Справа № 2-а-10.3.1-46/11
Суддя: Сивоконь Т. І.
Дата ухвалення: 2011-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а-10.3.1-46/11
Татарбунарський районний суд Одеської області
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2011 р. Татарбунарський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Сивоконь Т.І.,

при секретарі Комерзан Л.І.

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Татарбунарському районі про зобов'язання вчинення дій по нарахуванню виплат дітям війни,

В С Т А Н О В И В:

26 січня 2011 року позивачка звернулася до суду з позовом до управління Пенсійного фонду України в Татарбунарському районі про зобов'язання вчинення дій по нарахуванню виплат дітям війни щомісячної державної соціальної допомоги в розмірі 30% мінімальної пенсії за 2009 та 2010 роки, мотивуючи тим, що згідно Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 18.11.2004 року, який введено в дію з 01.01.2006 року, позивачка належить до категорії громадян України «дитина війни» і на підставі ст.6 вказаного Закону вважає, що має право на підвищення пенсії на 30% мінімальної пенсії за віком. На цих підставах вона звернулася до управління Пенсійного фонду України в Татарбунарському районі з заявою провести перерахунок її пенсії. Однак, в задоволенні даної заяви позивачці було відмовлено. Позивачка вважає таку відмову управління Пенсійного фонду України в Татарбунарському районі у підвищенні їй пенсії, протиправною та вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою.

В судове засідання позивачка не зявилася, подала до суду заяву, відповідно до якої просила розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала.

Представник відповідача в судове засідання також не зявилася, надіслала заяву про можливість слухання справи у її відсутність, згідно наданих заперечень на позовну заяву з позовом не погоджується, та вважає його таким, що не підлягає задоволенню.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» і ст.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», позивачка визнана дитиною війни, є пенсіонеркою за віком, що підтверджується копією посвідчення серії АВ №306911 від 27.06.2003 року (а.с.4).

Згідно зі ст.6 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни мають право отримувати доплати, надбавки та підвищення до зазначених виплат, додаткову пенсію в порядку та за рахунок коштів, визначених законодавством.

Згідно зі ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 18.11.2004, пенсія або довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога дітям війни, що виплачується замість пенсії підвищується на 30% мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до ч.2 ст.3 даного Закону, державні соціальні гарантії дітям війни, встановлені цим Законом, не можуть бути обмежені або скасовані іншими нормативно-правовими актами.

Однак, підвищення пенсії позивачці в 2006-2007 роках не виплачувалось, оскільки дію норми ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» було зупинено на підставі статей 77, 110, 71, 111 Законів України «Про Державні бюджети України на 2006 і 2007 роки».

Згідно рішень Конституційного Суду України від 20.03.2002 №5-рп/2002, від 01.12.2004 року №20-рп/2004 - зміна, зупинення, зменшення, скасування пільг не допускається. Положення ст.28 Закону України «Про бюджетну систему України», щодо заборони законом вносити зміни до чинного законодавства, означає і неможливість зупинення дії чинних законів в частині встановлення ними пільг, компенсацій і гарантій, які фінансуються з бюджетів усіх рівнів, крім періоду надзвичайного стану п. 31 ч. 1 ст. 85 та п. 19 ст. 92 Конституції України.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 року №6-рп/2007 положення п.12 ст.71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», яким зупинено дію ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» визнано неконституційним з зазначенням у п.5 рішення суду на преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції даного рішення та обовязковим до виконання для всіх органів виконавчої влади.

З 01.01.2008, згідно Закону від 28.12.2007 року «Про внесення змін до Закону України «Про соціальний захист дітей війни» та п.2 ст.41 Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік» визначено, що дітям війни, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, виплачується у розмірі 10% прожиткового мінімуму особам, які втратили працездатність.

Зазначені зміни до деяких законодавчих актів України, якими було суттєво обмежені розміри підвищення пенсії особам, що мають статус «дитина війни», рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 року № 10-рп/2008, тобто - положення п. 28 розділу 11 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік» визнані незаконними, неконституційними з зазначенням у п.6 рішення суду на преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції даного рішення та обовязковим до виконання, для всіх органів виконавчої влади.

Проте, всупереч вимогам Закону і рішенням Конституційного Суду України, абз.1 п.8 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року №530 «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян» встановлено, що підвищення пенсії дітям війни проводиться у розмірі 10% прожиткового мінімуму, для осіб які втратили працездатність.

В звязку з цим, позивачка звернулася до відповідача із заявою про перерахунок підвищення пенсії, з урахуванням вище зазначених рішень та вимог закону, на що отримала відповідь про відмову в перерахунку підвищення їй пенсії, як дитині війни (а.с.3).

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 1.11.1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» - оскільки Конституція України, як зазначено в її ст.8 має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції і в усіх випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також чинному законодавстві, яке не суперечить їй, суд зобовязаний застосувати закон, який регулює дані правовідносини.

Згідно зі статтями 8, 22 Конституції України та абз.1 п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 року №8 «Про незалежність судової влади» - не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод.

В ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006 року зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У рішенні ухваленому 30.11.2004 у справі «Бакалов проти України» (і Кечко проти України), Європейський суд з прав людини вказав, що для держави неприпустимо пояснювати невиплату бюджетних коштів, тому посилання відповідача на відсутність коштів, не може бути підставою, для відмови в задоволенні позову.

