Справа № 127/19827/14-а
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2015-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 127/19827/14-а

Головуючий у 1-й інстанції: Романчук Р.В.

Суддя-доповідач: Смілянець Е. С.

28 травня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Смілянця Е. С.

суддів: Залімського І. Г. Сушка О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці та ОСОБА_2 на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 05 грудня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці про порушення прав власності та на соціальний захист,

В С Т А Н О В И В :

15.09.2014 року позивач - ОСОБА_2 звернулася до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці про порушення прав власності та на соціальний захист.

Вінницький міський суд Вінницької області постановою від 05.12.2014 року вказаний позов задовольнив частково.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим, апелянт просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в частині позовних вимог відмовити позивачу, а в іншій частині позовних вимог закрити провадження у справі.

Позивач в свою чергу, також подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити вказане рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У зв'язку з неприбуттям жодної з осіб, які беруть участь у справі в судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, а апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці задовольнити частково, виходячи з наступного.

Як досліджено з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що позивач ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 року та є громадянкою України.

Отже відповідно до статті 1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 18 листопада 2004 року №2195-ІV позивач має правовий статус дитини війни та має право на державні соціальні гарантії, встановлені Законом України "Про соціальний захист дітей війни".

З травня 2014 року Міністерство соціальної політики провело індексацію доходів громадян, і мінімальні зарплати і пенсії проіндексовані на показник інфляції, який з 1 травня становить 3%.

Однак, відповідно до поданої відповідачем довідки, їй індексація не проведена, тому при визначенні розміру недоплати нею застосований розрахунковий розмір мінімальної пенсії, проіндексований на 3% інфляції, що, починаючи з травня 2014 року, складає 977,47 грн. Розмір недоплати за період з квітня по грудень 2014 року склав 2 032,76 грн.; збитків від недоплати, без урахування не отриманих доходів та упущеної вигоди, з урахуванням виплат в грудні 2014 року, склав 2 041,30 грн.

Вважаючи зазначені дії незаконними позивач звернулася до суду з наступними позовними вимогами.

Визнати протиправними та незаконними щодо неї дії відповідача з недоплати їй як дитині війни в період з 01.04.2014 року по день прийняття судом рішення підвищеної пенсії в розмірі 23 чи 23,2 відсотків мінімальної пенсії за віком (при фактичній виплаті доплати в розмірі 7 чи 6,8 відсотків мінімальної пенсії за віком), що не відповідає встановленому законом розміру 30 відсотків мінімальної пенсії за віком;

визнати протиправними та незаконними щодо неї дії відповідача після оприлюднення постанови Верховної Ради України від 24 лютого 2014 року №775-VII «Про реагування на факти порушення суддями Конституційного Суду України присяги судді» за період з 01.03.2014 р. по день прийняття судом рішення щодо продовження виплат пенсії в незаконних розмірах та бездіяльність щодо відновлення її порушених прав;

визнати протиправною та незаконною щодо неї бездіяльність відповідача після оприлюднення постанови Верховної Ради України від 24 лютого 2014 року №775-VII «Про реагування на факти порушення суддями Конституційного Суду України присяги судді» за період з 01.03.2014 р. по день прийняття судом рішення щодо відновлення її порушених прав, що спричинило їй значну матеріальну шкоду в розмірі 1 814,49 грн. за півроку;

визнати порушення відповідачем щодо неї ст.1 Протоколу 1 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод;

зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці нарахувати їй заборгованість з невиплаченого підвищення пенсії відповідно до ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни" в розмірі, що обчислюється з урахуванням встановленого законом прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, з 01.04.2014 року по дату прийняття судом рішення, з урахуванням проведених виплат. Станом на грудень 2014 року, з урахуванням виплат в грудні 2014 року, розмір недоплати (заборгованості) за період з квітня по грудень 2014 року склав 2 032,76 грн.;

стягнути на її користь з Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці невиплачене їй підвищення пенсії відповідно до ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни" в розмірі, що обчислюється з урахуванням встановленого законом прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, з 01.04.2014 року по дату прийняття судом рішення, з урахуванням проведених виплат, що по грудень 2014 року включно складає 2 032,76 грн.;

