Справа № 815/2350/15
Суддя: Балан Я. В.
Дата ухвалення: 2015-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2350/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2015 року

17 год. 55 хв.

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Балан Я.В.,

судді - Андрухіва В.В.

судді - Завальнюка І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження за наявними матеріалами справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 75-15 від 27.02.2015 року, зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду з позовом звернувся ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 75-15 від 27.02.2015 року, зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в 2012 році позивач звернувся до Управління ДМСУ в Одеській області з заявою про надання статусу біженця в Україні, за результатами розгляду якої, рішенням відповідача № 12-13 від 01.0.2013 року позивачу було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через відсутність умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту», про що він був повідомлений 18.03.2013 року повідомленням № 34 від 18.03.2013 року. отримавши вказане рішення. Позивач звернувся до суду із позовом про його скасування та визнання його біженцем. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 14.05.2013 року у справі № 815/2335/13-а, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 було відмовлено повністю. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.08.2013 року, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14.05.2013 року скасовано; прийнято нову постанову, якою скасовано рішення Державної міграційної служби України від 01.02.2013 року № 12-13 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення Державної міграційної служби України № 12-13 від 01.02.2013 року. Проте, за результатами повторного розгляду заяви, відповідачем було прийнято рішення № 75-15 від 27.02.2015 року, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На думку позивача таке рішення є неправомірним та необґрунтованим, оскільки позивач є громадянином Сирійської Арабської Республіки, проживав в місті Алепо. В Україні проживає близький друг позивача ОСОБА_2, який перебуває на території України вже протягом 7 (семи) років. Під час листування з зазначеною особою через мережу Інтернет, останній розповідав як гарно жити в Україні, яке дружелюбне населення, про мирне існування в Україні, тощо. Виходячи з існуючих проблем в Сирії, ОСОБА_1 вирішив приїхати до України. Також у своїй заяві позивач зазначив, що у 15 річному віці він став представником політичної партії HAZB ALBAS, керівництво якої підтримувало діяльність президента країни. В травні 2011 року представники цієї партії почали приймати участь в заходах із затримання політичних опонентів, які виступали проти президента. Так, кожному представнику партії HAZB ALBAS була видана бойова зброя, позивачу видали вогнепальний пістолет та відправляли цих людей до місць проведення антипрезидентських мітингу, де необхідно було затримувати та арештовувати мітингуючи, приводити їх до поліції. Арештованих лупцювали, проводили з ними допити. Приблизно 02 чи 03 червня 2011 року особа на установчі дані ОСОБА_3 повідомив позивачу, що один з учасників групи, з яких позивач відпрацьовував мітинги надрукував скаргу до поліції, в якій повідомив про негативні погляди ОСОБА_1, через що, на позивача був складений протокол та під час перебування в офісі партії, у ОСОБА_1 забрали документи та зброю. Після вказаного факту, позивач зрозумів, що у будь-який час він може бути заарештований, тому через знайомив розпочав шукати можливість виїхати з країни. З метою виїзду, позивач оформив національний паспорт для виїзду за кордон та через знайомого на установчі дані ОСОБА_4, який займається нерухомістю, через Ліван оформив бізнес візу. Інформація по країні походження підтверджує наявність підстав для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту. Таким чином, заява, з якою позивач звернувся до органу міграційної служби відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуші справи 3-7).