Відповідно до листів Вищого адміністративного суду України від 14.08.2009 року №1128/13/13-09 та 01.12.2009 року №1623/13/13/13/09 у звязку з виникненням у судовій практиці питань, повязаних із застосуванням окремих норм законодавства під час розвязання спорів щодо нарахування та виплати дітям війни у 2009 році підвищення до пенсії або щомісячного грошового довічного утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, на підставі п. 3 ч.1 ст.39 Закону України «Про судоустрій України» у порядку надання методичної допомоги, Вищий адміністративний суд України вбачає за необхідне повідомити, що відповідно до рішення Конституційного суду України від 22 травня 2008 року №10-рп-2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Держаний бюджет України) зміни щодо розміру пенсії дітям війни визнано такими, що не відповідають Конституції України.

Таким чином із січня по 22 травня 2008 року застосуванню до спірних правовідносин підлягали приписи Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України».

Враховуючи положення Конституції України щодо дії нормативно-правових актів у часі, положення ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» у редакції цього Закону від 18 листопада 2004 року № 2195-ІV, поновили свою дію з 22 травня 2008 року.

Отже, з цієї дати особи зі статусом дітей війни мають право на підвищення на 30% мінімальної пенсії за віком пенсії або щомісячного грошового довічного утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії.

Нарахування та виплата у 2009 році дітям війни підвищення до пенсії або щомісячного грошового довічного утримання чи державної допомоги, що виплачується замість пенсії, повинні здійснюватися відповідно до норм Закону України «Про соціальний захист дітей».

У 2009 та у 2010 роках дія ст.6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" не призупинялася, а застосування відповідачем положень постанови Кабінету Міністрів України № 530 від 28 травня 2008 року щодо визначення розміру підвищення пенсії є безпідставним, оскільки розмір підвищення пенсії визначений Законом України "Про соціальний захист дітей війни", який має вищу юридичну силу, ніж постанова Кабінету Міністрів України.

З матеріалів справи та письмових заперечень відповідача вбачається, що управління перерахунку пенсії позивачці в частині її підвищення відповідно до положень ст.6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" у 2009 та 2010 роках не здійснювало. За таких обставин суд вважає, що дії відповідача є незаконними щодо не нарахування надбавки до пенсії в розмірі, передбаченому ст.6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни".

Відповідно до ч.2 ст.99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав і свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду встановлені статтею 100 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для залишення позовних вимог без розгляду. У відповідності до зазначеної статті суд своєю ухвалою від 31 січня 2011 року залишив вимоги, які виходять за межі 6-ти місячного строку, без розгляду.

Оскільки позивачка з даним позовом до суду звернулася -26.01.2011 р. та просить суд нарахувати та виплатити їй щомісячну державну соціальну 30% надбавку до пенсії як дитині війни за період з 2009 р. по 2010 р. включно, то відповідно до положень ч.2 ст.99 КАС України, позов в частині нарахування та виплати щомісячної державної соціальної 30% надбавки до пенсії як дитині війни підлягає задоволенню саме з 26.07.2010р. до 31.12.2010 р.

Вирішуючи вимоги позивача про стягнення невиплаченої суми, суд керуючись ст.11 ч.2 КАСУ виходить за межі заявлених вимог для повного захисту прав позивачки і вважає необхідним визнати дії управління Пенсійного фонду України в Татарбунарському районі Одеської області щодо нарахування і виплати державної соціальної допомоги позивачці, як дитині війни за період з 26 липня 2010 року по 26 січня 2011 року незаконними; зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Татарбунарському районі здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 за період з 26 липня 2010 року по 26 січня 2011 року надбавку до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, відповідно до ст.6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" №2195-IV від 18 листопада 2004 р., з урахуванням фактично сплачених сум у цей період.

Відповідно до ч.1. ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Таким чином, на користь позивачки підлягає стягненню в якості відшкодування судовий збір.

На підставі викладеного, та керуючись ст. ст. 2, 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», рішенням Конституційного суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп-2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Держаний бюджет України), ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006 року, рішеннями Європейського Суду з прав людини від 30.11.2004 року у справі (Бакалов проти України) , ст.ст. 2, 6-10, 11, 17, 87, 90, 94, 99, 105, 121, 158-162 Кодексу Адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Татарбунарському районі про зобов'язання вчинення дій по нарахуванню виплат дітям війни задовольнити частково.

Визнати бездіяльність управління Пенсійного фонду України в Татарбунарському районі щодо відмови в нарахуванні ОСОБА_1 щомісячної державної соціальної допомоги як дитині війни, за період з 26.07.2010 р. по 26.01.2011 року - протиправною.

Зобовязати управління Пенсійного фонду України в Татарбунарському районі нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну державну соціальну допомогу як дитині війни, у відповідності до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», за період з 26.07.2010 року по 26.01.2011 р. з урахуванням проведених нарахувань.

Стягнути з управління Пенсійного фонду України в Татарбунарському районі Одеської області на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 3-40 грн.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду протягом 10 днів після її проголошення або з дня отримання копії постанови.

Суддя Сивоконь