Справа № 823/1076/15
Суддя: С.М. Гарань
Дата ухвалення: 2015-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2015 року справа № 823/1076/15

м. Черкаси

10 год. 45 хв.

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Гараня С.М.,

при секретарі - Попельнусі Ю.І.,

за участю:

представника позивача Черкаського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів Казіміренко Я.А. - за довіреністю,

представника відповідача приватного акціонерного товариства «Науково-виробнича фірма «Урожай» Водолаз Т.В. - за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом Черкаського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до приватного акціонерного товариства «Науково-виробнича фірма «Урожай» про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду з позовом звернулось Черкаське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, в якому просило стягнути з приватного акціонерного товариства «Науково-виробнича фірма «Урожай» (надалі ПрАТ «Науково-виробнича фірма «Урожай») 355 833,52грн. адміністративно-господарських санкцій за незайняті робочі місця інвалідами у 2014 році та 5 337,45грн. пені за несвоєчасну сплату зазначених санкцій.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем в порушення вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» не забезпечено нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів протягом 2014 року, що тягне нарахування адміністративно-господарських санкцій за незайняті робочі місця інвалідами та, як наслідок, нарахування пені за несвоєчасну сплату зазначених санкцій. Оскільки, адміністративно-господарські санкції та пеня не були сплачені відповідачем в добровільному порядку, це спонукало Фонд звернутись з відповідним позовом до суду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Відповідач надав суду заперечення у якому просив в задоволенні позову відмовити повністю, обґрунтовуючи це тим, що згідно вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», товариство у 2014 році крім 69 робочих місць, необхідних для працевлаштування інвалідів на підприємстві, наказом № 29/12-1 від 29.12.2013 р. створило додаткові робочі місця для вказаної групи працівників та своєчасно надало інформацію про наявність вакансій до Корсунь - Шевченківського центру зайнятості по формі №3-ПН, крім цього подало звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2014 рік до Черкаського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів. Протягом 2014 року звернень про працевлаштування інвалідів до центру зайнятості не надходило. Тобто, в даному випадку, наголосив представник відповідача, товариством були здійснені всі можливі заходи для виконання нормативу по працевлаштуванню інвалідів, а тому вимоги позовної заяви є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Судом встановлено, що згідно поданого відповідачем звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2014 рік (форма №10-ПІ), середньооблікова чисельність штатних працівників ПрАТ «Науково-виробнича фірма «Урожай» складає 1736 осіб, в тому числі середньооблікова чисельність штатних працівників, яким відповідно до законодавства встановлена інвалідність - 62 особи; кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях - 69 осіб. Середньорічна заробітна плата штатного працівника у відповідності по поданого звіту становить - 50 833,00грн. (а.с.6).

Таким чином, на думку Фонду, 7 робочих місць для працевлаштування інвалідів, у вищевказаному періоді зайняті не були.

Листом Черкаського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів від 23.03.2015 р. № 377/01-12 відповідач був повідомлений, що за даними звіту «Про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2014 рік» (форма №10-ПІ) товариство повинно сплатити адміністративно-господарські санкції в розмірі 355 833,52грн.

Тобто, відповідач був зобов'язаний до 15.04.2015 р. сплатити до відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів за 2014 рік в сумі 355 833,52грн.

Оскільки, відповідач у строк до 15.04.2015 р. не сплатив зазначені адміністративно-господарські санкції, розмір пені, нарахованої на суму недоїмки, за період прострочення з 16.04.2015 по 30.04.2015 склав 5 337,45грн., що підтверджується відповідним розрахунком (а.с.5).

Беручи до уваги, що адміністративно-господарські санкції та пеня не були сплачені відповідачем в добровільному порядку, це спонукало Фонд звернутись з відповідним позовом до суду.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 8 статті 69 Господарського кодексу України підприємство з правом найму робочої сили забезпечує визначену відповідно до закону кількість робочих місць для працевлаштування неповнолітніх, інвалідів, інших категорій громадян, які потребують соціального захисту. Відповідальність підприємства за невиконання даної вимоги встановлюється законом.

Спеціальним законом, що визначає основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами, є Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» №875-XII від 21.03.1991 (далі по тексту - Закон).

Так, відповідно до статті 18 цього Закону забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підбір робочого місця здійснюється переважно, але не виключно, на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.

При цьому підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані: - виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця; - створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством; - надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи до уваги, що відповідач використовує працю найманих працівників, на нього розповсюджуються визначений означеною статтею Закону обов'язок щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та відповідного звітування до Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів.

Статтею 19 Закону, в свою чергу, встановлено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою статті 19 Закону, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

Відображається інформація щодо виконання нормативу створення робочих місць для працевлаштування інвалідів у звіті про зайнятість і працевлаштування інвалідів, який подається щороку до 01 березня відділенню Фонду соціального захисту інвалідів згідно Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України «Про реалізацію статей 19 і 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» № 70 від 31.01.2007.

Наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 420 від 19 грудня 2005 року затверджена форма статистичної звітності №3-ПН «Звіт про наявність вакансій»; наказом Міністерства соціальної політики України №316 від 31 травня 2013 року затверджена форма статистичної звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)». Вказана статистична звітність подається підприємствами, установами та організаціями щомісячно на адресу державної служби зайнятості.

Згідно статті 20 Закону підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Сплату адміністративно-господарських санкцій і пені підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, проводять відповідно до закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обов'язкових платежів).

Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону.

З аналізу положень Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в України» слідує, що на підприємстві лежить лише обов'язок щодо створення та атестації відповідних місць для працевлаштування інвалідів, а також подачі до державної служби зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування інвалідів, проте саме працевлаштування відбувається шляхом надіслання державною службою зайнятості інвалідів на створені на підприємстві робочі місця. Обов'язок щодо самостійного підшукування інвалідів для працевлаштування на підприємстві законодавство на роботодавця не покладає.

Матеріалами справи встановлено, що згідно вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», товариство у 2014 році крім 69 робочих місць, необхідних для працевлаштування інвалідів на підприємстві, наказом № 29/12-1 від 29.12.2013 р. створило додаткові робочі місця для вказаної групи працівників та своєчасно подавало інформацію про наявність вакансій до Корсунь - Шевченківського центру зайнятості по формі №3-ПН, крім цього подало звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2014 рік до Черкаського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів.

Таким чином, суд дійшов висновку, що ПрАТ «Науково-виробнича фірма «Урожай» повідомляло центр зайнятості, а також Фонд про свою готовність працевлаштувати не лише 7 інвалідів, але і значно більше (у відповідності до наказу № 29/13-1 від 29.12.2013 р.), при їх направленні на підприємство центром зайнятості.

Натоміть, доказів направлення у 2014 році інвалідів на підприємство представником відповідача суду надано не було.

Відповідно до статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 238 Господарського кодексу України за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв'язку між самим порушенням та його наслідками.

Оскільки відповідачем вжито всіх необхідних заходів для недопущення господарського правопорушення, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено що, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є не обґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

На підставі викладеного, керуючись статтями 159 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка підлягає поданню до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня складення постанови в повному обсязі. У разі застосування судом частини 3 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною 4 статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя С.М. Гарань

постанова складена в повному обсязі 02.06.2015 р.