Через канцелярію суду за вхід. № 12523/15 від 21.05.2015 року представником відповідача надано письмові заперечення проти позову, у яких відповідач позов не визнав, вважав його необґрунтованим та просив відмовити у його задоволенні мотивуючи тим, що у ході розгляду заяви позивача було проведено аналіз відповідності підстав, викладених у ній позивачем вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що позивач не має обґрунтованим побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того, перевіркою ДМС України підтверджено відсутність умов, передбачених п. 13 ч. 1 ст. 1 вказаного вище Закону, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Так, до України заявник потрапив 06.07.2011 року на підставі національного паспорту та візи типу Б, авіарейсом Сирія (м. Алепо) - Україна (м. Одеса). Термін дії реєстрації закінчився 25.09.2011 року. в період з 25.09.2011 року по 14.02.2012 року позивач на території України проживав нелегально. За результатами повторного розгляду матеріалів особової справи громадянина Сирії ОСОБА_1 було встановлено, що причиною виїзду саме до України заявник назвав - листування зі своїм знайомим, який йому порадив виїхати до України, так як за його словами тут гарно жити. Вказане твердження підтверджує той факт, що метою виїзду з Сирії був пошук кращого за рівнем розвитку життя, а не пошук притулку через погрози та переслідування. На підставі наданої заявником інформації міграційна служба дійшла висновку, що дані наведені заявником є частково не правдивими та необґрунтованими. Ніяких підтверджень стосовно погроз та переслідування заявник надати не зміг. Ймовірніше за все, виїзд з країни громадянської належності ОСОБА_1 був обумовлений загальним станом в країні в цілому, економічними проблемами, бажанням потрапити до економічно-стабільної країни, бажанням отримати роботу з постійними доходами, бажанням покращити життя. Критичний стан в країні дійсно, як вказує відповідач, підтверджується інформацією по країні походження, в той же час, заявник не пов'язує свої особисті проблеми з загальними проблемами в країні походження, що підтверджується активною політичною діяльністю заявника в партії «Баас», постійне відвідання зібрань партії, в тому числі до моменту виїзду з країни. Таким чином, нестабільна ситуація на батьківщині позивача, причинена внутрішнім військовим конфліктом не може бути розглянута в якості основної причини звернення за захистом на території України (аркуші справи 18-21).

В судове засідання прибув представник відповідача та перекладач.

Позивач та його представник до судового засідання не прибули. Позивач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи. через канцелярію суду за вхід. № 12538/15 від 21.05.2015 року від позивача надійшло клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами (аркуш справи 125).

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

В судовому засідання було поставлено на обговорення питання щодо наявності необхідності заслухати свідка чи експерта в судовому засіданні, наявності додаткових клопотань, доказів або пояснень та можливості продовження розгляду справи в порядку письмового провадження.

Представник відповідача у судовому засіданні зазначила про відсутність додаткових доказів та відсутність потреби у допиті свідка чи експерта.

З урахуванням вказаних вище обставин, наданого позивачем клопотання та думки представника відповідача, на підставі приписів ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, справу розглянуто в порядку письмового провадження за наявними матеріалами 25.05.2015 року.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, суд вважає, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Сирії, за національністю - араб, неодружений, має вищу освіту, місце проживання - м. Алепо, Сирія (аркуші справи 79-87).

До України, згідно матеріалів особової справи позивача, ОСОБА_1 потрапив легально на підставі внутрішнього паспорта та бізнес візи 06.07.2011 року авіарейсом Сирія (м. Алепо) - Україна (м. Одеса).

14.02.2012 року, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою № 73 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуші справи 76-77).

За результатами розгляду документів, щодо надання позивачу статусу біженця в Україні, Управлінням у справах біженців та іноземців ГУ Державної міграційної служби України в Одеській області був прийнятий висновок від 14.11.2012 року № ODS 12/13 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтовуючи його тим, що наведені заявником дані є частково неправдивим та необґрунтованими. Ніяких підтверджень стосовно погроз та переслідувань заявник надати не зміг. Ймовірніше за все, виїзд заявника з країни громадянського походження був обумовлений загальним станом в країні в цілому, економічними проблемами, бажанням потрапити до економічно-стабільної країни, бажанням отримати роботу з постійними доходами, бажанням покращити життя. Заявником не було доведено факту наявності загроз життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (аркуші справи 119-124).

Рішенням Державної міграційної служби України від 01.02.2013 року № 12-13 був підтриманий вище зазначений висновок та відмовлено громадянину Сирії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про прийняття якого позивача повідомлено шляхом надіслання повідомлення № 34 від 18.03.2013 року, яке він отримав 18.03.2013 року (аркуші справи 70-71).

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 14.05.2013 року по справі № 815/2335/13-а, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.08.2013 року, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14.05.2013 року - скасовано; прийнято нову постанову, якою рішення Державної міграційної служби України від 01.02.2013 року № 12-13 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - скасовано; зобов'язання Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування рішення ДМСУ від 01.02.2013 року № 12-13. В іншій частині позову - відмовлено (аркуші справи 35-39, 43-47).

