Справа № 802/377/15-а
Суддя: Мельник-Томенко Ж. М.
Дата ухвалення: 2015-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/377/15-а

Головуючий у 1-й інстанції: Слободонюк М.В.

Суддя-доповідач: Мельник-Томенко Ж. М.

28 травня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Мельник-Томенко Ж. М.

суддів: Ватаманюка Р.В. Сторчака В. Ю. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Александрової К.В.,

позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - Чех Н.Г., представник на підставі довіреності

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 19 березня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Директора державного підприємства "Гайсинське лісове господарство" Лащенка Миколи Миколайовича про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до директора державного підприємства «Гайсинське лісове господарство» Лащенка Миколи Миколайовича про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 19.03.2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову про задоволення позову. В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказав, що відповідач є розпорядником інформації в розумінні п. 4 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації», також зазначив про порушення судом першої інстанції норм процесуального права під час розгляду справи.

Позивач підтримав вимоги викладені в апеляційній скарзі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги

Позивач брав участь у судовому засіданні у суді апеляційної інстанції в режимі відеоконференції, передбаченого ст.122-1 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як досліджено з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 23.01.2015 року позивач направив на ім'я директора державного підприємства "Гайсинське лісове господарство" Лащенка Миколи Миколайовича письмовий запит №1 про надання публічної інформації, у якому просив надати письмово інформацію, зокрема:

- про вартість та перелік товарів, які придбавалися ДП "Гайсинське лісове господарство" протягом 2014 року;

- про вартість та перелік послуг які надавались ДП "Гайсинське лісове господарство" протягом 2014 року;

- про розміри, види благодійної допомоги та іншої допомоги, що надавалися фізичним і юридичним особам за кошти ДП "Гайсинське лісове господарство" протягом 2014 року;

- про обсяги реалізації ДП "Гайсинське лісове господарство" твердолистяних порід деревини (фансировина, пиловник породи ясен та дуб) за IV-й квартал 2014 року, в тому числі експортованої за кордон;

- про обсяги реалізації ДП "Гайсинське лісове господарство" твердолистяних порід деревини (фансировина, пиловник породи ясен та дуб) за IV-й квартал 2014 року по прямим договорам поза аукціоном (не реалізованої на товарній біржі).

Також, у цьому запиті позивач просив надати:

- копію виробничої програми розробленої на I квартал 2015 року по використанню лісоматеріалів необроблених для ДП "Гайсинське лісове господарство";

- належним чином завірену копію декларації керівника ДП "Гайсинське лісове господарство" про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2013 рік.

Зазначений письмовий запит був отриманий відповідачем 26.01.2015 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

За результатами розгляду вказаного запиту на адресу ОСОБА_2 була сформована письмова відповідь № 37 від 27.01.2015р., у якій заявника проінформовано, що ДП "Гайсинське лісове господарство" не являється розпорядником інформації відповідно до ст. 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації", а інформація що вимагається - не є публічною. Вказана відповідь направлялася простою кореспонденцією, у зв'язку з чим докази її отримання позивачем відсутні.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що ДП "Гайсинське лісове господарство" виходячи зі сфери своєї діяльності не належить до суб'єктів природних монополій та не є природним монопольним утворенням, а відтак у цьому контексті не відноситься до розпорядників публічної інформації в розумінні пункту 4 частини 1 ст. 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації", а також у даному випадку директор являється лише керівником суб'єкта господарювання, а не розпорядником інформації, а тому вимоги до нього є безпідставними.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.

Так, згідно зі ст. 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" (далі - Закон) публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

В силу ст. 3 Закону право на доступ до публічної інформації гарантується: обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; доступом до засідань колегіальних суб'єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

У статті 13 Закону визначено розпорядників інформації, а саме:

1) суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання;

2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов'язаної з виконанням їхніх обов'язків;

4) суб'єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

До розпорядників інформації, зобов'язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб'єкти господарювання, які володіють: 1) інформацією про стан довкілля; 2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту; 3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров'ю та безпеці громадян; 4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

На розпорядників інформації, визначених у пунктах 2, 3, 4 частини першої та в частині другій цієї статті, вимоги цього Закону поширюються лише в частині оприлюднення та надання відповідної інформації за запитами.

Так, на думку скаржника ДП "Гайсинське лісове господарство" є суб'єктом господарювання, яке займає домінуюче становище на ринку і наділена спеціальними та виключними правами, тобто в іншому розумінні є природним монополістом, а тому державне підприємство підпадає під визначення розпорядника публічної інформації згідно пункту 4 частини 1 ст. 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації".

