Справа № 826/20610/14
Суддя: Файдюк В.В.
Дата ухвалення: 2015-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
02 червня 2015 року м. Київ
Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.
суддів: Мєзєнцева Є.І.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 лютого 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Шевченківського РВ ГУ Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 лютого 2015 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Шевченківського РВ ГУ Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову, якою задовольнити позовні вимоги.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, в своєму позові позивач просив визнати протиправним та скасувати рішення Шевченківського РВ ГУ ДМС України в м. Києві про відмову в реєстрації ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати Шевченківський РВ ГУ ДМС України в м. Києві зареєструвати ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
11 грудня 2014 року позивач звернувся до Шевченківського РВ ГУ ДМС України в м. Києві із заявою разом з доданими до неї документами про реєстрацію його місця проживання/перебування за адресою: АДРЕСА_1 .
Не погоджуючись з такими діями відповідача щодо не реєстрації місця проживання та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 , яка є тещею ОСОБА_1 , у 1964 році отримала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка є неприватизованою та перебуває в державному житловому фонді.
Зі свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_1 від 15 листопада 2007 року вбачається, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , яка є дочкою ОСОБА_2 , зареєстрували шлюб 10 листопада 2001, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис.
У подружжя ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 . Подружжя після укладення шлюбу проживало у вказаній квартирі разом з матір`ю дружини.
З матеріалів справи вбачається, що в 2007 році ОСОБА_2 та її дочка ОСОБА_5 померли, тому у квартирі АДРЕСА_2 ОСОБА_1 залишився проживати разом зі своїм малолітнім сином.
З довідки форми № 3 від 04. лютого 2015 року № 95, яка наявна в матеріалах справи, вбачається, що ОСОБА_6 , син позивача, дійсно прописаний і мешкає в спірній квартирі. Власником особового рахунка на вищезазначену житлову площу є ОСОБА_2 .
Разом з тим, на підтвердження факту проживання у вищезазначеній квартирі позивач надав, зокрема, квитанції про сплату комунальних послуг, з яких вбачається, що саме він утримує квартиру.
Окрім сина позивача ОСОБА_6 у даній квартирі зареєстрований ОСОБА_7 (син ОСОБА_2 і брат ОСОБА_5 ), який, як зазначає позивач в своїй позовній заяві, в квартирі не проживає, звертався до суду з позовом про його примусове виселення із займаної квартири та перешкоджає позивачу і його сину у користуванні зазначеним житлом. Крім того, з 2011 року у вказаній квартирі зареєстрований також син ОСОБА_7 - ОСОБА_8 .
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача не було підстав для реєстрації місця проживання позивача, оскільки ОСОБА_1 не було надано документів, що підтверджують його право на проживання в квартирі АДРЕСА_2 .
Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Також згідно із ч.2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 65 Житлового Кодексу Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Преамбулою Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що останній відповідно до Конституції України регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження.
Згідно з ч.1 статті 2 цього Закону громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, на території якої вони хочуть проживати чи перебувати; реєстрація - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.
Відповідно до ч.1 статті 6 цього Закону громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.
Для реєстрації особа або її законний представник подає: письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження або свідоцтво про належність до громадянства України; квитанцію про сплату державного мита або документ про звільнення від його сплати; талон зняття з реєстрації (у разі зміни місця проживання в межах України). Талон зняття з реєстрації не подається у разі оформлення реєстрації місця проживання з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).
Забороняється вимагати для реєстрації місця проживання подання особою інших документів.
Статтею 11 вказаного Закону визначено, що реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері реєстрації фізичних осіб, затверджує відповідно до закону порядок реєстрації місця проживання та місця перебування осіб в Україні, зразки документів, необхідних для реєстрації і зняття з реєстрації місця проживання та місця перебування.
За змістом статті 14 Закону №1382-IV рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, посадових та службових осіб з питань свободи пересування, вільного вибору місця проживання, реєстрації місця проживання чи місця перебування особи можуть бути оскаржені в установленому законом порядку.
Відповідно до п. 7 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України від 06 квітня 2011 року № 405/2011, ДМС України здійснює свої повноваження безпосередньо та через головні управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління, відділи (сектори) міграційної служби в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення.
Відповідно до пункту 1.3 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22 листопада 2012 року № 1077, реєстрація / зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється управліннями, відділами (секторами) Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення (далі - територіальний підрозділ ДМС України) у день подання особою документів. Реєстрація місця проживання особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.
Згідно з п.2.1 Порядку №1077 громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів.
Пунктом 2.2 Порядку №1077 визначено перелік документів, які особа або її законний представник подає до територіального підрозділу ДМС України, а після утворення центрів надання адміністративних послуг (далі - центр) - до відповідного центру для реєстрації місця проживання, зокрема, документи, що підтверджують право на проживання в житлі - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи й у разі відсутності зазначених документів реєстрація здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї на реєстрацію місця проживання, а п.2.6 Порядку №1077 передбачено, які дії (крім внесення відомостей про реєстрацію місця проживання до паспортного документа та картки реєстрації особи) вчиняє вищевказана посадова особа при отриманні таких документів, зокрема, перевіряє належність паспортного документа особі, що його подала, правильність заповнення заяви про реєстрацію місця проживання та наявність документів, необхідних для реєстрації місця проживання, про що ним вчиняється відповідний запис у заяві.
З огляду на викладене, слід констатувати, що дії щодо реєстрації місця проживання особи здійснюються органами ДМС України за умови подачі відповідних документів, у тому числі й тих, що підтверджують право на проживання в житлі, до яких поряд з ордером, свідоцтвом про право власності, договором найму (піднайму, оренди) віднесені й інші документи.
Так, відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2012 року по справі № 2-7405/11 за позовом ОСОБА_7 факт проживання позивача разом зі своїм сином є доведеним, оскільки він є єдиним законним представником свого сина, піклується про нього, забезпечує його необхідними умовами для життя. Також, даним рішенням відмовлено у примусовому виселенні ОСОБА_1 із самовільно захопленої квартири.
Крім того, зазначеним рішенням встановлено не доведення факту самовільного поселення ОСОБА_1 до спірної квартири за адресою, так як позивач, уклавши шлюб зі своєю дружиною ОСОБА_9 поселився до спірної квартири за усною згодою основного наймача - матері дружини ОСОБА_2 , однак, зареєстрований за зазначеною вище адресою не був.
З аналізу наведених вище судових рішень вбачається, що судом опосередковано, однак встановлено, що позивач має право користування житловим приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .
Однак, слід зазначити, що опосередковано встановлене право не є підставою реєстрації, в даному випадку, місця проживання позивача, оскільки відповідач при здійсненні своїх повноважень не аналізує надані йому документи та самостійно не визначає, чи є право на реєстрацію, а лише встановлює, чи відповідають вони кількості та змісту відповідно до переліку, визначеному Порядком реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів № 1077.
Тобто, якщо вже позивач і покликається на судове рішення як на підставу для реєстрації місця проживання, то в такому рішенні має бути чітко зазначено в резолютивній частині яка саме особа та на що має право.
Разом з тим, відповідно до статті 15 Цивільного процесуального кодексу України суди у порядку цивільного судочинства справи розглядають справи, визначені у частині першій цієї статті, в порядку позовного, наказного та окремого провадження.
Згідно зі статтею 234 ЦПК, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до ч. 2 цієї статті суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
З наведеного вбачається, що для встановлення факту, що має юридичне значення право позивача на проживання (користування) квартирою АДРЕСА_2 ОСОБА_1 має звернутися до суду загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства.
Отже, апеляційний суд погоджується з доводами суду першої інстанції, що заява ОСОБА_1 щодо реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 разом з доданими до неї документами не містить достатніх підстав для реєстрації місця проживання за вказаною адресою.
Посилання суду першої інстанції на статтю 160 Сімейного кодексу України вбачається недоречним, оскільки дана норма застосовується у випадках, коли батьки дитини приживаються окремо і до предмету позову не має жодного відношення.
За таких обставин, відповідачем обґрунтовано було відмовлено позивачу в реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки, як встановлено судом, він має документів, що підтверджують право користування зазначеним приміщенням.
Таким чином, вірним є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні даного адміністративного позову.
Отже при винесенні постанови судом було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
Відповідно до статті 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України суд,
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Постанову Чернігівського Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 лютого 2015 року - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому статтею 254 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтею 212 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:Головуючий суддя Файдюк В.В.

Судді: Чаку Є.В.

Мєзєнцев Є.І.