Відповідно до ч. 10 ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», на виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.08.2013 року (справа № 815/2335/13-а) за апеляційною скаргою громадянина Сирії ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14.05.2013 року у справі за його позовом до Державної міграційної служби України, про скасування рішення № 12-13 від 01.02.2013 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання вчинити певні дії, ДМС України прийнято рішення № 64-14 від 23.09.2014 року, яким зобов'язано ГУ ДМС в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом вищевказаного рішення (аркуш справи 42).

Розглянувши справу № ODS12/73 громадянина Сирії на установчі дані ОСОБА_1 (прізвище) ОСОБА_1 (ім'я) ОСОБА_1 (по батькові), ІНФОРМАЦІЯ_1, який вдруге звертається до УМС в Одеській області, на підставі проведеного протоколу співбесіди із зазначеним громадянином та приймаючи до уваги наведені факти, які вимагають подальшої перевірки, головним спеціалістом ВСІ Управління у справах іноземців тв. осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області прийнято висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 01.10.2014 року (аркуш справи 48).

На підставі вказаного висновку, наказом № 183 від 01.10.2014 року було прийнято рішення «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (аркуш справи 49).

18.12.2014 року, головним спеціалістом відділу соціальної інтеграції УСІОБГ ГУ ДМС України в Одеській області проведено співбесіду з шукачем притулку громадянином Сирії ОСОБА_1, про що складено протокол. Вказаним протокол зафіксовано побоювання позивача повернення до країни походження через загрозу арешту чи вбивства без суду, у зв'язку із тим, що перебуваючи на батьківщині позивач був членом правлячої партії Аль-Баас та через те, що до міліції на нього надійшла скарга від члена цієї партії його переслідували, тощо (аркуші справи 54-55).

Висновком управління у справах біженців та іноземців ГУ ДМС України в Одеській області від 12.01.2014 року по справі № ODS 12/73 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через наявність умов, передбачених абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року (аркуші справи 57-69).

Державною міграційною службою України, відповідно до ст. 10 закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами розгляду особової справи № ODS 12/73 ОСОБА_1, громадянина Сирії, ІНФОРМАЦІЯ_1, було прийнято рішення № 75-15 від 27.02.2015 року, яким підтримано висновок ГУ ДМС України в Одеській області та вирішено відмовити заявнику у визнанні його біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, передбачених пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону (аркуш справи 25).

Про прийняте рішення позивачу було повідомлено повідомленням № 175 від 19.03.2015 року, яке він отримав 20.04.2015 року (аркуш справи 8).

Суд із висновками органу міграційної служби та прийнятим рішенням не погоджується з наступних підстав.

Позивач зазначає, що вказане рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки в разі повернення в країну походження може бути заарештований або вбитий без суду, через свої політичні погляди.

Відповідно до ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Жодна людина, згідно положень ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011 року (надалі - Закон України № 3671-VI від 08.07.2011 року) визначено поняття «біженець» - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань. Відповідно до вказаної статті Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем, Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Як встановлено судом, на думку відповідача, оскільки на території України за наданими заявником документами та інформацією у період з 25.09.2011 року по 14.02.2012 року заявник перебував нелегально, при цьому за захистом звернувся лише 14.02.2012 року, вказане свідчить, що іноземець прибув в Україну не з метою отримання статусу біженця або додаткового захисту, а вірогідніше з метою покращення власного життя. Відносно обставин, які змусили ОСОБА_1 залишив Сирію, а саме - перебування у членстві партії «Аль-Баас», будь-яким чином не підтверджені. Крім того, за результатами дослідження наданої інформації щодо наявності загрози життю заявника у разі його повернення на території країни громадянської належності, спричиненої його діяльність у правлячій партії «Аль-Баас, було встановлено відсутність побоювань тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність і що життю позивача нічого не загрожує, тощо.

Суд вважає, що вищевикладені доводи відповідача не є достатніми доказами для винесення рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки на думку суду, відповідачем зазначені обставини достовірно не перевірені, що не відповідає приписам ст. 10 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року щодо всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В матеріалах справи відсутнє спростування можливості застосування до позивача нелюдського поводження у разі його повернення на батьківщину, як і відсутнє посилання на можливість спокійного проживання позивача у разі повернення на територію країни громадянського походження у даний час, коли на території Сирії загострився військовий конфлікт.

