Справа № 815/2104/15
Суддя: Балан Я. В.
Дата ухвалення: 2015-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2104/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Балан Я.В.,

судді - Вовченко О.А.

судді - Завальнюка І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження за наявними матеріалами справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення Державної міграційної служби України від 27.02.2015 року № 113-15, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з моменту його прийняття, зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду з позовом звернувся ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення Державної міграційної служби України від 27.02.2015 року № 113-15, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з моменту його прийняття, зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в 2012 році позивач звернувся до Управління ДМСУ в Одеській області з заявою про надання статусу біженця в Україні, за результатами розгляду якої, рішенням відповідача № 486-13 від 12.08.2013 року позивачу було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через відсутність умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту», про що він був повідомлений 05.09.2013 року та звернувся до суду із позовом про його скасування та визнання його біженцем. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 25.09.2013 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10.12.2013 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної Міграційної Служби України про скасування рішення від 12.08.2013 року № 486-13, зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту - задоволено частково: скасовано рішення Державної Міграційної Служби України від 12.08.2013 року № 486-13; зобов'язано Державну Міграційну Службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням інформації по країні походження позивача. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Проте, за результатами повторного розгляду заяви, відповідачем було прийнято рішення № 113-15 від 27.02.2015 року, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На думку позивача таке рішення є неправомірним та необґрунтованим, оскільки позивач є громадянином Сирійської Арабської Республіки, проживав в місті Ідліб. Із Сирії позивач виїхав у 2008 році до України на навчання. Навчався у м. Одесі у двох ВНЗ. Повну вищу освіту не отримав у зв'язку із тим, що у нього виникли фінансові труднощі. Батьки сплачували за навчання, але після початку війни в Сирії у них такої змоги не має, відсутня робота у батька і вони самі ледве виживають. Реєстрація позивача на території України закінчилась 15.02.2011 року. На підставі того, що на даний час між військовими президента країни та мирними людьми у Сирії йдуть військові дії направлені на зміну влади, позивач не можу повернутись на батьківщину (аркуші справи 98-99).

Представником відповідача до суду були надані письмові заперечення проти позову, у яких відповідач позов не визнав, вважав його необґрунтованим та просив відмовити у його задоволенні мотивуючи тим, що у ході розгляду заяви позивача було проведено аналіз відповідності підстав, викладених у ній позивачем вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що позивач не має обґрунтованим побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того, перевіркою ДМС України підтверджено відсутність умов, передбачених п. 13 ч. 1 ст. 1 вказаного вище Закону, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Так, в своєму позові ОСОБА_1 посилається на те. Що не може повернутись до країни свого громадянського походження через конфлікт в Сирії, який набирає все більш міжетнічний характер та побоюваннями бути призваним до обов'язкової державної служби. Співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що причиною виїзду вказано бажання отримати вищу освіту в українських ВНЗ і це ніяким чином не пов'язано з побоюваннями стати жертвою переслідувань. Ситуація в Сирійській Арабській республіці є загальновідомим фактом, але військові дії заполонили не всі міста Сирії, залишились і ті, які живуть та функціонують у звичайному режимі. Крім того, громадянська війна в країні не розглядається як причина виїзду до України. Під час проведення співбесіди, оформленої протоколом від 26.03.2012 року, позивач вказав, що не може повернутись до Сирії через участь в анти владному мітингу в м. Ідліб, який відбувся у березні 2012 року. після того, як заявнику було поставлено запитання про його останній візит до Сирії, ОСОБА_1 змінив свої показання та зазначив, що з 2010 року не перебував на батьківщині і не приймав участі у мітингах в м. Ідліб та почав стверджувати. Що приймав участь у мітингу, який відбувся у м. Києві у 2012 році. В будь-якому випадку, маючи обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань з боку сирійських спецслужб, ще з березня 2012 року, ніщо не заважало заявнику звернутись за захистом одразу після виникнення вищевказаних проблем, приймаючи до уваги його соціальну адаптацію та довгострокове перебування на території України з 2008 року. крім того, під час першого звернення у 2012 році, позивач лише зазначив про намагання здобути вищу освіту та неможливість повернення на батьківщину через військові події. Відтак, на думку відповідача, зазначені позивачем факти у матеріалах справи не дають підстав вважати, що він переслідувався в Сирії як конвенційний біженець. Особа не була причетна до подій через які мав би обґрунтований страх утич саків, переслідувань, погроз, нелюдського поводження чи дискримінації. Відсутність переслідувань також підтверджується тим, що на території країни громадянської належності заявника залишились проживати його рідні. Щодо тверджень позивача про побоювання повертатись на батьківщину через те, що у такому разі йому загрожуватиме примусова служба в армії та участь у бойових діяв, відповідно до діючого законодавства Сирії, під час бойових дій чоловіки мають офіційні підстави для отримання відстрочки від армії, яку можливо отримати як на території Сирії так і за кордоном, в тому числі в Україні. Зазначена процедура можлива при зверненні сірійців до дипломатичних установ, якими в Україні є посольство у м. Києві та генеральне консульство у м. Одесі. Також, відповідач зазначає, що востаннє позивач виїхав з країни походження 24.08.20110 року легально на підставі національного паспорту та студентської візи та відразу вступив до Одеської морської академії на навчання, при цьому за захистом в Україні звернувся лише 23.08.2012 року. тобто через 2 роки після потрапляння до України та через шість місяців після закінчення терміну реєстрації на території України, чим порушив ч. 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Таким чином, надані заявником відомості дають підстави стверджувати, що до Управління позивач звернувся лише з метою отримання легалізації, а не з метою отримання міжнародного захисту (аркуші справи 42-48).