заборонити відповідачу здійснювати їй нарахування та виплату пенсії як дитині війни з недоплатою всупереч ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»;

зобов'язати відповідача здійснювати їй нарахування та виплату підвищеної як дитині війни пенсії в розмірі, передбаченому Законом України «Про соціальний захист дітей війни»;

зобов'язати відповідача до негайного виконання постанови по справі в повному обсязі та зобов'язати відповідача подати суду звіт про виконання прийнятого судом рішення в 10-денний строк з дня набуття рішенням чинності.

За результатом розгляду справи, суд першої інстанції, керуючись положеннями Конституції України, КАС України Закону України "Про соціальний захист дітей війни" та інших законів, прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Згідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно ст. 95 Конституції України бюджетна система України будується на засадах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами і територіальними громадами. Виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Відносини з приводу нарахування та виплати надбавки дітям війни регулюються Закону України "Про соціальний захист дітей війни".

Ч.1 ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни» передбачено, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Відповідно ст. 7 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених цим Законом, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Пунктом 17 статті 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» з метою приведення окремих норм законів у відповідність із цим Законом було зупинено на 2006 рік дію статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Законом України від 19 січня 2006 року №3367-IV «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» пункт 17 статті 77 виключено та статтею 110 (викладеною цим Законом у новій редакції) установлено, що пільги дітям війни, передбачені абзацом сьомим статті 5 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», запроваджуються з 1 січня 2006 року, а статтею 6, - у 2006 році поетапно, за результатами виконання бюджету у першому півріччі, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за погодженням із Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету. Цей Закон був опублікований 22 березня 2006 року та набрав чинності 2 квітня 2006 року.

Тобто з 2 квітня 2006 року стаття 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» знову почала діяти. Але підвищення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, як визначив законодавець, могло здійснюватись лише за певних умов, зокрема: поетапно, за результатами виконання бюджету в першому півріччі, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за погодженням з Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету.

Однак, зазначені у Законі України «Про соціальний захист дітей війни» умови в 2006 році не настали, а тому підстав для проведення виплат не було.

Законом України від 19 грудня 2006 року №489-V «Про Державний бюджет України на 2007 рік», зокрема пунктом 12 статті 71, було зупинено на 2007 рік дію статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» та статтею 111 встановлено, що у 2007 році підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, яка виплачується замість пенсії, відповідно до статті 6 Закону №2195-ІV виплачується особам, які є інвалідами (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у розмірі 50 відсотків від розміру надбавки, встановленої для учасників війни.

Рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року №6-рн/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) визнані неконституційними положення пункту 12 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» щодо зупинення дії на 2007 рік статті 6 Закону.

Після прийняття Конституційним Судом України даного рішення знову почали діяти положення статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Законом України від 28 грудня 2007 року №107-VІ «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», зокрема підпунктом 2 пунктом 41 Розділу ІІ, були внесені зміни у статтю 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», відповідно до яких, дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України) визнані неконституційними положення підпункту 2 пункту 41 Розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» щодо змін, внесених до статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Після прийняття Конституційним Судом України вказаного рішення знову почали діяти положення статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» в їх первинній редакції.

Статтями 71 Закону України від 26 грудня 2008 р. №835-VI "Про Державний бюджет України на 2009 рік" та 70 Закону України від 27 квітня 2010 року № 2154-VI "Про Державний бюджет України на 2010 рік" Кабінету Міністрів України було надано право у 2009 та 2010 роках встановлювати розміри соціальних виплат, які відповідно до законодавства визначаються залежно від розміру мінімальної заробітної плати, в абсолютних сумах у межах асигнувань, передбачених за відповідними бюджетними програмами. Оскільки дані норми передбачають встановлення в абсолютних сумах розмірів лише тих виплат, вихідним критерієм розрахунку яких є розмір мінімальної заробітної плати, то відповідно їхня дія не поширюється на спірні відносини, оскільки розмір зазначених соціальних виплат згідно із Законом про соціальний захист дітей війни залежить від розміру мінімальної пенсії за віком, а не від розміру мінімальної заробітної плати. Отже, нарахування та виплата у 2009 та 2010 роках дітям війни підвищення до пенсії повинні були здійснюватися в розмірі, встановленому відповідно до статті 6 Закону про соціальний захист дітей війни.

Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік" від 14 червня 2011 року №3491-VI, який набрав чинності 19 червня 2011 року, доповнено прикінцеві положення пунктом 4, згідно якого в 2011 році норми і положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", статей 14, 22, 37 та частини третьої статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік. При цьому на виконання вимог вказаного Закону Кабінетом Міністрів України 06 липня 2011 року прийнято постанову №745 «Про встановлення деяких виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету» (набула чинності 23 липня 2011 року), якою врегульовано, зокрема, виплати у 2011 році особам, віднесеним до категорії "дітей війни".

25.01.2012 року Конституційний Суд України ухвалив рішення № З-рп/2012, відповідно до якого Конституційним Судом України визначено, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного Бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості. Повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Законом України "Про Державний бюджет України на 2012 рік" установлено, що у 2012 році норми і положення ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2012 рік.

Пунктом 4 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2013 рік" встановлено, що у 2013 році норми і положення, зокрема, ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2013 рік. Тобто визначення порядку та розмірів виплат указаним категоріям громадян на 2013 рік делеговано Кабінету Міністрів України.

В 2013 році порядок та розмір виплат "дітям війни" визначалися постановою Кабінету Міністрів України № 1381 від 28 грудня 2011 року, якою визначено розмір підвищення "дітям війни" 7 % прожиткового мінімуму, встановлено законом для осіб, які втратили працездатність.

Згідно ст. 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Отже положення п. 4 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2013 рік" діяли протягом бюджетного року та закінчилися 31.12.2013 року.

Законом України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" (в редакції Закону до 03.08.2014 р.) не було встановлено жодних обмежень, щодо виплат підвищення до пенсії дітям війни відповідно до Закону України "Про соціальний захист дітей війни" в редакції від 1 січня 2006 року, а тому з 01.01.2014 року діяли положення ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", з урахуванням частини 1 статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Разом з тим, ст. 67 Закону України від 31 липня 2014 року № 1622-VІІ "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" (який набрав чинності 3 серпня 2014 року) встановлено, що у 2014 році положення статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на 2014 рік.

В роз'ясненнях, що містяться в п. 11 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 19.12.2011 року №8 «Про судову практику вирішення адміністративними судами спорів, що виникають у зв'язку із застосуванням статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» вказано, що вирішуючи питання про те, яка з одно предметних законодавчих норм однакової юридичної сили, що не визнані неконституційними в установленому порядку, підлягає застосуванню для вирішення спорів зазначеної категорії, судам необхідно надавати перевагу тій із них, що прийнята пізніше.

У даних правовідносинах така норма міститься у Законі України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік".

Проте, згідно довідки Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці від 09.10.2014 року №5054 про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії, в тому числі підвищення до пенсії як дитині війни, позивач перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України у м. Вінниці і отримує пенсію а також підвищення до пенсії як дитині війни, розмір якого з квітня по вересень 2014 року становить 66 грн. 43 коп.

Позивачу за період з квітня 2014 року по грудень 2014 року включно проводилася виплата підвищення до пенсії як дитині війни відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 року №1381 із врахуванням внесених змін згідно постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2014 року №112.

Пунктом 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2011 року № 1381 "Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верст населення" встановлено, що дітям війни (крім тих, на кого розповсюджується дія Законів України «Про статус ветеранів війн, гарантії їх соціального захисту» і «;Про жертви нацистських переслідувань») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання або державної соціальної допомоги, які виплачуються замість пенсії, підвищення, встановлене статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", проводиться в розмірі 7 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого законом для осіб, які втратили працездатність.

До постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 року №1381 були внесені зміни згідно постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань пенсійного забезпечення» від 25.03.2014 року №112 (набрала чинності 24.04.2014 р.) та вказано, що підвищення, встановлене статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", проводиться в розмірі 66 грн. 43 коп.