Як вбачається із матеріалів особової справи громадянина Сирії ОСОБА_1 зазначив про побоювання повернення на територію країни громадянської належності тим, що з 15 річного віку позивач став представником правлячої партії HAZB ALBAS. В травні 2011 року представники цієї партії почали приймати участь в заходах із затримання політичних опонентів, які виступали проти президента. Так, кожному представнику партії HAZB ALBAS була видана бойова зброя, позивачу видали вогнепальний пістолет та відправляли членів партії зі зброєю до місць проведення антипрезидентських мітингу, де необхідно було затримувати та арештовувати мітингуючи, приводити їх до поліції. Як правило, при арештах члени партії, відводили людей до визначених адрес розташування філій партії, де знаходились співробітники поліції. Арештованих лупцювали, проводили з ними допити. Позивач, як зазначено в анкеті, особисто двічі спостерігав, як двох осіб під час проведення допитів було вбито. До функціональних завдань представників партії також відносились обов'язки з виявлення місць проведення мітингів, тому протягом березня-червня 2011 року члени партії здійснювали патрулювання вулиць. Проте, зазначена діяльність позивачу не подобалась, й він вважав, що з людьми треба поводитись іншим шляхом, про що не одноразово повідомляв друзям по партії. Приблизно 02 чи 03 червня 2011 року особа на установчі дані ОСОБА_3 повідомив позивачу, що один з учасників групи, з яких позивач відпрацьовував мітинги надрукував скаргу до поліції, в якій повідомив про негативні погляди ОСОБА_1, через що, на позивача був складений протокол та під час перебування в офісі партії, у ОСОБА_1 забрали документи та зброю. Після вказаного факту, позивач зрозумів, що у будь-який час він може бути заарештований, тому через знайомив розпочав шукати можливість виїхати з країни. Приблизно 13 чи 14 червня 2011 року, після повернення з зібрань додому, позивач побачив двох вбитих людей - представників партії, членом якої також був позивач. Їм повідомили, що цих людей вбили мітингуючи. Проте, враховуючи про невдоволення цих людей (які були вбиті) щодо переслідувань цивільного населення, про що ці особи заявляли раніше, заявник став вважати, що їх вбили саме представники партії, до членів якої також входив позивач - HAZB ALBAS, які віднесли їх до числа зрадників. З метою виїзду, позивач оформив національний паспорт для виїзду за кордон та через знайомого на установчі дані ОСОБА_4, який займається нерухомістю, через Ліван оформив бізнес візу. Крім того, під час проведення співбесіди. Заявник також зазначав про свої побоювання за власне життя у разі повернення до Сирії, у зв'язку із його участю у вказаній вище партії та подальшим викриттям його співробітниками цієї партії, щодо негативних висловлювань про політику правлячої партії.

На думку суду, відповідач при розгляді заяви ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, повинен був врахувати, що не зважаючи на факт прибуття позивача в Україну в 2011 році легально на підставі паспорта, відсутність підтверджуючих доказів щодо членства у правлячій партії перебуваючи на території країни громадянської належності, на теперішній час він має побоювання повернення у Сирію, у зв'язку з його членством в правлячій партії, крім того, з урахуванням того, що з часу його прибуття до України, військовий конфлікт у Сирії загострився.

Крім того, судом встановлено, що у липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хресту визнав конфлікт у Сирії збройним конфліктом не міжнародного характеру. Кількість осіб, які постраждали під час конфлікту на даний момент дуже висока та продовжує зростати. ООН постійно інформує про акти насилля та вбивствах у Сирії. З початку березня 2011 року постійно надходять відомості щодо порушення права людини та основних свобод, у тому числі страти без суду, тортури, арешти, застосування тяжкої зброї проти мирного населення.

Таким чином, на теперішній момент в країні громадянського походження позивача та зокрема у його рідному місті склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування.

Європейський суд з прав людини у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Отже ситуація в Сирії за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну. Так, сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення.

Суд звертає увагу на те, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом якої особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Термін «побоювання» означає, що особа не обов'язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Побоювання бути переслідуваним може бути цілком обґрунтованим незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування державні органи, чи ні. Підпункт 2 пункту 1 статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що дії повинні бути державними або здійсненими державною владою. Так, пункт 65 Керівництва УВКБ ООН пояснює, що часто на практиці переслідування є результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити. Відмова особі в захисті за зазначеною Конвенцією тільки тому, що вона переслідується не тими особами або органами, породжує невідповідність закону.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

Аналогічна позиція викладена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3.