В судове засідання прибули представники сторін.

В судовому засіданні. Представник позивача заявив клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта та не заперечувала проти задоволення клопотання представника позивача про розгляд справи в порядку письмового провадження.

З урахуванням вказаних вище обставин, та думки представника відповідача, на підставі приписів ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, справу розглянуто в порядку письмового провадження за наявними матеріалами 25.05.2015 року.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, суд вважає, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Сирії, за національністю - араб, за віросповіданням - мусульманин-суніт (аркуші справи 100-108).

Вперше до України позивач потрапив легально, 21.10.2008 року за студентською візою, авіарейсом Сирія (м. Алеппо) - Україна (м. Одеса). З України до Сирії виїздив 2 рази під час літніх канікул. Вдруге потрапив до України 24.08.2010 року авіарейсом м. Алеппо - м. Одеса. Після цього з України не виїздив. Термін реєстрації закінчився 15.02.2011 року.

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами особової справи заявника.

23.08.2012 року ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання йому статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуші справи 98-99).

За результатами розгляду документів, щодо надання позивачу статусу біженця в Україні, Управлінням у справах біженців та іноземців ГУ державної міграційної служби України в Одеській області був прийнятий висновок від 17.06.2013 року № ODS 12/309 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтовуючи його тим, що заявник виїхав до України легально із певних особистих причин (робота) не повернувся до країни громадської належності, причому там йому нічого не загрожувало і ніхто його не переслідував. Можливо, що саме пошуки кращого життя чи економічна зацікавленість спонукали заявника залишитись на території України, до управління іноземець звернувся саме для легалізації в нашій країні (аркуш справи 135-139).

Рішенням Державної міграційної служби України від 12 серпня 2013 року №486-13 був підтриманий вище зазначений висновок та відмовлено громадянину Сирії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуш справи 95).

На підставі вказаного рішення, Управлінням у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області надано позивачу повідомлення №151 від 04 вересня 2013 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуш справи 94).

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 25.09.2013 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10.12.2013 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної Міграційної Служби України про скасування рішення від 12.08.2013 року № 486-13, зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту - задоволено частково: скасовано рішення Державної Міграційної Служби України від 12.08.2013 року № 486-13; зобов'язано Державну Міграційну Службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням інформації по країні походження позивача. В іншій частині позовних вимог відмовлено (аркуші справи 61-72).

Відповідно до ч. 10 ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», на виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 25.09.2013 року за позовом громадянина Сирії ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, про скасування рішення від 12.08.2013 року № 486-13 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання вчинити певні дії, ДМС України прийнято рішення № 12-14 від 06.03.2014 року, яким зобов'язано ГУ ДМС в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом вищевказаного рішення (аркуш справи 73).

