Справа № 41582/09
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2010-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"29" січня 2010 р. справа № 2а-858/09 Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді: Сафронової С.В.
суддів: Поплавського В.Ю. Уханенка С.А.
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м. Дніпропетровська на постанову Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2009 року
у адміністративній справі № 2а-858/09 за позовом прокурора Індустріального району міста Дніпропетровська в інтересах ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м. Дніпропетровська про зобовязання вчинити певні дії, -
Постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2009 року позов прокурора Індустріального району міста Дніпропетровська в інтересах ОСОБА_1 задоволено частково, поновлено строк звернення до суду, визнано неправомірною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м. Дніпропетровська щодо не нездійснення перерахунку та виплати позивачці підвищення до пенсії за період з 09.07.2007 року до 31.12.2007 року та з 22.05.2008 року по 3112.2008 року відповідно до статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»та зобовязано відповідача донарахувати та виплатити позивачці підвищення до пенсії за період з 09.07.2007 року до 31.12.2007 року та з 22.05.2008 року по 31.12.2008 року згідно статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком.
В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні вимог позивачки.
Апеляційна скарга відповідача мотивована неправильним застосуванням норм матеріального права та не врахування судом положень Законів України про Держаний бюджет на відповідний рік, компетенції органів Пенсійного фонду України, відсутності фінансування даного виду видатків та не врегулювання на законодавчому рівні питання щодо механізму виплати підвищення до пенсії дітям війни.
При перегляді справи в апеляційному порядку колегією суддів встановлено, що предметом спору по цій справі є бездіяльність відповідача щодо перерахунку та виплати особам зі статусом «діти війни» пенсії, підвищеної на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»№ 2195-IV від 18.11.2004 р. (далі Закон »№ 2195-IV від 18.11.2004 р.).
Судом першої та апеляційної інстанції зясовано, що позивачка по справі має статус «дитини війни», що відповідно надає право на отримання пільг та державної соціальної підтримки, встановлених Законом України «Про соціальний захист дітей війни»№ 2195-IV від 18.11.2004 р., який набрав чинності з 01.01.2006 року.
Задовольняючи позов в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобовязання його здійснити перерахунок та виплату суму пенсії, підвищеної на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком у період з 09.07.2007 р. по 31.12.2007 р. та з 22.05.2008 року по 31.12.2008 року відповідно до ст.6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р., суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про неможливість звуження змісту права особи зі статусом «дитина війни»на гарантований державною соціальний захист та обовязку держави в особі відповідача по справі забезпечити належний її матеріальний рівень.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки право позивачки на отримання щомісячно пенсії, підвищеної на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, як це визначено ст.6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р. підтверджено Рішенням Конституційного Суду України № 6-рп від 09.07.2007 р., з прийняттям якого визнано неконституційним положення Закону про Державний бюджет на 2007 рік, в частині призупинення дії ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»у 2007 р., а також рішенням Конституційного Суду України № 10-рп/2008 від 2205.2008 року після прийняття якого було відновлено попередню редакцію статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»в частині розміру підвищення до пенсії «дітям війни»
Відповідно, суд першої інстанції під час вирішення спору, правильно визначився з тим, що відповідач після надання Конституційним Судом України вищенаведених розяснень, зобовязаний був застосовувати положення Закону з урахуванням його дії в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка стала діяти пізніше, тобто ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».
Наведене свідчить про законність та обґрунтованість висновків суду щодо протиправної бездіяльності відповідача, оскільки відповідач проігнорувавши рішення Конституційного Суду України та не виконавши вимоги ст.6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р., тим самим порушив права позивачки, які повинні бути відновленні шляхом зобовязання відповідача вчинити певні дії.
Такі висновки узгоджуються з п.2 Рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2000 від 14.12.2000 р. в якому міститься розяснення,, що закони та інші правові акти або їх окремі положення, визнані рішеннями Конституційного суду України неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що відповідно до частини другої статті 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Відповідно до ч.2 ст.150 Конституції України до повноважень Конституційного Суду України належить: офіційне тлумачення Конституції України та законів України. З питань, передбачених цією статтею, Конституційний Суд України ухвалює рішення, які є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.
Враховуючи, що вказані рішення Конституційного суду України мають преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статті зазначеного закону, що визнані неконституційними, суд першої інстанції правильно вирішив про протиправність дій відповідача та його обовязок провести перерахунок та здійснити виплату позивачу підвищення до пенсії у розмірі, встановленому статтею 6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р.
Правильними є висновки суду першої інстанції щодо необхідності врахування відповідачем при проведенні розрахунку підвищення пенсії позивача положень ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими частиною першої статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» і іншого нормативно-правового акту, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.