Однак, з огляду на зазначене вище, та виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року включно застосуванню підлягали норми статей Закону України "Про соціальний захист дітей війни", а не постанова Кабінету Міністрів України № 1381 від 28 грудня 2011 року та №112 від 24.04.2014 року.

Для визначення розміру підвищення до пенсії дітям війни застосовується розмір мінімальної пенсії за віком.

Мінімальний розмір пенсії за віком згідно статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Будь-яких інших нормативно-правових актів, які б визначали механізм вирахування мінімальної пенсії за віком або встановлювали її розмір, немає.

Тобто, положення частини 3 статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо застосування розміру мінімального розміру пенсії за віком, встановленого частиною 1 цієї статті, тільки стосовно визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, не є перешкодою для застосування даної величини мінімального розміру пенсії за віком до обрахування інших пенсій чи доплат, пов'язаних з мінімальною пенсією за віком, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого, крім передбаченого частиною 1 цієї статті мінімального розміру пенсії за віком.

Отже, підвищення пенсії або щомісячного грошового утримання чи державної соціальної допомоги дітям війни , що виплачується замість пенсії, підвищується на 30 % мінімальної пенсії за віком, що передбачено ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" з урахуванням мінімального розміру пенсії для осіб, які втратили працездатність, передбаченої у законі про Державний бюджет України на відповідний рік.

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в пунктах 74 рішення у справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та 71378/10) від 26 червня 2014 року (набуло статусу остаточного 26.09.2014 року) зокрема зазначив: «31. Що стосується соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату в якості права на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (див. ухвалу щодо прийнятності у справі «Стек та інші проти Сполученого Королівства» (Stec and Others v. the United Kingdom) [ВП], заяви № 65731/01 та № 65900/01, п. 54, ECHR 2005-X); про важливість такого інтересу також має свідчити застосування статті 1 Першого протоколу (див. рішення від 15 вересня 2009 року у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 39).

35. Суд нагадує, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (див. рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia) [ВП], заява № 44912/98, п. 52, ЄСПЛ 2004-IX). Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами (див. вищенаведене рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Кореску v. Slovakia), п. 50; «Anheuser-Busch Inc. проти Португалії» (Anheuser-Busch Inc. v. Portugal) [ВП], заява № 73049/01, п. 65, ЄСПЛ 2007-І).

36. Перш за все слід відмітити, що у цих справах сама суть права заявників на пенсійне забезпечення не ставиться під сумнів. Що стосується конкретного розміру пенсійних виплат, Суд не погоджується з тим, що вимоги заявників стосовно отримання надбавки до пенсії у розмірі 30 % мінімальної пенсії становили «законне сподівання» у значенні практики Суду з цього питання. Зокрема, такі вимоги не мали достатнього підґрунтя у національному законодавстві. Також немає жодних доказів усталеної практики національних судів на підтримку скарг заявників. Хоча стан національного законодавства у цій сфері був незадовільним, як про це наголошувалося у рішеннях Конституційного Суду України за 2007 та 2008 роки, національні суди розглядали скарги кожного заявника та наводили підстави для своїх рішень, що не могли вважатися свавільними або необґрунтованими (див, a contrario, рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine), заяви № 23759/03 та № 37943/06)

53. Суд повторює, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).».

Згідно практики Європейського суду з прав людини, а саме з ухвал у справах «В.Н. Великода проти України» (заява №43331/12) та «І.М. Серебрянський проти України» (заява №54704/10), Європейський суд з прав людини дотримується думки, що у справах щодо здійснення державою соціальних виплат такі виплати можуть бути зменшені в залежності від наявних фінансових ресурсів держави.