Розглянувши справу № ODS12/309 громадянина Сирії на установчі дані ОСОБА_1 (прізвище) ОСОБА_1 (ім'я) ОСОБА_1 (по батькові), ІНФОРМАЦІЯ_1, який вдруге звертається до УМС в Одеській області, на підставі проведеного протоколу співбесіди із зазначеним громадянином та приймаючи до уваги наведені факти, які вимагають подальшої перевірки, головним спеціалістом ВСІ Управління у справах іноземців тв. осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області прийнято висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 23.03.2014 року (аркуш справи 79).

На підставі вказаного висновку, наказом № 52 від 26.03.2014 року було прийнято рішення «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (аркуш справи 80).

26.03.2015 року, головним спеціалістом відділу соціальної інтеграції УСІОБГ ГУ ДМС України в Одеській області проведено співбесіду з шукачем притулку громадянином Сирії ОСОБА_1, про що складено протокол. Вказаним протокол зафіксовано побоювання позивача повернення до країни походження через загрозу ув'язнення, оскільки заявник брав участь в українському мітингу в м. Києві в 2012 році, де його сфотографували та передали фото прикордонникам, а також через загрозу вбивства, оскільки заявник не підтримує владу Сирії та з м. Ідліб. Крім іншого, іноземець зазначив, що він втік з Сирії задля ухилення від військової служби, адже є військовозобов'язаним. В кінці 2012 року приймав участь у мітингу в м. Ідліб. На якому декілька осіб було вбито, заявнику вдалось втікти. Щодо причин наявності у заявника побоювань переслідувань, вказаним протоколом було зафіксовано те, що з мережі Інтернет позивач дізнався, що його родину переслідують, тощо. (аркуші справи 77-78).

Висновком управління у справах біженців та іноземців ГУ ДМС України в Одеській області від 03.12.2014 року по справі № ODS 12/7309 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через наявність умов, передбачених абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року (аркуші справи 85-93).

Державною міграційною службою України, відповідно до ст. 10 закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами розгляду особової справи № ODS 12/309 ОСОБА_1, громадянина Сирії, ІНФОРМАЦІЯ_1, було прийнято рішення № 113-15 від 27.02.2015 року, яким підтримано висновок ГУ ДМС України в Одеській області та вирішено відмовити заявнику у визнанні його біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, передбачених пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону (аркуш справи 52).

Про прийняте рішення позивачу було повідомлено повідомленням № 200 від 19.03.2015 року, яке він отримав 09.04.2015 року (аркуш справи 8).

Суд із висновками органу міграційної служби та прийнятим рішенням не погоджується з наступних підстав.

Позивач зазначає, що вказане рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки в разі повернення в країну походження може бути або вбитий через те, що він не підтримує владу Сирії, або ув'язнений через прийняття участі у мітингу в м. Києві у 2012 році.

Відповідно до ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Жодна людина, згідно положень ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011 року (надалі - Закон України № 3671-VI від 08.07.2011 року) визначено поняття «біженець» - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань. Відповідно до вказаної статті Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем, Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

На думку відповідача, оскільки на територію України за наданими заявником документами та інформацією заявник прибув легально на навчання, у період з 15.02.2011 року до моменту первинного звернення перебував на території України нелегально - більше ніж шість місяців,при цьому за захистом звернувся лише 23.08.2012 року, вказане свідчить, що іноземець до Управління звернувся не з метою отримання статусу біженця або додаткового захисту, а вірогідніше з метою легалізації на території України. Відносно обставин, які змусили заявника покинути Сирію, було встановлено, що на території України позивач прибув ще у 2008 році на навчання. Крім того, за результатами дослідження наданої інформації щодо наявності загрози життю заявника у разі його повернення на території країни громадянської належності, було встановлено відсутність побоювань тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність і що життю позивача нічого не загрожує, тощо. Також, при розгляді заяви іноземця було враховано факт залишення усіх членів його родини на проживання на території Сирії.

