Справа № 456/1623/15-а
Суддя: Янів Н. М.
Дата ухвалення: 2015-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 456/1623/15-а
Провадження № 2-а/456/80/2015
ПОСТАНОВА

іменем України

"29" травня 2015 р. Стрийський міськрайонний суд Львівської області у складі:

головуючого-судді Яніва Н. М.

при секретарі - Сунак Н. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Стрий адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Дулібської сільської ради Стрийського району про скасування рішення та зобов»язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в якому просить скасувати рішення № 860 від 15.10.2014р. Дулібської сільської ради Стрийського району; зобов»язати відповідача вчинити перегляд його клопотання на черговій сесії з урахуванням його аргументів, а також зобов»язати відповідача розшукати втрачений документ про погодження надання згоди від власників квартир суміжних житлових багатоповерхових будинків про перебудову тимчасового металевого гаражу у капітальний.

В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що 15.10.2014р. відповідачем Дулібською сільською радою було прийнято рішення № 860, яким йому було відмовлено в наданні дозволу на виготовлення технічної документації по підготовці до видачі права власності на земельну ділянку для будівництва гаражного та підсобного приміщення з причин відсутності відповідних документів. Вважає вказане рішення безпідставним, аргументи відмови є не логічними та розгляд питання відбувся з порушеннями норм земельного законодавства. Оскільки, у 1995р. відділом архітектури містобудування та інфраструктурних проектів Стрийської РДА був розроблений «план забудови гаражів в АДРЕСА_1. Також, відсутність права власності на земельну ділянку попереднього власника як аргумент є не логічним, бо в такому випадку таке право, він переоформив б в нотаріуса, а не клопотав перед відповідачем про виділення земельної ділянки. Знаходження земельної ділянки на прибудинковій території багатоквартирного житлового будинку, теж не є перешкодою для її виділення під будівництво гаражу, оскільки він склав письмовий документ про надання згоди від власників квартир суміжних житлових багатоповерхових будинків про перебудову тимчасового гаражу в капітальний і такий документ був наданий відповідачу, однак був проігнорований та втрачений. Окрім того, відповідачем вже приймалось рішення про виділення земельної ділянки у приватну власність для індивідуальної забудови гаражем у межах тієй ж прибудинкової території по АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач позов підтримав повністю, послався на обставини викладені в позовній заяві, просив позов задоволити.

Відповідач Насінник І.Т. сільський голова Дулібської сільської ради в судовому засіданні позов заперечив, та просив в задоволенні такого відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до задоволення не підлягають, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч.1 ст.6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Як передбачено ч.1 ст.2 цього ж Кодексу завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Із наведених положень убачається, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цим рішенням.

Таким чином, підставами для визнання актів недійсними, є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеної законом компетенції органу, який видав(затвердив) цей акт. Крім того, обов'язковою умовою визнання акта недійсним є порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та законних інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у адміністративного суду відсутні підстави для задоволення позову.

Суди, розглядаючи справи цієї категорії, повинні ураховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори залежно від установленого та на підставі закону.

Згідно зі ст.13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до ст.ст.142-145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування належить, зокрема, земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

Згідно ст.ст. 26, 33 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин є виключною компетенцією сільських, селищних, міських рад: до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема: підготовка і внесення на розгляд ради пропозицій щодо вилучення (викупу), а також надання під забудову та для інших потреб земель, що перебувають у власності територіальних громад: підготовка висновків щодо надання або вилучення в установленому порядку земельних ділянок, що проводиться органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.

Розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та надання їх у користування юридичних осіб належить до повноважень відповідних .сільських, селищних, міських рад; громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або державних органів приватизації, або центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом (ст.ст. 12, 116 п.п. 6, 7 ст. 118 ЗК України).

Статтею 19 Земельного кодексу визначено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються, серед іншого, на землі сільськогосподарського призначення і

землі житлової та громадської забудови.

Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Відповідно до змісту статті 20 Земельного кодексу України зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок.

Зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності провадиться щодо земельних ділянок, розташованих у межах населеного пункту, - сільською, селищною, міською радою.

Частиною першою статті 118 Земельного кодексу України передбачено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Згідно зі змістом частин шостої та сьомої статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Однак, порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами передбачений ст 118 Земельного Кодексу України, стосується виключно земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

У той же час, згідно з положеннями статті 127 Земельного кодексу України органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, здійснюють продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) громадянам, юридичним особам та іноземним державам на підставах та в порядку, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно з частиною четвертою статті 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_1, де проживає та зареєстрований на даний час (а.с. 16-17).

На прибудинковій території багатоквартирних житлових будинків НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 розміщено ряд збірно-розбірних гаражів, що стверджується планом забудови гаражів в АДРЕСА_1 (територія БК «Стрийбудмонтаж») від 1995року (а.с.9). Один з вказаних гаражів нібито використовується позивачем ОСОБА_1, однак жодних підтверджуючих даних (документів) на такий гараж, чи дозвіл на користування земельною ділянкою в останнього відсутні.

Хоча згідно частин 1, 2 статті 123 Земельного кодексу України, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки. Надання у користування земельної ділянки (крім випадку коли право власності на таку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки).

Однак ОСОБА_1 у зазначеному вище порядку до Дулібської сільської ради не звертався, а лише подав заяву, відповідно до якої, просив виділити земельну ділянку під існуючий металевий гараж, встановлений на підставі тимчасового дозволу.

Таким чином, реалізація права на отримання земельної ділянки можлива лише за наявності волевиявлення на те сторін, яке з боку уповноваженого органу оформлюється відповідним рішенням.

Згідно ст. 1 Закону України „Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку", прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою і призначена для обслуговування багатоквартирного будинку.

Відповідно до ст. 42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.

