Справа № 712/3824/15-а
Суддя: Марцішевська О. М.
Дата ухвалення: 2015-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Постанова

Іменем України

Справа № 712/3824/15-а

Провадження 2-а/712/221/15

29 травня 2015 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого-судді Марцішевської О.М.

при секретарі Вдовенко О.В.

за участю прокурора Завгороднього О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Черкаській області, Управління Пенсійного фонду України м.Черкаси, Державної казначейської служби України, Головного територіального управління юстиції у Черкаській області про визнання бездіяльності незаконною та відшкодування матеріальної і моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, посилаючись на те, що постановою Соснівського районного суду м.Черкаси від 22.11.2011року УПФ в м.Черкаси зобов'язано нарахувати позивачу та виплатити грошову допомогу у вигляді надбавки до пенсії як дитині війни з 25.07.2010р. по 22.11.2011р. з урахуванням фактично здійснених виплат та змін прожиткового мінімуму. Крім того, постановою Соснівського районного суду м.Черкаси від 27.09.2011 року УПФ в м.Черкаси зобов'язано нарахувати позивачу та виплатити грошову допомогу у вигляді надбавки до пенсії як дитині війни з урахуванням фактично здійснених виплат. Вказані постанови набрали законної сили та були звернуті до виконання до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Черкаській області, однак боржником УПФ в м.Черкаси нараховані в порядку часткового виконання грошові суми, які до даного часу не виплачені, внаслідок бездіяльності відповідача з тривалого невиконання судових рішень позивачу завдано матеріальну та моральну шкоду. Просить суд визнати бездіяльність у виконанні судових рішень посадовими особами Пенсійного фонду та Управління державної виконавчої служби, постановити рішення про скасування часткового виконання судових рішень УПФУ в м.Черкаси та зобов'язати здійснити нарахування сум на виконання постанов суду, виходячи з розрахунку мінімальної пенсії на момент фактичного виконання, оскільки сума нарахованих, але не виплачених сум змінюється внаслідок інфляційних процесів, стягнути з УПФ в м.Черкаси нараховані кошти на підставі судових рішень з урахуванням змін мінімальної пенсії за віком, стягнути з державної виконавчої служби моральну шкоду в сумі 10 000 грн., завдану внаслідок бездіяльності з виконання судових рішень, також в зв"язку з несвоєчасним виконанням судових рішень за користування коштами позивача, які своєчасно не виплачені, нарахувати та виплатити 23 % згідно норм депозитної ставки ПАТ КБ "Приватбанк" річних з суми несвоєчасно виплаченої соціальної допомоги за весь період, за який позивач міг би отримати вклавши їх на банківський рахунок, судові витрати покласти на відповідача.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд позов задоволити. Вказував, що являється пенсіонером, має літній вік, 72 роки і змушений роками добиватись виконання судових рішень, звертаючись до органів виконавчої служби та судів, при відвідуванні даних установ та бездіяльності у виконанні судових рішень відчуває приниження через примушування випрошувати допомогу, яку не було нараховано за законом, в зв'язку з чим звертався до суду за захистом своїх прав, однак внаслідок невиконання судового рішення його порушені права не поновлені.

Представник відповідача Головного управління юстиції у Черкаській області Шаповал О.В. в судовому засіданні позов не визнала, зазначала, що позивачем пред"явлено позов з порушенням строку на звернення до адміністративного суду за захистом порушеного права. Доводи про бездіяльність органів державної влади вважала безпідставними, оскільки посадовими особами виконавчої служби вчинялись дії по примусовому виконаню судових рішень без порушення законодавства та в межах повноважень, не можливість повного виконання - не виплата сум мала місце в зв'язку з відсутністю у боржника відповідних бюджетних призначень, тому вказувала на відсутність підстав для скасування часткового виконання рішення суду та нарахування нових сум стягнення, нарахування інфляційних втрат, також посилалась на те, що позивачем не доведено факту наявності моральної шкоди, просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Представники відповідачів Ільященко А.С., Коваленко О.П. в судовому засіданні посилались на безпідставність та недоведеність позовних вимог.