Суд вважає, що вищевикладені доводи відповідача не є достатніми доказами для винесення рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки на думку суду, відповідачем зазначені обставини достовірно не перевірені, що не відповідає приписам ст. 10 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року щодо всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В матеріалах справи відсутнє спростування можливості застосування до позивача нелюдського поводження у разі його повернення на батьківщину, як і відсутнє посилання на можливість спокійного проживання позивача у разі повернення на територію країни громадянського походження у даний час, коли на території Сирії загострився військовий конфлікт.

Як вбачається із матеріалів особової справи громадянина Сирії ОСОБА_1 зазначив про побоювання повернення на територію країни громадянської належності тим, що із Сирії позивач виїхав у 2008 році до України на навчання. Навчався у м. Одесі у двох ВНЗ. Повну вищу освіту не отримав у зв'язку із тим, що у нього виникли фінансові труднощі. Батьки сплачували за навчання, але після початку війни в Сирії у них такої змоги не має, відсутня робота у батька і вони самі ледве виживають. Реєстрація позивача на території України закінчилась 15.02.2011 року. На підставі того, що на даний час між військовими президента країни та мирними людьми у Сирії йдуть військові дії направлені на зміну влади, позивач не можу повернутись на батьківщину. Також, у ході проведення співбесід з іноземцем, ОСОБА_1 зазначив про те, що він є військовозобов'язаним та у разі повернення на батьківщину може бути примушений до військової служби. Крім того, вказав, що на території країні його громадянської належності його може бути вбито після повернення, оскільки він не підтримує владу країни, а також може бути ув'язнений, адже приймав участь у мітингу в м. Києві у 2012 році, фотокартки з якого були передані прикордонникам.

На думку суду, відповідач при розгляді заяви ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, повинен був врахувати, що не зважаючи на факт прибуття позивача в Україну в 2010 році легально на підставі паспорта, на теперішній час він має побоювання повернення у Сирію, у зв'язку з його можливим призовом до державної служби, адже позивач є військовозобов'язаним, крім того, через те, що може бути вбитим, оскільки на території країни його походження відбуваються бойові дії, які загрожують цивільному населенню.

Поряд з цим, щодо тверджень відповідача про те, що країну громадянської належності позивач залишив до початку військового конфлікту, легально і тому відповідно він не може вважатись біженцем не відповідає положенням п. А ст. 1 Конвенції про статус біженців, якою закріплено поняття «біженець» та зазначено про побоювання повернення в країну цивільного походження. Міжнародні акти, які регулюють відносини біженців містять посилання на те, що особа може в силу обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, не мати бажання та можливості повернутись в країну походження навіть якщо покинула її легально та обставини неможливості та небажання повернення виникли в країні під час її відсутності. В рекомендаціях УВКБ ООН зазначено, що особа, яка не була біженцем коли покидала свою країну, але стала біженцем пізніше в наслідок подій, які відбулись в країні походження під час її відсутності - вважається біженцем «sur place».

Крім того, судом встановлено, що у липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хресту визнав конфлікт у Сирії збройним конфліктом не міжнародного характеру. Кількість осіб, які постраждали під час конфлікту на даний момент дуже висока та продовжує зростати. ООН постійно інформує про акти насилля та вбивствах у Сирії. З початку березня 2011 року постійно надходять відомості щодо порушення права людини та основних свобод, у тому числі страти без суду, тортури, арешти, застосування тяжкої зброї проти мирного населення.

Таким чином, на теперішній момент в країні громадянського походження позивача та зокрема у його рідному місті склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування.

Європейський суд з прав людини у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Отже ситуація в Сирії за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну. Так, сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення.

Суд звертає увагу на те, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом якої особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Термін «побоювання» означає, що особа не обов'язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Побоювання бути переслідуваним може бути цілком обґрунтованим незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування державні органи, чи ні. Підпункт 2 пункту 1 статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що дії повинні бути державними або здійсненими державною владою. Так, пункт 65 Керівництва УВКБ ООН пояснює, що часто на практиці переслідування є результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити. Відмова особі в захисті за зазначеною Конвенцією тільки тому, що вона переслідується не тими особами або органами, породжує невідповідність закону.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

Аналогічна позиція викладена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3.

