, у зв'язку із чим позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 161-15 від 05.03.2015 року, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 11, 69, 71, 72, 86, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 05.03.2015 року № 161-15, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити повністю.

Постанова суду може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено та підписано 26 травня 2015 року.

Головуючий суддя Я.В. Балан

Суддя О.А. Вовченко

Суддя І.В. Завальнюк