Прокурор в судовому засіданні вважав позов таким, що підлягає до задоволення в частині стягнення з Державного бюджету України нарахованих на підставі судових рішень, але не виплачених сум допомоги, в решті вимог просив відмовити.

Заслухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Постановою Соснівського районного суду м.Черкаси від 22 лютого 2011 року зобов'язано УПФУ в Соснівському районі м.Черкаси нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну державну соціальну допомогу дітям війни в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, починаючи з 25 липня 2010 року по 22 лютого 2011 року включно, з урахуванням проведених виплат за вказаний період та з урахуванням зміни прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб.

Постановою Соснівського районного суду м.Черкаси від 27 вересня 2011 року зобов'язано УПФУ в Соснівському районі м.Черкаси нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну державну соціальну допомогу дітям війни в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, починаючи з 23 лютого 2011 року по 22 липня 2011 року включно, з урахуванням проведених виплат за вказаний період та з урахуванням зміни прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб.

Зазначені постанови набрали законної сили, були звернуті до примусового виконання в Управлінні державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Черкаській області, виконавчі провадження відкриті 03.02.2012р. та боржник УПФ в м.Черкаси частково виконав постанови суду, здійснивши 04.04.2012р. нарахування до виплати позивачу відповідно 1180,04 грн та 700,80 грн., однак фактично не виплатив позивачу до даного часу вказані суми у зв'язку з відсутністю бюджетних асигнувань, про що повідомив державного виконавця.

Постановами головного державного виконавця від 25 травня 2012 року виконавчі провадження були закінчені на підставі п.11 ч.1 ст.49 Закону України "Про виконавче провадження" в зв'язку з поверненням виконавчих документів через неможливість повного виконання. Постановою Соснівського районного суду м.Черкаси від 28.03.2013 року визнані незаконними та скасовані постанови про закінчення виконавчого провадження від 25 травня 2012 року. Встановлено, що відсутність коштів у боржника не звільняє останнього обов'язку виконати судове рішення, також закінчення виконавчого провадження без повного виконання судового рішення порушує гарантоване Конституцією право позивача на обов'язковість виконання судового рішення, яким поновлено його порушені права. Відповідно до ст.72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Ухвалою суду від 15.07.2013 року відмовлено державному виконавцю у встановленні чи зміні способу виконання постанови Соснівського районного суду м.Черкаси від 26.01.2012 року шляхом стягнення нарахованих сум на користь стягувача ОСОБА_1 В період судового розгляду заяви про встановлення чи зміну порядку виконання державним виконавцем виконавче провадження було зупинене. Постановою відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції від 28.02.2014 року виконавче провадження закінчено в зв'язку з непред'явленням виконавчого документа за відновленим провадження у передбачений законом строк.

Ухвалою Соснівського районного суду від 02.10.2014 року позов про оскарження даної постанови залишений без розгляду у відповідності до ст.155 КАС України. Як пояснив позивач, в зв'язку з тим, що 03.09.2014р. була прийнята постанова КМУ № 440 від 03.09.2014р. «Про затвердження Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою», на підставі даного Порядку та Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" він звернувся до територіального органу Державної казначейської служби для забезпечення повного виконання рішення, однак до даного часу рішення суду про нарахування та виплату належних йому сум державної допомоги залишаються не виконаними, тому змушений звернутись до суду з даним позовом.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 5 ст. 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Згідно з ч.1 ст. 255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України,суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Вищеозначена норма детально описує процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме право на справедливий, публічний і швидкий розгляд, і, водночас, передбачає обов'язкове виконання судових рішень.Отже, для забезпечення цілей ст. 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». Зокрема, про це прямо зазначається у рішенні Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» (Case of Нornsby V. Сгеесе), рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 р. у справі «Шмалько проти України».