Відповідно до пункту 10 вказаної Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Відповідно до Керівництва УВКБ ООН із процедур та критеріїв визначення статусу біженців згідно Конвенції 1951 року і протоколу 1976 року, що стосуються статусу біженця (п.43) побоювання стати жертвою переслідувань не повинні обов'язкового ґрунтуватися на особистому досвіді заявника. Те, що, наприклад, сталося з його друзями, родичами та іншими членами тієї ж расової або соціальної групи, може бути свідченням того, що його побоювання стати рано чи пізно жертвою переслідувань цілком обґрунтовані.

Як зазначав позивач в ході співбесід із співробітниками міграційної служби, з огляду на те, що на батьківщині йому загрожує небезпека, він, можливо, зазнаватиме в подальшому переслідувань, оскільки є військовозобов'язаним, проте не бажає приймати участі у бойових діях, може бути ув'язнений чи вбитий через взяття участі у мітингах та не підтримання влади Сирії, на даний час має цілком обґрунтовані побоювання повертатись до Сирії та бути заарештованим за несхвалення політики влади країни.

Крім того, відповідачем взагалі не взято до уваги інформацію по країні походження позивача. Зокрема, того факту, що на теперішній час в Сирії триває цивільна війна, систематично порушуються права людини та основні свободи, які здійснюються сирійською владою та формуваннями «шаббиха».

Беззмістовним є висновок відповідача про те, що позивач не пов'язує свої особисті проблеми з загальними проблемами в аспекті критичного стану в Сирії, оскільки позивач мотивував своє звернення до влади України за захистом саме побоюваннями повертатися у країну громадянської належності.

В зв'язку з даними обставинами, суд вважає, що формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем порушило принцип рівності перед законом, що призвело до прийняття противоправного рішення в частині відмови ОСОБА_1 у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту з боку Державної міграційної служби України, органу, який приймає остаточне рішення на підставі зібраних доказів та висновку Управління.

Суд зазначає, що прийняття рішення має здійснюватися з використанням повноважень та з метою, з якою це повноваження надано, а саме рішення зазначених органів мають бути спрямовані на захист життя та свобод шукачів додаткового захисту.

Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб'єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, які мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Одним із головних принципів адміністративного судочинства, відповідно до ст. 7 КАС України є принцип верховенства права. Відповідно до ст. 3 Конституції України та ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов'язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, при прийнятті оскаржуваного рішення діяв без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), та без дотримання принципу верховенства права.

Таким чином, на підставі ст.10 КАС України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст.11 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними доказів, з'ясувавши обставини у справі; перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог.

Так, відповідно до п.25 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 року №3 суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, суд, встановивши протиправність оскаржуваного рішення, вважає за необхідне зобов'язати відповідача вирішити питання щодо надання позивачу додаткової форми захисту, з урахуванням ретельного дослідження інформації по країні походження позивача, обставин переслідування його родичів та реальності загрози для його життя і основних свобод, в разі повернення до Сирії.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінюючи надані у справі докази, виходить із принципів адміністративного судочинства - змагальність, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин справи, згідно із яким розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ч. 1 ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

На підставі встановлених судом обставин, з урахуванням наведених норм законодавства, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість прийнятого рішення щодо позивача, а відтак позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та з урахуванням інформації по країні походження позивача, колегія суддів дійшла висновку щодо доцільності зобов'язати відповідача розглянути питання щодо надання ОСОБА_2 додаткової форми захисту.

Керуючись Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011 року, ст. ст. 11, 69, 71, 86, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення Державної міграційної служби України від 27.02.2015 року № 113-15, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з моменту його прийняття, зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - задовольнити частково.

Рішення Державної міграційної служби України № 113-15 від 27.02.2015 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - скасувати.

Зобов'язати Державну міграційну службу України вирішити питання щодо надання ОСОБА_1 додаткової форми захисту, з урахуванням обставин, які стали підставою для скасування рішення Державної міграційної служби України № 113-15 від 27.02.2015 року.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Я.В. Балан

Суддя О.А. Вовченко

Суддя І.В. Завальнюк