Крім того, потрібно враховувати позицію викладену в постанові Верховного Суду України від 28 жовтня 2008 року , прийнятій у справі за позовом до Управління Пенсійного фонду України в Овруцькому районі Житомирської області, Управління праці та соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації, Обласного центру з нарахування та виплати пенсій та допомоги Головного управління праці та соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації про стягнення сум виплат, передбачених Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". У даній постанові Верховний Суд України, серед іншого, зазначив, що відповідно до статей 21, 105, 162 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може містити вимоги щодо визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності відповідача, зобов'язання його вчинити певні дії, відшкодувати шкоду, заподіяну незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю. Установивши, що відповідачі порушили норми права, які регулюють спірні відносини, адміністративний суд повинен визнати такі дії протиправними і зобов'язати відповідачів здійснити нарахування та виплату належних сум відповідно до закону, а не ухвалювати рішення про стягнення конкретних сум.

Позовні вимоги про визнання протиправними та незаконними щодо позивача дій відповідача після оприлюднення постанови Верховної Ради України від 24 лютого 2014 року №775-VII «Про реагування на факти порушення суддями Конституційного Суду України присяги судді» за період з 01.03.2014 р. по день прийняття судом рішення щодо продовження виплат пенсії в незаконних розмірах та бездіяльність щодо відновлення її порушених прав та про визнання протиправною та незаконною щодо позивача бездіяльності відповідача після оприлюднення постанови Верховної Ради України від 24 лютого 2014 року №775-VII «Про реагування на факти порушення суддями Конституційного Суду України присяги судді» за період з 01.03.2014 р. по день прийняття судом рішення щодо відновлення її порушених прав, що спричинило їй значну матеріальну шкоду в розмірі 1 814,49 грн. є необґрунтованими та задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

24.02.2014 року Верховною Радою України була прийнята постанова №775-18 «Про реагування на факти порушення суддями Конституційного Суду України присяги суддів», в якій зокрема зазначено: «Рішенням від 25.01.2012 року №3-рп/2012 у справі за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень ст. 1, ч.ч. 1,2,3 ст. 95, ч.2 ст. 96, п. п. 2,3,6 ст. 116, ч. 2 ст. 124, ч. 1 ст. 129 Конституції України, п. 5 ч.1 ст.4 Бюджетного кодексу України, п. 2 ч.1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з окремими положеннями Конституції України Конституційний Суд України дозволив Кабінету Міністрів України «вручну» регулювати рівень соціальних виплат, притому що раніше Конституційний Суд України приймав з цього питання прямо протилежні рішення. Тим самим судді Конституційного Суду України фактично порушили право громадян на соціальний захист та достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, які передбачені статтями 46 та 48 Конституції України», та «Констатуючи, що судді Конституційного Суду України, які приймали вищезазначені Рішення, порушили приписи статей3, 19, 147-153 Конституції України, що є незабезпеченням верховенства Конституції України, порушенням обов'язку захищати конституційний лад держави, конституційні права та свободи людини і громадянина і протирічить змісту присяги судді Конституційного Суду України, чесному і сумлінному виконанню обов'язків судді Конституційного Суду України, Верховна Рада України постановляє: 1.Відповідно до п.5 ч.5 ст.126 Конституції України достроково припинити повноваження та звільнити з посади суддів Конституційного суду України у зв'язку з порушенням ними присяги судді …».

Як вбачається з даної Постанови №775-VII Верховною Радою України відповідно до пункту 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України було постановлено достроково припинити повноваження та звільнити конкретних осіб з посад суддів Конституційного Суду України у зв'язку з порушенням присяги судді.

Пункт 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Отже, КАС України визначає рішення суб'єкта владних повноважень як нормативно-правові акти та правові акти індивідуальної дії.

Абзац четвертий пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року у справі №3/35-313 (справа про акти органів Верховної Ради України) передбачає, що за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи.

Як вбачається з Постанови Верховної Ради України від 24.02.2014 року №775-18 «Про реагування на факти порушення суддями Конституційного Суду України присяги суддів» дана постанова не встановлює загальні правила поведінки, а містить конкретні приписи, звернені до окремих індивідів, а отже породжує правові наслідки для конкретних осіб, які в ній зазначені.

Враховуючи викладене, суд критично оцінює твердження позивача в позовній заяві про те, що Постанова Верховної Ради України від 24.02.2014 року №775-18 «Про реагування на факти порушення суддями Конституційного Суду України присяги суддів» стосується також і її та є підставою для задоволення позовних вимог.

