Справа № 2а-8047/11/1370
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2015-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2015 року Справа № 142739/11/9104

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Мікули О.І.,

за участю секретаря судового засідання Андрушківа І.Я.,

представника позивача Венглевського Б.Б.,

представника відповідача Шпака В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Солокія-Сервіс» Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛВТП Солокія» на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2011 року у справі за позовом Дочірнього підприємства «Солокія-Сервіс» Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛВТП Солокія» до Державної податкової інспекції у Франківському районі м. Львова про скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

18.07.2011 року Дочірнє підприємство «Солокія-Сервіс» Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛВТП Солокія» (надалі - ДП «Солокія-Сервіс») звернулося до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Франківському районі м. Львова ( (надалі - ДПІ у Франківському районі м. Львова), в якому просило скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача від 11.05.2011 року № .

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що вказаним податковим повідомленням-рішенням Державної податкової інспекції у Франківському районі м. Львова визначено позивачу податкові зобов'язання по податку на додану вартість на загальну суму 4166,67грн. При цьому, позивач вважає, що висновки акту перевірки №627/23-4/25550500 від 27.04.20011 року є необґрунтованим і такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються законодавчими нормами та наданими доказами.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2011 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що факт здійснення господарських операцій між ДП «Солокія-Сервіс» та ТзОВ «Позашляхові машини України», достовірність формування податкового кредиту позивачем не підтверджено належними доказами, а укладення угод та вчинення дій, які не мають іншої мети, ніж мінімізація сплати податків є намаганням ухилення від конституційного обов'язку сплати податків.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, ДП «Солокія-Сервіс» подало апеляційну скаргу, в якій просило оскаржувану постанову скасувати та прийняти нову, якою адміністративний позов задовольнити.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана постанова є незаконною та необґрунтованою, прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити повністю з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, працівниками ДПІ у Франківському районі м. Львова проведено позапланову виїзну перевірку ДП «Солокія-Сервіс» з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на розрахунковий рахунок за січень 2011 року, яка виникла за рахунок від'ємного значення з ПДВ, що декларувалось в період листопад-грудень 2010 року.

За результатами перевірки складено акт №627/23-4/25550500 від 27.04.20011 року, в якому встановлені порушення підприємством п.198.1 ст. 198.1, п.200.1, п.200.3, п.200.4 ст. 200 Податкового кодексу України у зв'язку із завищенням заявленої суми бюджетного відшкодування за січень 2011 року в розмірі 4166,67 грн., відображено підприємством у декларації за січень 2011 року бюджетне відшкодування в сумі 6023,76 грн.

На підставі вказаного акту перевірки ДПІ у Франківському районі м. Львова винесено податкове повідомлення - рішення № від 11.05.2011 року, яким визначено податкове зобов'язання по податку на додану вартість в сумі 4166,67 грн. за січень 2011 року.

Приймаючи оскаржувану постанову суд першої інстанції прийшов до висновку про правомірність оскаржуваного рішення. Проте, колегія суддів не погоджується з обґрунтованістю такого висновку з наступних підстав.

Податковий орган дійшов висновку про порушення позивачем податкового законодавства на підставі того, що суми податку на додану вартість за господарськими операціями з ТзОВ «Позашляхові машини України» віднесені позивачем до податкового кредиту з порушенням вимог законодавства, оскільки ним не підтверджено факту реальності (товарності) цих господарських операцій, зокрема, доказів транспортування та передачі товарів (товарно-транспортних накладних, довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей).

При цьому, в акті перевірки відповідач посилається на відомості, наведені в довідці про неможливість проведення зустрічної перевірки ТзОВ «Позашляхові машини України» від 31.03.2011 року 31/23-213/36552178, складеній Старосамбірською МДПІ Львівської області, в якій вказується, що дане підприємство не знаходиться за юридичною адресою, відсутні трудові ресурси, складські приміщення, виробничі потужності для здійснення будь-якого виду діяльності, тому податковий орган вважає, що господарські операції ТзОВ «Позашляхові машини України» з його контрагентами є безтоварними та нікчемними.

Відповідно до п. 185.1 ст. 185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, послуг.

В розумінні пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового Кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (роботи, послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Податковий кредит відповідно до п. 14.1.181 ст. 14 Податкового кодексу України визначається як сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Датою виникнення права платника податку на податковий кредит згідно з п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України є дата здійснення першої з наступних подій: а) дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг); б) дата отримання податкової накладної.