Враховуючи приписи зазначеної у попередньому абзаці норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»та положення ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», якою встановлено право особи зі статусом «дитина війни»на отримання щомісячного підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, колегія суддів вважає безпідставними доводи відповідача про неможливість застосування до спірних правовідносин розміру мінімальної пенсії за віком.
Колегія суддів звертає увагу на те, що відсутність іншого визначеного законом мінімального розміру пенсії за віком, окрім зазначеного частиною першої статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»- не є підставою для відмови в реалізації особою зі статусом «дитина війни»конституційної гарантії та її право отримувати щомісячно пенсію, підвищену на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, як це встановлено ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».
Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За Преамбулою Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Статтею 58 зазначеного Закону на Пенсійний фонд покладене керівництво та управління солідарною системою, збір, акумуляція та облік страхових внесків, призначення пенсії та підготовка документів для її виплати, забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання, здійснення контролю за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішення питань, пов'язаних з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснення адміністративного управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені Законом і статутом Пенсійного фонду.
Відповідно до п.15 Положення «Про Пенсійний фонд України», Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження через створенні в установленому порядку територіальні управління.
Надання дітям війни соціальної підтримки є державною програмою соціальної допомоги, яка згідно ст.87 Бюджетного кодексу України відноситься до видатків Державного бюджету, а Пенсійний фонд України згідно ст.21 Бюджетного кодексу України є розпорядником бюджетних коштів для здійснення програми соціальної підтримки дітям війни та відповідно до ч.4 ст.22 Бюджетного кодексу України розробляє план своєї діяльності відповідно до завдань та функцій, визначених нормативно-правовими актами, виходячи з необхідності досягнення конкретних результатів за рахунок бюджетних коштів, а також розробляє на підставі плану діяльності проект кошторису та бюджетні запити і подає їх до Мінфіну України чи місцевому фінансовому органу, затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нічого рівня (до яких відноситься і відповідач) та інше.
Таким чином, вищенаведені норми свідчать про те, що обовязок по нарахуванню та виплаті доплати до пенсії позивачки, передбаченої ст.6 Закону України № 2195-IV від 18.11.2004 р. покладено саме на відповідні територіальні управління за місцем проживання особи зі статусом дитина війни».
Відповідно до глави 4 Бюджетного кодексу України про бюджетний процес та встановленому у ст.35 Бюджетного кодексу України порядку розроблення бюджетних запитів, які враховуються при підготовці проекту Державного бюджету України колегія суддів вважає, що правомірними вважалися б дії відповідача у разі прийняття ним участі у формуванні Бюджету України, як це передбачено діючими нормативно-правовими актами, тобто відповідні звернення до Головного Управління та Пенсійного Фонду України з пропозиціями щодо обсягу бюджетних коштів, необхідних для його діяльності після надання Конституційним Судом України розяснень щодо неконституційності положень Законів України Про Державний бюджет України на 2007 рік, та на наступний бюджетний період. І такої можливості на погляд колегії суддів відповідач не був позбавлений.
Оскільки функції з призначення, виплати пенсій, надбавок, підвищень та доплат діючим законодавством покладено саме на органи Пенсійного фонду України, тому відповідач по справі заперечуючи проти адміністративного позову, у відповідності до вимог ч.2 ст.71 КАС України повинен був доказати правомірність своєї бездіяльності стосовно позивача у період з 09.07.2007 р. по 31.12.2007 р. Таких доказів відповідачем не надано.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції викладене достатньо повно, обґрунтовано та мотивовано з посиланням на конкретні пункти законів України, які регулюють спірні правовідносини, що свідчить про відсутність підстав для його скасування.
Доводи апелянта на відсутність відповідного фінансування даних видатків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки незалежно від того, чи визначено в рішенні, висновку Конституційного Суду України порядок його виконання, відповідні державні органи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто, навіть при відсутності належного фінансування державою даного виду виплат, відповідач був зобовязаний діяти на підставі і у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і використовувати надані йому повноваження з метою, з якою ці повноваження надані.
У доповнення на вищенаведене, колегія суддів звертає увагу на те, що у Прикінцевих положеннях Закону України «Про соціальний захист дітей війни»Кабінету Міністрів України було дано доручення подати до Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом та привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом, забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади своїх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом. Невиконання Кабінетом Міністрів України наведених норм Закону також не може слугувати підставою для порушення прав особи зі статусом «дитина війни»стосовно належної, гарантованої державою соціальної підтримки.
Правильними є висновки суду першої інстанції в частині визнання поважними причини пропуску строку звернення до суду, а доводи відповідача цих висновків не спростовують
За наведених обставин, які свідчать про правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та обраної правової позиції, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та для відмови у задоволені вимог позивачки.
Керуючись п.1 ч.1 ст.198, ст.200, ст.205, ст.206, ч.2 ст.212 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -
Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м. Дніпропетровська - залишити без задоволення, постанову Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2009 року - залишити без змін.
Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її постановлення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця після набрання законної сили судового рішення апеляційної інстанції.

Судді: Сафронова С.В.

ОСОБА_2

ОСОБА_3