Відповідно до пункту 10 вказаної Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Відповідно до Керівництва УВКБ ООН із процедур та критеріїв визначення статусу біженців згідно Конвенції 1951 року і протоколу 1976 року, що стосуються статусу біженця (п.43) побоювання стати жертвою переслідувань не повинні обов'язкового ґрунтуватися на особистому досвіді заявника. Те, що, наприклад, сталося з його друзями, родичами та іншими членами тієї ж расової або соціальної групи, може бути свідченням того, що його побоювання стати рано чи пізно жертвою переслідувань цілком обґрунтовані.

Як зазначав позивач в ході співбесід із співробітниками міграційної служби, з огляду на те, що перебуваючи на батьківщині був членом партії «Аль-Баас», яка підтримує президента країни та приймав участь у заходах із затримання політичних опонентів, які виступали проти президента, при цьому вказана робота йому не подобалась та він постійно висловлювався щодо недопустимості такого поводження з людьми, у зв'язку із чим на нього було подано скаргу до поліції одним із співробітників цієї ж партії. Після цього, у заявника забрали зброю та документи. Через деякий час, позивач дізнався, що кількох учасників партії «Аль-Баас», які також вважали поведінку влади щодо побиття людей, тощо недопустимою, було вбито, у зв'язку із чим, заявник усвідомив, що його у будь-який час також можуть заарештувати. Таким чином, на даний час має цілком обґрунтовані побоювання повертатись до Сирії та бути заарештованим за несхвалення політики влади країни.

Крім того, відповідачем взагалі не взято до уваги інформацію по країні походження позивача. Зокрема, того факту, що на теперішній час в Сирії триває цивільна війна, систематично порушуються права людини та основні свободи, які здійснюються сирійською владою та формуваннями «шаббиха».

Беззмістовним є висновок відповідача про те, що позивач не пов'язує свої особисті проблеми з загальними проблемами в аспекті критичного стану в Сирії, оскільки позивач мотивував своє звернення до влади України за захистом саме побоюваннями повертатися у країну громадянської належності.

В зв'язку з даними обставинами, суд вважає, що формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем порушило принцип рівності перед законом, що призвело до прийняття противоправного рішення в частині відмови ОСОБА_1 у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту з боку Державної міграційної служби України, органу, який приймає остаточне рішення на підставі зібраних доказів та висновку Управління.

Суд зазначає, що прийняття рішення має здійснюватися з використанням повноважень та з метою, з якою це повноваження надано, а саме рішення зазначених органів мають бути спрямовані на захист життя та свобод шукачів додаткового захисту.

Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб'єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, які мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Одним із головних принципів адміністративного судочинства, відповідно до ст. 7 КАС України є принцип верховенства права. Відповідно до ст. 3 Конституції України та ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов'язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, при прийнятті оскаржуваного рішення діяв без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), та без дотримання принципу верховенства права.

Таким чином, на підставі ст. 10 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними доказів, з'ясувавши обставини у справі; перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог.

Так, відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 року № 3 суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, суд, встановивши протиправність оскаржуваного рішення, вважає за необхідне зобов'язати відповідача вирішити питання щодо надання позивачу додаткової форми захисту, з урахуванням ретельного дослідження інформації по країні походження позивача, обставин переслідування його родичів та реальності загрози для його життя і основних свобод, в разі повернення до Сирії.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінюючи надані у справі докази, виходить із принципів адміністративного судочинства - змагальність, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин справи, згідно із яким розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ч. 1 ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

На підставі встановлених судом обставин, з урахуванням наведених норм законодавства, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість прийнятого рішення щодо позивача, а відтак позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та з урахуванням інформації по країні походження позивача, колегія суддів дійшла висновку щодо доцільності зобов'язати відповідача розглянути питання щодо надання ОСОБА_1 додаткової форми захисту.

Керуючись Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011 року, ст. ст. 11, 69, 71, 86, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 75-15 від 27.02.2015 року, зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту - задовольнити частково.

Рішення Державної міграційної служби України № 75-15 від 27.02.2015 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - скасувати.

Зобов'язати Державну міграційну службу України вирішити питання щодо надання ОСОБА_1 додаткової форми захисту.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Я.В. Балан

Суддя В.В. Андрухів

Суддя І.В. Завальнюк