Відповідно до п. 201.1 ст. 201 цього Кодексу податкова накладна має містити: порядковий номер податкової накладної; дату її виписування, назву юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; податковий номер платника податку (продавця та покупця); місце розташування юридичної особи або місце податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; опис (номенклатуру) товарів (робіт, послуг) та їх кількість (обсяг, об'єм); повну назву отримувача; ціну продажу без врахування податку; ставку податку та відповідну суму податку у цифровому значенні; загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

Відповідно до п. 201.6 ст. 201 цього Кодексу податкова накладна складається у, момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надається покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг). Податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом.

Згідно з п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, а при імпорті робіт (послуг) - актом прийняття робіт (послуг) чи банківським документом, який засвідчує перерахування коштів в оплату вартості таких робіт (послуг).У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

На підставі аналізу зазначених норм колегія суддів дійшла висновку, що формування суб'єктом господарювання податкового кредиту не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами, а пов'язане з призначенням придбаних товарів (послуг) для використання у господарській діяльності та наявності податкової накладної (накладних).

Колегія суддів зазначає, що також необхідно встановити факт реальності господарських операцій, тобто фактичне поставлення товарів (послуг).

Разом з тим, якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту з податку на додану вартість у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо включення сум податку, сплачених ним в ціні придбаних товарів (робіт, послуг), до складу податкового кредиту та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Відтак, колегія суддів не бере до уваги відомості, наведені в довідці про неможливість проведення зустрічної перевірки ТзОВ «Позашляхові машини України» від 31.03.2011 року 31/23-213/36552178, складеній Старосамбірською МДПІ Львівської області.

Наведене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява № 3991/03), де Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ вдруге, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Отже, аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту.

При цьому необхідною умовою для віднесення сплачених (нарахованих) у ціні товарів сум податку на додану вартість до податкового кредиту є факт реальності придбання товарів, вартість яких відноситься до податкового кредиту з податку на додану вартість. Для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість витрати платника щодо сплати (нарахування) відповідної суми податку у складі ціни товару мають бути підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції та є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Фактичне здійснення господарських операцій між ДП «Солокія-Сервіс» та ТзОВ «Позашляхові машини України» підтверджується дослідженими апеляційним судом доказами, які надав позивач, а саме: податкова накладна № 7 від 28.12.2010 року (а.с.54), видаткова накладна № РН-0000007 від 28.12.2010 року, платіжне доручення № 45 від 29.03.2011 року (а.с.35-42).

Наведеними документами, які, як вбачається з їх змісту, відповідають вимогам до первинних документів, встановленим Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підтверджується фактичне отримання позивачем товару від контрагента.

Також зазначені податкові накладні не мали недоліків, а порядок їх заповнення відповідав чинному на момент їх виписки законодавству.

Отже, з дня отримання податкових накладних у позивача виникло право формувати податковий кредит по взаєморозрахунках з даними контрагентами.

Крім того, позивачем надано докази на підтвердження факту реальності господарської операції, а саме податкова накладна № П-10 від 29.12.2010 року, акт про надання послуг (фарбування рами шасі) , рахунок - фактура , податкова накладна від 28.12.2010 року № 00000231, видаткова накладна № П-266 від 28.12.2010 року, договір № 02/11-12/2010 від 10.12.2010 року, платіжне доручення № 143 від 27.12.2010 року, податкова накладна № 7 від 28.12.2010 року, видаткова накладна № РН-0000007 від 28.12.2010 року, платіжне доручення № 45 від 29.03.2011 року(а.с.35-45).

В процесі апеляційного розгляду також встановлено, що придбаний ДП «Солокія-Сервіс» товар був використаний з метою його подальшої реалізації. Тобто, зазначена господарська операція здійснена в рамках господарської діяльності позивача та спрямована на отримання в майбутньому прибутку.

ДП «Солокія-Сервіс» ТзОВ «ЛВТП Солокія» в рамках Договору № АС-2 поставило раму шасі ООО «Автоспецмаш» за 108 500 рос. рублів, що відповідає 28 000 грн. Даний факт підтверджується митною декларацією, а саме в митній декларації від 29.12.2010 року відображено продаж зазначеного вище товару ООО «Автоспецмаш».