У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню власників.

Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі проектів розподілу території кварталу, мікрорайону та відповідної землевпорядної документації.

Тобто, під прибудинковою територією слід розуміти встановлену за проектом поділу території мікрорайону (кварталу) та проектом забудови земельну ділянку багатоквартирної несадибної житлової забудови, необхідну для розміщення й обслуговування жилого будинку та пов'язаних із ним господарських і технічних будівель і споруд, тобто нею є територія під жилим будинком, проїзди та тротуари, озеленені ділянки та ігрові майданчики, майданчики для відпочинку, занять спортом, тимчасового зберігання автомобілів жителів будинку, для господарських цілей та інші території, пов'язані з утриманням і експлуатацією будинку, яка визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою.

Виходячи з аналізу цільового призначення земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, та норм ст. 42 ЗК України, слід дійти висновку, що в разі приватизації громадянами квартир у такому будинку земельна ділянка як така, що входить у житловий комплекс, може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування лише об'єднанню співвласників будинку, створеному відповідно до Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку ".

У такому разі земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном і неподільною часткою житлового комплексу (допоміжні приміщення, конструктивні елементи будинку, його технічне обладнання) є майном співвласників, які визначають порядок його використання.

Нормами земельного законодавства не передбачена можливість передачі у власність, або користування окремих співвласників багатоквартирних будинків земельної ділянки (на якій розташований багатоквартирний жилий будинок) або її частини.

Згідно вимог ст.59 Закону України «Про землеустрій», місцева рада зобов»язана при вирішенні питання передачі земельної ділянки у власність одній фізичній особі забезпечити іншим фізичним та юридичним особам рівні можливості набуття у власність або користування земельних ділянок та захистити їхні права на землю.

Суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.

В зв'язку з тим, що ОСОБА_1 не було надано дозволу користувача або власника прибудинкової території, на якій розміщено гараж, про надання у користування спірної земельної ділянки, йому правомірно відмовлено у її виділенні.

Надання тимчасового дозволу на розміщення металевої конструкції на відповідній земельній ділянці не є правовою підставою для виділення цієї земельної ділянки у власність в подальшому.

Також є безпідставним покликання позивача на тривале фактичне користування земельною ділянкою, як підстави для набуття права на неї.

Відповідно до ст.119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом п'ятнадцяти років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання в користування. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

Таким чином, зі змісту вказаної статті вбачається, що сама по собі наявність строку набувальної давності не є єдиною та безпосередньою підставою для виникнення у особи права власності або права користування земельною ділянкою. Вона є лише умовою для

застосування інших способів встановлення цих прав. Набувальна давність користування земельною ділянкою згідно з вказаною статтею є лише підставою для звернення до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з відповідним клопотанням щодо оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

Разом з тим, за змістом п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України таке право в особи може виникнути не раніше 01.01.2017р.

Таким чином, можна прийти до висновку, що позивач ОСОБА_1 жодних прав на спірну земельну ділянку, у встановленому, чинним законодавством порядку, не набув.

12.08.2014р. ОСОБА_1 звернувся з заявою в Дулібську сільську руду та на підставі ст. 119 ЗК України, просив, надати дозвіл на виготовлення технічної документації по підготовці та видачі права власності на земельну ділянку розміром до 0,01 га по АДРЕСА_1 між НОМЕР_1 житловими будинками для будівництва гаражного і підсобного приміщення (а.с. 5). При цьому не долучивши встановленого законом необхідного переліку документів, зокрема графічні матеріали на земельну ділянку.

Рішенням Дулібської сільської ради № 860 від 15.10.2014р. ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні його заяви у зв»язку з тим, що відсутній план на забудову гаража та підсобного приміщення з архітектури та право власності на земельну ділянку, так як земельна ділянка знаходиться на прибудинковій території багатоквартирних житлових будинків в межах населеного пункту с. Дуліби (а.с.6).

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (п.3); безсторонньо (неупереджено) (п.4); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (п.8).

Тобто під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Представник відповідача сільський голова Дулібської сільської ради в судовому засіданні пояснив, що спірна земельна ділянка розташована на землях прибудинкових територій цілого житлового мікрорайону. Окремо для кожного житлового будинку земля не виділялась, ОСББ не створювалось та землі за будинками не закріплювались. На даний час розробляється генеральний план села, в якому можливо й будуть визначені землі під гаражне будівництво.

Отже, з врахуванням всього вище наведеного, суд приходить до висновку, що спірне рішення прийнято органом місцевого самоврядування з дотриманням норм діючого законодавства без порушення встановленої процедури, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Зважаючи на те, що спірне рішення, яким заява позивача розглянута, судом не скасовано, а отже немає підстав, зобов»язувати відповідача, повторно розглядати таке клопотання на черговій сесії сільської ради.

Що ж стосується вимоги позивача про зобов»язання відповідача розшукати втрачений документ про погодження надання згоди від власників квартир суміжних житлових багатоквартирних будинків про перебудову гаража та засвідчення вказаного документу, то представником відповідача не заперечено того, що такі документи передані і отриманні сільською радою, жодних сумнівів їх достовірність не викликає, однак позивачем не обґрунтовано, яким чином та чим передбачено обов»язок (право) сільської ради посвідчувати подібного роду документи, а тому і в цій частині позову слід відмовити.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що відповідачі діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, жодних протиправних дій не вчиняли, а спірне рішення прийнято в межах закону та без порушення регламенту.

Керуючись ст.ст.11, 71, 86, 158-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Дулібської сільської ради Стрийського району про скасування рішення та зобов»язання до вчинення дій - відмовити.

Постанова може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення постанови апеляційної скарги, а у випадку якщо постанова була проголошена у відсутності особи, яка її оскаржує, скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Н. М. Янів