Суд зазначає, що Рішення Конституційного Суду України від 25.01.2012 року №3-рп/2012 та Закон України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» в частині повноважень Кабінету Міністрів України визначати розмір та порядок соціальних виплат на даний час є чинними.

Згідно до ч. 2 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову, зокрема, про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, зобов'язання відповідача вчинити певні дії, іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно ст. 1 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" цей Закон встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження", та особливості їх виконання.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Тобто зазначеною нормою Закону передбачено виконання судових рішень і зобов'язального характеру. В даному Законі не міститься заборони виконання судових рішень зобов'язального характеру, боржником за якими є державний орган.

Крім того, відповідно до п.п. 1.2., 2.1., 2.2. Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30 квітня 2002 р. № 8-2 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 25.02.2008 р. № 5-5), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 21 травня 2002 р. за №442/6730, Управління у своїй діяльності керуються Конституцією та законами України, актами та дорученнями Президента України, актами Кабінету Міністрів України, дорученнями Прем'єр-міністра України, наказами Міністерства соціальної політики України, дорученнями Міністра соціальної політики України, його першого заступника та заступника, наказами Фонду та постановами правління Фонду, дорученнями Голови правління Фонду, актами Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування та наказами регіональних управлінь. Основними завданнями Управління зокрема є призначення (перерахунок) пенсій та забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій. Управління відповідно до покладених на нього завдань зокрема призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до чинного законодавства.

Обов'язок по нарахуванню та виплаті підвищення до пенсії позивачу, передбаченого ст.6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" покладено саме на відповідача, а тому суд не може підміняти собою даний орган та підраховувати розмір підвищення до пенсії, яку слід нарахувати та виплатити позивачці.

Враховуючи дані положення законодавства суд може визнати дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень протиправними і зобов'язати провести нарахування та виплату належних сум відповідно до закону, а не ухвалювати рішення про стягнення конкретних сум.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення на користь позивача з Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці невиплачене їй підвищення пенсії відповідно до ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни" в розмірі, що обчислюється з урахуванням встановленого законом прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, з 01.04.2014 року по дату прийняття судом рішення, з урахуванням проведених виплат, що по грудень 2014 року включно складає 2 032,76 грн., задоволенню не підлягають.

Також не підлягають задоволенню позовні вимоги про заборону відповідачу здійснювати позивачці нарахування та виплату пенсії як дитині війни з недоплатою всупереч ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» та про зобов'язання відповідача здійснювати позивачці нарахування та виплату підвищеної як дитині війни пенсії в розмірі, передбаченому Законом України «Про соціальний захист дітей війни», оскільки судове рішення має бути наслідком чинного правового регулювання та не може обмежувати волю законодавчого органу в майбутньому змінювати правове регулювання суспільних відносин.

Згідно з частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони зокрема: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

А тому клопотання позивача про винесення окремих ухвал та направлення судом повідомлення про кримінальне правопорушення щодо посадових осіб відповідача, задоволенню не підлягає, оскільки суд при розгляді справи не знайшов підстав для постановлення окремих ухвал та для направлення судом повідомлення про кримінальне правопорушення.

Під час розгляду даної справи суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність вийти за межі позовних вимог та прийшов до висновку про необхідність захисту прав та інтересів позивача шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача в частині не нарахування та невиплати позивачці пенсії з підвищенням її розміру на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, відповідно до ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" за період з 01 квітня 2014 року по 02 серпня 2014 року включно та зобов`язання відповідача провести перерахунок та виплату позивачці підвищення до пенсії як дитині війни, відповідно до ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" за період з 01 квітня 2014 року по 02 серпня 2014 року включно з урахуванням проведених виплат.

Колегія суддів критично ставиться до вказаних висновків суду першої інстанції виходячи з наступного.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 01.09.2014 року позивачу було задоволено позовні вимоги та зобов'язано здійснити перерахунок та виплатити позивачу підвищення до пенсії як дитині війни, відповідно до ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" за період з 01 квітня 2014 року по 02 серпня 2014 року.