Також колегія суддів враховує, що на момент здійснення господарської операції з позивачем ТзОВ «Позашляхові машини України» було зареєстровано у встановленому порядку, не виключене з ЄДРПОУ, перебувало на обліку в органах державної податкової служби та було зареєстровано платником податків на додану вартість.

Враховуючи наведені вище обставини, колегія суддів дійшла висновку, що на підставі належних, допустимих та достатніх доказів встановлено факт реального придбання ДП «Солокія-Сервіс» у ТзОВ «Позашляхові машини України» рами шасі, яка використовувалась позивачем в господарській діяльності, підтвердження здійснення господарських операцій первинними документами, які відповідають вимогам законодавства, тому у податкового органу не було законних підстав для висновків про неправомірність формування позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість за січень 2011 року.

Стосовно доводів податкового органу про те, що позивачем не надано доказів транспортування рами шасі, яка згідно наявних у матеріалах справи документів була придбана в ТзОВ «Позашляхові машини України», то колегія суддів зазначає, що за даних обставин це не є свідченням безтоварності розглядуваної господарської операції. Адже товарно-транспортні накладні є обов'язковими для застосування відправниками та одержувачами вантажів, позаяк слугують підставою для проведення розрахунків за договором перевезення. У даному ж спорі не оцінюється правомірність формування Товариством даних податкового обліку за операцією з перевезення товарів.

Крім того, з матеріалів справи слідує, що перевезення та доставка товарно-матеріальних цінностей здійснювалась власним транспортом директора ДП «Солокія-Сервіс» ТзОВ «ЛВТП Солокія», про що було повідомлено листом відповідача (а.с.90).

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що позивач у відповідності до укладеного договору не ніс обов'язку по доставці товару від контрагента.

Враховуюче викладене, позивач не може мати певні негативні наслідки за дії або бездіяльність своїх контрагентів в частині порушення обов'язку щодо виписки, оформлення та зберігання товарно-транспортних накладних чи будь-яких інших порушень в частині ведення бухгалтерського та податкового обліку. Відтак, це не може бути підставою для відсутності права платника податків (позивача) на формування податкового кредиту.

Крім того, колегія суддів не бере до уваги твердження відповідача про безтоварність господарської операції по перевезенню товару, оскільки з матеріалів справи слідує, що ТзОВ «Позашляхові машини України» на підставі Договору № 02/П-12/2010 від 10.12.2010 року придбали раму шасі 4014м-2801010 автонавантажувача у ТзОВ «Львівський автонавантажувач» за 14997, 00 грн., замовили у ЗАТ «Автонавантажувач» послуг з фарбування рами шасі на суму 490, 00 грн., а ДП «Солокія-Сервіс» ТзОВ «ЛВТП Солокія» придбала раму шасі за 25000, 00 грн., що підтверджується видатковою накладною ТзОВ «Позашляхові машини України» № РН-0000007 від 28.12.2010 року.

Щодо тверджень податкового органу про нікчемність договорів, укладених між ДП «Солокія-Сервіс» у ТзОВ «Позашляхові машини України», колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлена презумпція правомірності правочину.

Загальні вимоги чинності правочину передбачені статтею 203 Цивільного кодексу України, у разі порушення яких настають правові наслідки, передбачені параграфом 2 глави 16 Кодексу.

Відповідно до приписів статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно зі статтею 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" при кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Частиною 4 статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не надано доказів про умисність укладення угоди між позивачем та ТзОВ «Позашляхові машини України» з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, а саме рішення суду у цивільній чи господарській справі, вироку суду у кримінальній справі або іншого належного доказу на підтвердження «безтоварності» здійснених позивачем господарських операцій. Висновок відповідача про «безтоварність» господарських операцій носить характер припущення, яке не підтверджено належними доказами.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що реальність господарської операції, вчиненої між позивачем та контрагентом підтверджується належним чином оформленими документами первинного бухгалтерського обліку, які стали підставою для формування показників сум податкового кредиту.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню, оскільки суд неповно з'ясував обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, постанова прийнята з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. 202, ч. 2 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Солокія-Сервіс» Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛВТП Солокія» задовольнити повністю.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2011 року у справі № 2а-8047/11/1370 - скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов Дочірнього підприємства «Солокія-Сервіс» Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛВТП Солокія» задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Франківському районі м. Львова від 11.05.2011 року № .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.Б. Заверуха

Судді О.М. Гінда

О.І. Мікула