Судове рішення, по суті, є документом органу влади й містить у собі державно-владне, індивідуально-конкретне розпорядження щодо застосування норм права за встановленими у судовому засіданні фактами і правовідносинами. Європейською практикою стабільність судового рішення сприймається як один зі складників принципу правової певності (визначеності). Саме в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Брумареску проти Румунії» зазначено, що принцип правової визначеності вимагає, щоб судове рішення, в якому певне питання одержало остаточне вирішення, не ставилося під сумнів. Крім того, принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання, зокрема, учасники правовідносин повинні мати можливість у розумних межах передбачити наслідки своєї поведінки та бути впевненими у незмінності свого статусу, кола прав та обов'язків. До того ж у своїй практиці Суд неодноразово підкреслював потребу в забезпеченні державою умов для реалізації остаточного судового рішення. Право на виконання судового рішення розглядається як складова права на судовий захист.

Так, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини по справам «Жовнер проти України», «Кечко проти України», «Василів проти України» державний орган не може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати борг, підтверджений судовим рішенням. Тобто, відсутність коштів у боржника не звільняє останнього від обов'язку виконання судового рішення та виплату коштів.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод проголошує: «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження».

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної сторони (держави) допускала невиконання остаточного та обов'язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін, а в пункті 74 рішення у справі «ІммобільяреСаффі проти Італії», п. 35 рішення у справі «Бурдов проти Росії», - що орган державної влади не має права посилатися на брак коштів на виправдання неспроможності виконати судове рішення про виплату боргу, тобто відсутність грошових коштів держави або непередбаченість їх у бюджеті держави не є підставою для відмови або затримки у виконанні судового рішення.

Європейський суд також визнав державу відповідальною за організацію ефективної системи виконання судового рішення.

Згідно ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Ч.2 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема у інших випадках, передбачених законом.

Статтями 1173-1174 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових або службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів та цих осіб.

В ст. 56 Конституції України зазначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Встановлено, що органи виконавчої влади, ігноруючи державні гарантії виконання судового рішення, допустили протиправну бездіяльність, чим порушили гарантоване Конституцією України право позивача на відновлення порушених прав, шляхом обов'язкового виконання постанов суду, які залишаються не виконаними з 2011 року, не зважаючи на неодноразове оскарження позивачем дій державного виконавця та його звернення до Державної казначейської служби на підставі Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", останньою постановою 28.02.2014р. закінчено виконавче провадження без фактичного повного виконання рішення суду, у зв'язку з чим позивач позбавлений подальшої можливості примусового виконання згідно з Законом «Про виконавче провадження».

Посилаючись на відсутність бюджетних асигнувань УПФУ в м.Черкаси не виконало у повному обсязі означені судові рішення суду в частині виплати нарахованих сум, що, на думку суду, порушує наведені вище принципи здійснення правосуддя Європейського суду з прав людини та норми національного законодавства, а тому суд вважає, що підлягають до задоволення позовні вимоги про визнання бездіяльності відповідачів протиправною та стягнення на користь позивача нарахованих, але невиплачених сум щомісячної державної соціальної допомоги як дитині війни у розмірі 1180,04 грн. та 700,80 грн.

Вимоги позивача про перерахування даних сум, виходячи з чинних на даний час розмірів мінімальної пенсії за віком не підлягають до задоволення, оскільки згідно зі змістом рішень суду, які набрали законної сили при нарахуванні підлягають застосуванню розміри мінімальної пенсії, які були чинними у визначені в судових рішеннях періодах нарахування сум допомоги, підстави зміни змісту вказаних рішень в зв'язку з їх тривалим невиконанням відсутні.

Згідно вимог ст.22 ЦК України одним із видів збитків, які можуть бути завдані особі внаслідок порушення її цивільного права, є упущена вигода, тобто ті доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. При обчисленні розміру упущеної вигоди першочергове значення має визначення достовірності /реальності/ тих доходів, які потерпіла особа передбачала отримати за звичайних умов цивільного обороту. В судовому засіданні не знайшли підтвердження доводи позивача про те, що протягом періоду невиконання судового рішення з 2012 до 2015 року у вказаній ним банківській установі ПАТ «КБ «Приватбанк» була незмінною відсоткова ставка за банківськими вкладами 23 %, отже відсутні підстави для підтвердження реальності доходів у сумі 3498 грн., які позивач передбачав отримати за звичайних обставин.

Статтею 625 ЦК встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, у ч.1 цієї статті сказано, що «боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання». У ч.2 зазначено, що «боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом».

