Справа № 381/09-2010
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2010-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"04" лютого 2010 р. справа № 2а-1855/09 Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді: Сафронової С.В.
суддів: Поплавського В.Ю. Уханенка С.А.
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Маловисківському районі Кіровоградської області на постанову Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 01 грудня 2009 року
у адміністративній справі № 2а-1855/09 за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Маловисківському районі Кіровоградської області про стягнення недоплаченої щомісячної державної соціальної допомоги «дітям війни», -
В с т а н о в и л а :
Постановою Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 01 грудня 2009 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, поновлено процесуальний строк звернення до адміністративного суду та зобовязано управління Пенсійного фонду України в Маловисківському районі Кіровоградської області призначити, нарахувати та виплатити позивачці підвищення до пенсії відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком за період з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 31 листопада 2009 року, з відрахуванням здійснених виплат.
З вказаною постановою не погодився відповідач та подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, на не повне зясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати постанову суду першої інстанції і прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволені вимог позивачки.
Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що у 2006 р. та 2007 р. було призупинено дію ст..6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», та не було визначено на законодавчому рівні розмір мінімальної пенсії за віком, який застосовується для обчислення підвищення пенсії особам зі статусом «дитини війни». Проте, наведені обставини на думку відповідача не є підставою для застосування до спірних правовідносин положень ст..28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки ця норма може бути застосована виключно для визначення розміру пенсій, призначених за вказаним Законом і на осіб, які підпадають під дію ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»не розповсюджується. Також вказує на те, що у 2008 році Державним бюджетом України визначено розмір виплати надбавки до пенсії «Дітям війни», і фінансування виплат за Законом України «Про соціальний захист дітей війни»проводиться із державного бюджету, а не із бюджету Пенсійного фонду України, тому відповідач не вбачає будь-яких порушень законодавства в своїх діях.
При перегляді справи в апеляційному порядку колегією суддів встановлено, що предметом спору по цій справі є бездіяльність територіального органу Пенсійного фонду щодо не нарахування та не виплати позивачці у період 2006-2009 р.р. передбаченого ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивачка перебуває на обліку в Управління Пенсійного фонду України в Маловисківському районі Кіровоградської області та має статус «дитина війни», що відповідно до вимог ст.1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»№ 2195-IV від 18.11.2004 р., який набрав чинності з 01.01.2006 року, надає їй право на отримання пільг та державної соціальної підтримки, встановлених цим Законом.
Задовольняючи позов в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобовязання його до вчинення певних дій, суд першої інстанції правильно керувався розясненнями Рішень Конституційного Суду України № 6-рп від 09.07.2007 р. та № 10-рп від 22.05.2008 р., а також вимогами ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», дія якої відновлювалася в попередній редакції до внесення змін Законами України Про Державний бюджет України на 2007 рік та на 2008 рік, після постановлення Конституційним Судом України рішення № 6-рп від 09.07.2007 р. та відповідно рішення № 10-рп від 22.05.2008 р.
Висновки суду першої інстанції щодо права позивачки на отримання у період з 09.07.2007 р. по 31.12.2007 р. та починаючи з 22.05.2008 року по 31.11.2009 року щомісячно пенсії, підвищеної на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком виходячи із ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»- є безспірними, оскільки це право вже було підтверджено Рішенням Конституційного Суду України № 6-рп від 09.07.2007 р. та Рішенням Конституційного суду України від 22.05.2008 р. № 10-рп/2008, з прийняттям яких положення Закону про Державний бюджет на 2007 р та 2008 р., що призупиняли дію ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»у 2007 р. та замінювали розмір підвищення до пенсії у 2008 р. визнані неконституційними. У період 2009 року змін до редакції ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»щодо розміру підвищення до пенсії не вносилося.
За наведених обставин, під час вирішення судом спору дійсно необхідно було застосовувати положення Закону з урахуванням його дії в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка стала діяти пізніше, тобто ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».
Такі висновки узгоджуються з п.2 Рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2000 від 14.12.2000 р. в якому міститься розяснення, що закони та інші правові акти або їх окремі положення, визнані рішеннями Конституційного суду України неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що відповідно до частини другої статті 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Відповідно до ч.2 ст.150 Конституції України до повноважень Конституційного Суду України належить: офіційне тлумачення Конституції України та законів України. З питань, передбачених цією статтею, Конституційний Суд України ухвалює рішення, які є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.
Враховуючи, що вказані рішення Конституційного суду України мають преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статті зазначеного закону, що визнані неконституційними, суд першої інстанції правильно вирішив про обовязок відповідача перерахувати та виплатити позивачці підвищення до пенсії у розмірі, встановленому статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»№ 2195-IV від 18.11.2004 р.
Правильними також є висновки суду першої інстанції щодо необхідності врахування відповідачем при проведенні розрахунку підвищення пенсії позивачки розміру мінімальної пенсії, оскільки на це прямо вказує ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», якою встановлено право особи зі статусом «дитина війни» на отримання щомісячного підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, а чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» і іншого нормативно-правового акту, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.
За наведених обставин, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про неможливість застосування до спірних правовідносин розміру мінімальної пенсії за віком. Не може бути підставою для відмови в реалізації позивачкою конституційної гарантії та права на отримання щомісячно підвищення до пенсії, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, як це встановлено ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» також зміст ч.3 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».
За Преамбулою Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Статтею 58 зазначеного Закону на Пенсійний фонд покладене керівництво та управління солідарною системою, збір, акумуляція та облік страхових внесків, призначення пенсії та підготовка документів для її виплати, забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання, здійснення контролю за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішення питань, пов'язаних з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснення адміністративного управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені Законом і статутом Пенсійного фонду.
Відповідно до п.15 Положення «Про Пенсійний фонд України», Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження через створенні в установленому порядку територіальні управління
Надання дітям війни соціальної підтримки є державною програмою соціальної допомоги, яка згідно ст.87 Бюджетного кодексу України відноситься до видатків Державного бюджету, а Пенсійний фонд України згідно ст.21 Бюджетного кодексу України є розпорядником бюджетних коштів для здійснення програми соціальної підтримки дітям війни та відповідно до ч.4 ст.22 Бюджетного кодексу України розробляє план своєї діяльності відповідно до завдань та функцій, визначених нормативно-правовими актами, виходячи з необхідності досягнення конкретних результатів за рахунок бюджетних коштів, а також розробляє на підставі плану діяльності проект кошторису та бюджетні запити і подає їх до Мінфіну України чи місцевому фінансовому органу, затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нічого рівня (до яких відноситься і відповідач) та інше.
Таким чином, вищенаведені норми свідчать про те, що обовязок по нарахуванню та виплаті доплати до пенсії позивачки, передбаченої ст.6 Закону України № 2195-IV від 18.11.2004 р. покладено саме на відповідні територіальні управління за місцем її проживання.
Відповідно до глави 4 Бюджетного кодексу України про бюджетний процес та встановленому у ст.35 Бюджетного кодексу України порядку розроблення бюджетних запитів, які враховуються при підготовці проекту Державного бюджету України колегія суддів вважає, що правомірними вважалися б дії відповідача у разі прийняття ним участі у формуванні Бюджету України, як це передбачено діючими нормативно-правовими актами, тобто відповідні звернення до Головного Управління та Пенсійного Фонду України з пропозиціями щодо обсягу бюджетних коштів, необхідних для його діяльності після надання Конституційним Судом України розяснень щодо неконституційності положень Законів України Про Державний бюджет України на 2007 рік і на 2008 рік, та на наступний бюджетний період. І такої можливості на погляд колегії суддів відповідач не був позбавлений.
У Прикінцевих положеннях Закону України «Про соціальний захист дітей війни»Кабінету Міністрів України було дано доручення подати до Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом та привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом, забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади своїх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом. Невиконання Кабінетом Міністрів України наведених норм Закону не може слугувати підставою для порушення прав позивачки стосовно належної, гарантованої державою соціальної підтримки.
Оскільки функції з призначення, виплати пенсій, надбавок, підвищень та доплат діючим законодавством покладено саме на органи Пенсійного фонду України, тому відповідач по справі заперечуючи проти адміністративного позову, у відповідності до вимог ч.2 ст.71 КАС України повинен був доказати правомірність своєї бездіяльності стосовно позивачки у період з 09.07.2007 р. по 31.12.2007 р. та з 22.05.2008 р. по 31.11.2009 р. Таких доказів відповідачем не надано.
В вищенаведеній частині рішення суду першої інстанції викладене достатньо повно, обґрунтоване та мотивоване з посиланням на конкретні пункти законів України, які регулюють спірні правовідносини.
Доводи апелянта на відсутність відповідного фінансування даних видатків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки незалежно від того, чи визначено в рішенні, висновку Конституційного Суду України порядок його виконання, відповідні державні органи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто, навіть при відсутності належного фінансування державою даного виду виплат, відповідач був зобовязаний діяти на підставі і у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і використовувати надані йому повноваження з метою, з якою ці повноваження надані.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з наведеним в мотивувальній частині постанови обґрунтуванням суду першої інстанції щодо протиправності бездіяльності відповідача, однак з огляду на не наведення в резолютивній частині постанови висновків суду щодо протиправності бездіяльності відповідача, колегія суддів задля зрозумілості судового рішення та усунення невизначеності у взаємовідносинах між сторонами спору, вважає за необхідне конкретизувати резолютивну частину оскаржуваної постанови шляхом доповнення вказівкою на протиправність бездіяльності відповідача, без зміни постанови, оскільки спір по суті судом вирішено правильно.
З огляду на встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи та обрану правову позицію, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та для скасування рішення суду першої інстанції і для прийняття нової постанови про відмову у задоволені позову.
Керуючись п.1 ч.1 ст.198, ст.200, ст.205, ст.206, ч.2 ст.212 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -
Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Маловисківському районі Кіровоградської області - залишити без задоволення, постанову Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 01 грудня 2009 року - залишити без змін, доповнивши її наступним:
Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Маловисківському районі Кіровоградської області щодо не донарахування та не виплати ОСОБА_2 недоотриманої нею у період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року та з 22.05.2008 р. по 31.11.2009 р. суми пенсії, підвищеної на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», розрахованої згідно вимог ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» і законодавчо визначеного розміру мінімальної пенсії за віком, встановленого на час виплати у період липня-грудня 2007 р. та з травня 2008 р. по листопад 2009 р.
Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця після набрання законної сили судового рішення апеляційної інстанції.

Судді: Сафронова С.В.

ОСОБА_3

ОСОБА_4