При цьому суд першої інстанції виходи з того, що як вбачається з наданої до суду на даній постанові міститься відмітка про те, що дана постанова законної сили не набрала, а тому наявні підстави для захисту прав позивача.

Згідно з ч.2 ст. 109 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі лише, якщо: у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили: постанова суду; ухвала суду про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі; ухвала про закриття провадження в адміністративній справі; ухвала про залишення позовної заяви без розгляду у зв'язку з пропуском строку звернення до адміністративного суду (крім випадків, коли така ухвала винесена до відкриття провадження в адміністративній справі

Відповідно статті 157 КАС України суд закриває провадження у справі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду з того самого спору і між тими самими сторонами.

Таким чином, враховуючи зазначене особа може звернутися до суду з одним і тим самим позовом і до тих самих сторін лише раз, в іншому випадку у разі повторного такого звернення, суд повинен відмовити у відкритті провадження, а якщо таке провадження відкрито то закрити його на підставі ст.157 КАС України.

В даному випадку суд першої інстанції фактично прийняв рішення з того самого спору і між тими самими сторонами, чим порушив вимоги КАС України.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що провадження щодо задоволених судом першої інстанції вимог не підлягає закриттю оскільки провадження відносно них в межах даної справи не відкривалось та позивачем дані вимоги не заявлялись.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 01.09.2014 року позивачу було задоволено позов та зобов'язано відповідача здійснити перерахунок та виплатити позивачу підвищення до пенсії як дитині війни, відповідно до ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" за період з 01 квітня 2014 року по 02 серпня 2014 року.

Тобто, із змісту зазначеного рішення випливає, що позивачу буде перераховано та виплачено підвищення до пенсії у розмірі 30% від мінімальної пенсії за віком з урахуванням вже виплаченої суми, що враховуючи виплачені їй відповідачем (згідно розрахунку, що міститься в матеріалах справи) 66,3 грн, фактично і становить 23% від мінімальної пенсії за віком вказані позивачем у позовних вимогах по даній справі.

У позовній заяві позивач просить визнати протиправними та незаконними щодо неї дії відповідача з недоплати їй як дитині війни в період з 01.04.2014 року по день прийняття судом рішення підвищеної пенсії в розмірі 23 чи 23,2 відсотків мінімальної пенсії за віком (при фактичній виплаті доплати в розмірі 7 чи 6,8 відсотків мінімальної пенсії за віком), що не відповідає встановленому законом розміру 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Отже, позивач просить суд зобов'язати відповідача виплатити їй 23 % мінімальної пенсії за віком, яка буде їй виплачена під час перерахунку із розрахунку 30% мінімальної пенсії за віком відповідно до вказаного рішення суду.

Також, позивач зазначає, що внаслідок зазначених дій утворилась заборгованість з невиплаченого підвищення пенсії відповідно до ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни" в розмірі, що обчислюється з урахуванням встановленого законом прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, з 01.04.2014 року по дату прийняття судом рішення, з урахуванням проведених виплат. Станом на грудень 2014 року, з урахуванням виплат в грудні 2014 року, розмір недоплати (заборгованості) за період з квітня по грудень 2014 року склав 2 032,76 грн.

Тобто, позивач фактично просить виплатити їй суму заборгованості яка їй буде виплачена при виконанні вказаної постанови суду із розрахунку 30% від мінімальної пенсії за віком.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, про відсутність підстав для задоволення вказаних позовних вимог.

На підставі викладеного, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції не дав належної оцінки вказаним обставинам та зібраним по справі доказам, не правильно застосував норми процесуального права, у зв'язку із чим, ухвалив рішення, яке підлягає скасуванню.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції вирішив скасувати її та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог, з підстав порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці та задовольнити частково.

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 05 грудня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці про порушення прав власності та на соціальний захист скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці відмовити.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. ст. 212, 254 КАС України.

Головуючий Смілянець Е. С.

Судді Залімський І. Г.

Сушко О.О.