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 1 жовтня 2014 року розглянув справу № 6-113 цс 14, предметом якої був спір про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за період невиконання судового рішення про відшкодування майнової та моральної шкоди. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого будь-яке зобов'язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов'язанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК України. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

В зв'язку з тривалим невиконанням рішення суду на користь позивача допущене прострочення виконання грошового зобов'язання по виплаті нарахованих у квітні 2012 року на виконання рішення суду грошових сум 1180,04 грн. та 700,80 грн., які фактично не виплачені до даного часу, тому підлягають до задоволення на підставі ст.625 ЦК України позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за період прострочення з травня 2012 року по квітень 2015 року, виходячи з наступного розрахунку на підставі офіційно оприлюднених Державним комітетом статистики індексів інфляції: 1180,04грн.*0,997*0,997*0,998*0,997*1.001*1*0,99*1,002*1,005*1,249*1,031*1,053*1,108*1,14 - 1180,04 грн.=831,92; 700,80 * 0,997* 0,997 *0,998*0,997*1.001* 1* 0,99* 1,002*1,005*1,249*1,031*1,053*1,108*1,14 - 700,80 =494,06 грн. Загальна сума інфляційних втрат, які підлягають до стягнення на користь позивача за рахунок держави складає 831,92 + 494,06 = 1325,98 грн.

15 січня 2010 року набуло чинності рішення Європейського суду у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», в якому констатовано порушення пункту 1 статті 6 і статті 13 Конвенції у зв»язку з тривалим невиконанням рішення національного суду та відсутністю у національному законодавстві ефективних засобів юридичного захисту від такого невиконання. Суд зазначив, що саме на державу покладено обов»язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року ). У названому рішенні Суд підкреслив, що надмірно тривале виконавче провадження дає підстави для відшкодування моральної шкоди.

Суд приходить до висновку, що надмірно тривале невиконання судового рішення, протиправна бездіяльність органів державної влади стала причиною душевних страждань позивача, який є особою пенсійного віку, що призвело до зміни способу його життя, оскільки останній змушений був, відстоюючи своє право на виконання судового рішення, неодноразово звертатися до органів виконавчої служби та судових органів. Визначаючи розмір спричиненої позивачу моральної шкоди, суд враховує характер правопорушень, характер і обсяг душевних страждань, яких зазнала позивач, їх тривалість, а також виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, тому вважає, що до стягнення на користь позивача для відшкодування спричиненої моральної шкоди присуджується сума розміром 2000 грн.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень судів.

Щодо стосується посилання на пропуск передбачених законом строків звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав, суд виходить з наступного. В зв'язку з тим, що 03.09.2014р. була прийнята постанова КМУ № 440 від 03.09.2014р. «Про затвердження Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою», якою було передбачено можливість позасудового врегулювання спору та фактично державою вчинені дії щодо визнання свого зобов'язання по виконанню судових рішень, на підставі даного Порядку та Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" позивач у жовтні 2014 року звернувся до територіального органу Державної казначейської служби для забезпечення повного виконання рішення, однак до даного часу рішення суду про нарахування та виплату належних йому сум державної допомоги залишаються не виконаними, тому позивач звернувся до суду з даним позовом 01 квтіня 2015 року у межах передбачених ст.99 КАС, ст.257 ЦК строків для захисту порушеного права.

Керуючись ст. 8, 9, 11. 17, 94, 99, 128, 159-163, 181 КАС України, ст. 9, 19, 56, 124, 152 Конституції України, ст. 25, 30, 89 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», суд,

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 задоволити частково.

Визнати незаконною бездіяльність Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Черкаській області, Управління Пенсійного фонду України м.Черкаси у виконанні судових рішень про зобов'язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу у вигляді надбавки до пенсії як дитині війни.

Стягнути з Державного бюжету України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в наслідок невиконання рішення в розмірі нарахованих сум допомоги 1180,04 грн., 700,80 грн., інфляційних збитків 1325,98 грн., моральну шкоду 2000 грн. всього стягнути 5205,82 грн.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного адміністративного апеляційного суду через суд першої інстанції в 10-денний строк.

ГОЛОВУЮЧИЙ: