Справа № 1304/9778/12
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2015-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2015 р. Справа № 876/11656/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.

суддів: Большакової О.О., Макарика В.Я.,

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги Виконавчого комітету Львівської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю "Ореста" на постанову Галицького районного суду м. Львова від 11.11.2014 р. по справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Львівської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Ореста", Львівська міська рада про визнання протиправним та скасування частини рішення,-

встановив:

25.10.2012 року позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до відповідача - Виконавчого комітету Львівської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Ореста", Львівська міська рада про визнання протиправним та скасування рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради №1552 від 05.11.2010 року «Про затвердження містобудівного обґрунтування, історико-містобудівного обґрунтування та містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки на проектування та реконструкцію ТзОВ «Ореста» нежитлових приміщень Львівського обласного державного комунального художнього ремонтно-виробничого комбінату на АДРЕСА_3, з розширенням за рахунок прибудови та надбудови під готельний комплекс», в частині затвердження п.б абзацу 4 розділу 4 містобудівного обґрунтування.

Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що 30.06.1997 року ним було придбано будинок АДРЕСА_2, який належить ОСОБА_1 на праві власності.

Позивач зазначає, що за даним будинком закріплено в користування земельну ділянку, площею 1237,5 кв.м., згідно рішення виконкому Львівської міської ради №1792 від 26.11.1953 року. Влітку 2003 року вказаний будинок, у відсутність позивача, був знесений невідомими особами, однак залишився фундамент, що також є власністю позивача.

Ухвалами Львівської міської ради від 21.06.2001 року та від 25.03.2004 року регіональному ландшафтному парку «Знесіння» передано у постійне користування 153,6903 га землі, та гр.ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку площею 0,0970 га для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1. До даних земельних ділянок ввійшла і площа земельної ділянки, яка закріплена за придбаним позивачем будинком.

ОСОБА_1 покликається на те, що вказані ухвали були ним оскаржені до суду та ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 10.09.2009 року в порядку забезпечення позову було заборонено Львівській міській раді та її органам проводити будь-які будівельні чи ремонтні роботи на земельній ділянці АДРЕСА_2, площею 1237,5 кв.м., а також передавати її у власність чи в користування іншим особам, а ухвалою від 05.12.2011 року - зупинено виконання будівельних робіт на вказаній земельній ділянці, заборонено вчиняти будь-які дії щодо розпорядження земельною ділянкою, передавати її у власність чи в користування. Однак, зазначені ухвали суду на виконувались, в результаті чого було знищено особисте майно позивача - фундамент будинку.

Також, на думку позивача, всупереч зазначеним ухвалам суду, рішенням виконкому Львівської міської ради №1552 від 05.11.2010 року затверджено містобудівне обґрунтування, історико-містобудівне обґрунтування та містобудівні умови і обмеження забудови земельної ділянки на проектування та реконструкцію ТзОВ «Ореста» нежитлових приміщень Львівського обласного державного комунального художнього ремонтно-виробничого комбінату на АДРЕСА_3 з розширенням за рахунок прибудови та надбудови під готельний комплекс. Розділом 4 обгрунтування визначено: «на території готельного комплексу можливе розміщення не більше 5-6 місць паркування. Щодо додаткового розміщення місць для паркування автомобілів, то воно можливе на ділянці на вулиці Старознесеньській, навпроти в'їзду у готельний комплекс». Із плану експіляції даного готельного комплексу вбачається, що додаткові місця для паркування автомобілів передбачено на спірній земельній ділянці, яка була виділена для обслуговуваня належного позивачу будинку.

Таким чином, ОСОБА_1 вважає оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування протиправним та таким, що порушує його право володіння та користування належним йому майном.

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 11.11.2014 р. адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради №1552 від 05 листопада 2010 року «Про затвердження містобудівного обґрунтування, історико-містобудівного обґрунтування та містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки на проектування та реконструкцію ТзОВ «Ореста» нежитлових приміщень Львівського обласного державного комунального художнього ремонтно-виробничого комбінату на АДРЕСА_3 з розширенням за рахунок прибудови та надбудови під готельний комплекс» в частині затвердження п. «б» абзацу 4 розділу 4 містобудівного обґрунтування.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до переконання про протиправність оскаржуваного рішення виконкому Львівської міської ради, оскільки таке винесено без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а саме не враховано тієї обставини, що спірна земельна ділянка була закріплена за будинковолодінням АДРЕСА_2, який на праві власності належить позивачу та його право власності не скасовано, тобто фактичне виконання оскаржуваного рішення може спричинити негативні наслідки для позивача при реалізації ним свого права власності на будинок та земельну ділянку, необхідну для його обслуговування. Окрім того, оскаржуване рішення було прийнято без повідомлення позивача.

Не погоджуючись із постановою суду, відповідач - Виконавчий комітет Львівської міської ради оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з помилковим застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що оскаржуване рішення виконавчого комітету є актом індивідуальної дії, а, отже, такий може бути оскаржений лише особами, безпосередні права, свободи чи охоронювані законом інтереси яких такий акт порушує.

Відповідно до адміністративного позову, будинок ОСОБА_1 було знесено влітку 2003 року, тобто на момент прийняття оскаржуваного рішення виконавчого комітету у 2010 році його вже давно не існувало.

Також, судом першої інстанції не досліджено, що ухвала Львівської міської ради № 1113 від 21.06.2001 року "Про затвердження меж і надання земельної ділянки у постійне користування регіональному ландшафтному парку "Знесіння" у м. Львові та деякі територіальні і нормативно-організаційні питання функціонування регіонального ландшафтного парку "Знесіння" та Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, виданий регіональному ландшафтному парку "Знесіння" 19.12.2001р., Львівською міською радою народних депутатів відповідно до ухвали 13-ої сесії 3-го скликання Львівської міської ради народних депутатів від 21.06.2001 р. № 1113, прийняті у відповідності до законодавства України та не порушують жодних прав гр. ОСОБА_1

Апелянт покликається на те, що на момент прийняття ухвали Львівської міської ради № 1113 від 21.06.2001 року та прийняття оскаржуваного рішення виконавчого комітету № 1552 від 05.11.2010 року у громадянина ОСОБА_1 були відсутні будь-які правовстановлюючі документи на земельну ділянку для обслуговування будинковолодіння, таким чином жодних прав гр.ОСОБА_1 відповідачем не порушено.

Не погоджуючись із постановою суду, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю "Ореста" оскаржило її в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з помилковим застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ТзОВ "Ореста" зазначає, що рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №1552 від 05.11.2010 року «Про затвердження містобудівного обґрунтування, історико-містобудівного обґрунтування та містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки на проектування та реконструкцію ТзОВ «Ореста» нежитлових приміщень Львівського обласного державного комунального художнього ремонтно-виробничого комбінату на АДРЕСА_3, з розширенням за рахунок прибудови та надбудови під готельний комплекс», не порушує прав та законних інтересів позивача, оскільки останній не є власником будинку АДРЕСА_2.

Окрім цього, судом першої інстанції встановлено, що за даним будинком закріплено в користування земельну ділянку, площею 1237,5 кв.м., згідно рішення виконкому Львівської міської ради №1792 від 26.11.1953 року. Однак, згідно цього рішення земельна ділянка закріплялась за будинкоуправлінням № 249 Шевченківського району, а не за будинком.

Апелянт вказує, що судом не взято до уваги те, що ухвалами про забезпечення позову було заборонено проводити будь-які будівельні чи ремонтні роботи, передавати її у власність чи в користування іншим особам, зупинено виконання будівельних робіт на вказаній земельній ділянці, вчиняти будь-які дії щодо розпорядження земельною ділянкою, передавати її у власність чи в користування, а не затверджувати містобудівне обґрунтування, історико-містобудівне обґрунтування та містобудівні умови і обмеження. Вбачається, що затвердження містобудівного обґрунтування, історико-містобудівного обґрунтування та містобудівних умов і обмежень не суперечить вищевказаним ухвалам про забезпечення позову.

Окрім цього, судом залишено поза увагою той факт, що земельна ділянка, яка нібито належить позивачеві, знаходиться під номером АДРЕСА_2, а нежитлові приміщення Львівського обласного державного комунального художнього ремонтно-виробничого комбінату - по АДРЕСА_3.

Також апелянт звертає увагу суду на те, що Виконавчим комітетом Львівської міської ради було прийнято рішення - затвердити містобудівне обґрунтування, історико-містобудівне обґрунтування та містобудівні умови і обмеження, як цілісний документ. Містобудівна документація згідно з п.7 ч.1 ст.1 Закону України «Про регулювання містобудівної документації» - це затверджені текстові та графічні матеріали з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій. Неможливим є скасування цього документу в частині.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційні скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги апелянтів слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін, з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 30.06.1997 року ОСОБА_1 придбав у кооперативу «Каштан» будинок АДРЕСА_2 з відповідними господарськими будівлями, який належить йому на праві власності, що підтверджується Договором купівлі-продажу від 30.06.1997 року та Реєстраційним посвідченням від 22.08.1997 року № 899.

За даним будинком закріплено в користування земельну ділянку, площею 1237,5 кв.м., згідно рішення виконкому Львівської міської ради №1792 від 26.11.1953 року.

Згідно заключення про реєстрацію документів на право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_2, розмір земельної ділянки по фактичному використанню становить 1237,50 кв.м., на підставі реєстру №1, затвердженого рішенням виконкому Шевченківської районної ради депутатів трудящих №655 від 04.12.1953 року в цілому на будинковолодіння.

З плану присадибної ділянки АДРЕСА_2, виготовленого 23.10.2006 року, вбачається, що будинок на даній земельній ділянці відсутній, залишився лише фундамент.

Факт незаконного знесення вказаного будинку також встановлений рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 09.11.2006 року у справі №2-842/2006р.

Також, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що у зв'язку з оскарженням ОСОБА_1 ухвал Львівської міської ради від 21.06.2001 року та від 25.03.2004 року про передачу регіональному ландшафтному парку «Знесіння» у постійне користування 153,6903 га землі, та гр.ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 0,0970 га для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1, до який ввійшла і площа земельної ділянки, яка закріплена за придбаним позивачем будинком, згідно висновку експерта №4157 від 28.08.2009р., - ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 10.09.2009 року в порядку забезпечення позову було заборонено Львівській міській раді та її органам проводити будь-які будівельні чи ремонтні роботи на земельній ділянці АДРЕСА_2, площею 1237,5 кв.м., а також передавати її у власність чи в користування іншим особам; а ухвалою від 05.12.2011 року зупинено виконання будівельних робіт на вказаній земельній ділянці; заборонено Львівській міській ради та її органам, Личаківській районній адміністрації, Регіональному ландшафтному парку «Знесіння», ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії щодо розпорядження земельною ділянкою, передавати її у власність чи в користування.

Однак, рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №1552 від 05.11.2010 року затверджено містобудівне обґрунтування, історико-містобудівне обґрунтування та містобудівні умови і обмеження забудови земельної ділянки на проектування та реконструкцію ТзОВ «Ореста» нежитлових приміщень Львівського обласного державного комунального художнього ремонтно-виробничого комбінату на АДРЕСА_3 з розширенням за рахунок прибудови та надбудови під готельний комплекс.

Пунктом «б» розділу 4 Містобудівного обґрунтування визначено: «на території готельного комплексу можливе розміщення не більше 5-6 місць паркування. Щодо додаткового розміщення місць для паркування автомобілів, то воно можливе на ділянці на вулиці Старознесеньській, навпроти в'їзду у готельний комплекс».

Із плану експіляції даного готельного комплексу слідує, що додаткові місця для паркування автомобілів передбачено на земельній ділянці, яка була виділена обслуговуваня належного ОСОБА_1 будинку.

ОСОБА_1 не погоджується із рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №1552 від 05.11.2010 року, вважає оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування протиправним та таким, що порушує його право володіння та користування належним йому майном.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів виходить з наступного.

Так, відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.ї

Згідно ст.14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

В силу ч.1 ст.30 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) від 18.12.1990 р. № 561-XII (із змінами та доповненнями), при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди.

Частиною 1 ст.120 ЗК України від 25.10.2001 р. № 2768-III (із змінами та доповненнями) визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина 2 даної статті).

Відповідно до ст.377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Враховуючи вищевикладені правові норми, колегією суддів встановлено, що 30.06.1997 року ОСОБА_1 придбав у кооперативу «Каштан» будинок АДРЕСА_2 з відповідними господарськими будівлями, який належить йому на праві власності, що підтверджується Договором купівлі-продажу від 30.06.1997 року та Реєстраційним посвідченням від 22.08.1997 року № 899. За даним будинком закріплено в користування земельну ділянку, площею 1237,5 кв.м., згідно рішення виконкому Львівської міської ради №1792 від 26.11.1953 року.

Як наслідок, ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_2 і таке право не припинено, та не скасовано реєстраційне посвідчення на вказаний будинок, що зокрема підтверджується рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 17.10.2014 року у справі №463/4415/14-ц.

Тому, в даному випадку, вирішуючи позовні вимоги, судом першої інстанції вірно враховано п.8 та пп. «ґ» п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 р. N 7 (далі - Постанова від 16.04.2004 р. № 7)

Так, відповідно до п.18 Постанови від 16.04.2004 р. № 7, при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільноправових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. №997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. №1702-VI.

Пунктом 8 Постанови від 16.04.2004 р. № 7 роз'яснено , що вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди повинні враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 ЗК. У випадках, визначених цими нормами, припинення права власності на землю чи права землекористування провадиться за позовом відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування в судовому порядку, недодержання якого є підставою для визнання рішення цього органу та виданих державних актів недійсними.

Рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування перерозподілити землю інакше після встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості), одержання власником або землекористувачем документів, що посвідчують право на них, та державної реєстрації, не може бути підставою для припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою як повністю, так і частково, оскільки визначений статтями 140, 141 ЗК перелік підстав для цього є вичерпним.

Враховуючи встановлені обставини справи, досліджені у судовому засіданні письмові докази та показання сторін, що беруть участь у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що позовні вимоги є законні та обґрунтовані і підлягають до задоволення, оскільки приймаючи рішення №1552 від 05.11.2010 року Виконавчим комітетом Львівської міської ради не було враховано тієї обставини, що спірна земельна ділянка була закріплена за будинковолодінням АДРЕСА_2, який на праві власності належить ОСОБА_1 та його право власності не скасовано. Тому фактичне виконання оскаржуваного рішення може спричинити негативні наслідки для позивача при реалізації ним свого права власності на будинок та земельну ділянку, необхідну для його обслуговування.

Згідно ч.1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В силу ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищенаведені процесуальні норми та надані у судовому засіданні пояснення сторін, що беруть участь у справі, колегія суддів вважає, що в даному випадку відповідачем не доведена правомірність прийняття рішення № 1552 від 05.11.2010 року.

Згідно ч.2 ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Пунктом г) частини 3 статті 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Поряд з цим, ч.1 ст. 155 ЗК України встановлено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до частини першої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Керуючись ч.3 ст.160, ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд -

ухвалив:

Апеляційні скарги Виконавчого комітету Львівської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю "Ореста" залишити без задоволення, а постанову Галицького районного суду м. Львова від 11.11.2014 р. по справі № 1304/9778/12 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя І.В. Глушко

Судді О.О. Большакова

В.Я. Макарик

Ухвала складена в повному обсязі 02.06.2015 року.