У даному випадку суд апеляційної інстанції погоджується з доводами суду першої інстанції, що ДП "Гайсинське лісове господарство" не належить до природних монополістів, так як відповідно до ст. 1 Закону України "Про природні монополії", природна монополія - стан товарного ринку, при якому задоволення попиту на цьому ринку є більш ефективним за умови відсутності конкуренції внаслідок технологічних особливостей виробництва (у зв'язку з істотним зменшенням витрат виробництва на одиницю товару в міру збільшення обсягів виробництва), а товари (послуги), що виробляються суб'єктами природних монополій, не можуть бути замінені у споживанні іншими товарами (послугами), у зв'язку з чим попит на цьому товарному ринку менше залежить від зміни цін на ці товари (послуги), ніж попит на інші товари (послуги). Суб'єкт природної монополії - суб'єкт господарювання (юридична особа) будь-якої форми власності, який виробляє (реалізує) товари на ринку, що перебуває у стані природної монополії.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про природні монополії" діяльність суб'єктів природних монополій регулюється у таких сферах: транспортування нафти і нафтопродуктів трубопроводами; транспортування природного і нафтового газу трубопроводами; розподіл природного і нафтового газу трубопроводами; зберігання природного газу в обсягах, що перевищують рівень, який встановлюється умовами та правилами здійснення підприємницької діяльності із зберігання природного газу (ліцензійними умовами); транспортування інших речовин трубопровідним транспортом; передачі електричної енергії магістральними та міждержавними електричними мережами; розподілу електричної енергії (передачі електричної енергії місцевими (локальними) електромережами; користування залізничними коліями, диспетчерськими службами, вокзалами та іншими об'єктами інфраструктури, що забезпечують рух залізничного транспорту загального користування; управління повітряним рухом; централізованого водопостачання та водовідведення; транспортування теплової енергії; спеціалізованих послуг у річкових, морських портах, морських рибних портах та аеропортах відповідно до переліку, визначеного Кабінетом Міністрів України; захоронення побутових відходів.

Зведений перелік суб'єктів природних монополій ведеться Антимонопольним комітетом України на підставі реєстрів суб'єктів природних монополій у сфері житлово-комунального господарства, що формуються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, а в інших сферах, в яких діють суб'єкти природних монополій, - національними комісіями регулювання природних монополій у відповідній сфері або органами виконавчої влади, що здійснюють функції такого регулювання до створення зазначених комісій.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції, оскільки ДП "Гайсинське лісове господарство" виходячи зі сфери своєї діяльності не належить до суб'єктів природних монополій та не є природним монопольним утворенням, тому і не відноситься до розпорядників публічної інформації в розумінні пункту 4 частини 1 ст. 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Крім того, судом першої інстанції вірно зазначено, що директор ДП "Гайсинське лісове господарство" Лащенко Микола Миколайович є лише керівником суб'єкта господарювання, а тому не є розпорядником інформації, а тому вимоги до нього є безпідставними.

Стосовно доводів позивача про те, що суд першої інстанції обмежив права позивача щодо участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції, відмовивши в задоволенні клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно з приписами частин 1 - 2 статті 122-1 Кодексу адміністративного судочинства України, суд за власною ініціативою або за клопотанням сторони, іншого учасника адміністративного процесу може постановити ухвалу про їх участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. У клопотанні про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції в обов'язковому порядку зазначається суд, в якому необхідно забезпечити її проведення. Таке клопотання може бути подано не пізніш як за сім днів до дня проведення судового засідання, в якому відбуватиметься така участь. Питання про участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції вирішується судом за наявності відповідного клопотання або за власною ініціативою не пізніш як за п'ять днів до дня проведення такого судового засідання. Ухвала суду, прийнята за наслідками вирішення цього питання, оскарженню не підлягає.

Таким чином, прийняття рішення щодо проведення судового засідання в режимі відеоконференції є правом суду. Вказана норма не передбачає обов'язку проведення судового засідання в режимі відео конференції в разі наявності про це клопотання сторони.

Крім того, вказаною нормою передбачено заявлення клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не пізніше як за сім днів до проведення судового засідання, так вказане клопотання було подано 13.03.2015 року, а судове засідання було призначено на 19.03.2015 року, тобто позивач подав клопотання з порушенням строків визначених КАС України для його вирішення. Разом з тим позивач у своєму клопотанні від 13.03.2015 року зазначив, що у випадку відмови у задоволенні клопотання просив розглянути справу без його участі, тобто не наполягав на обов'язковій участі під час розгляду справи.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правомірно відмовлено в задоволенні позову, оскільки позивач під час апеляційного розгляду не довів порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваної постанови.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для її скасування.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 19 березня 2015 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 04 червня 2015 року.

Головуючий Мельник-Томенко Ж. М.

Судді Ватаманюк Р.В.

Сторчак В. Ю.