Справа № 817/1105/15
Суддя: Гломб Ю.О.
Дата ухвалення: 2015-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/1105/15

29 травня 2015 р. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів - Гломба Ю.О. (головуючий), суддів Нор У.М. Жуковська Л.А. , за участю секретаря судового засідання Лютко М.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник Семейко В.В.,

відповідачів 1, 2: представник Синіцька В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_3
доДержавної виконавчої служби України, Департаменту Державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України
про визнання протиправною та скасування постанови, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Державної виконавчої служби України (далі - ДВС України), до Департаменту Державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження від 30.03.2015 №47036664, зобов'язання прийняття до провадження та відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа Рівненського окружного адміністративного суду №4 виданого 18.03.2015 у справі №817/1330/14.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що виносячи постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження, державний виконавець порушив вимоги чинного законодавства.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та суду пояснив, що постанова головного державного виконавця відділу примусового виконання рішення ДВС України про відмову у відкритті виконавчого провадження від 30.03.2015 (ВП №47036664) є безпідставною, оскільки в силу вимог Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 №606-XIV (далі - Закон №606-XIV), відсутність у виконавчому листі певних даних про особу боржника не є підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження. Крім того, відповідно до Закону №606-XIV, державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі й конфіденційну. Відтак, оспорювана постанова є протиправною та підлягає скасуванню. Просив позов задовольнити повністю.

Відповідачі позовні вимоги не визнали повністю з підстав, викладених у письмових запереченнях.

Представник відповідачів у судовому засіданні надала пояснення, тотожні письмовим запереченням, а зокрема вказала, що оспорювана постанова про відмову у відкритті виконавчого провадження винесена у повній відповідності до вимог Закону №606-XIV. Зокрема, всупереч вимогам ст.18 вказаного Закону, виконавчий лист Рівненського окружного адміністративного суду від 18.03.2015 №4 не містить адреси місця проживання (місця перебування) та ідентифікаційного коду боржника. За таких обставин, згідно з п.6 ч.1 ст.18 Закону №606-XIV, державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження. Просила у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, повно і всебічно з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ухвалою Рівненським окружним адміністративним судом від 11.11.2014 у справі №817/1330/14 за позовом ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинення певних дій до голови Державної казначейської служби України Слюз Тетяни Ярославівни застосовано штраф в розмірі 12180,00 грн., з яких: 6090,00 грн. стягнуто на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, 34500) та 6090,00 грн. стягнуто на користь Державного бюджету України.

Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 27.01.2015 залишено без змін ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 11.11.2014, а відтак, відповідно до ст.ст.254,267 КАС України, рішення суду у адміністративній справі №817/1330/14 набрало законної сили.

На підставі вказаного рішення 18.03.2015 Рівненським окружним адміністративним судом було видано виконавчий лист №4, який позивачем звернуто до виконання шляхом подання у відділ примусового виконання рішень ДВС України (а.а.с.27-28).

30.03.2015 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ДВС України Бойком О.М. винесено постанову (ВП №47036664) про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову в прийнятті до провадження виконавчого документа) (а.с.29).

Не погоджуючись з даною постановою державного виконавця, 14.04.2015 позивачем до Департаменту ДВС Міністерства юстиції України було подано скаргу (а.а.с.32-33). За результатами розгляду якої, заступником директора Департаменту - начальником відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України винесено постанову від 24.04.2015 (ВП №47036664) про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_3 (а.с.37).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, встановлено Законом №606-XIV.

Відповідно до ст.1 Закону №606-XI, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч.1 ст.17 Закону №606-XIV, примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Пунктом 6 частини 1 статті 26 Закону №606-XI передбачено, що невідповідність виконавчого документа вимогам, передбаченим ст.18 цього Закону, є підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.18 Закону № 606-ХІV, у виконавчому документі повинні бути зазначені: повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо.

Як вбачається з оспорюваної постанови державного виконавця, підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження стало відсутність у виконавчому документі адреси місця проживання (місця перебування) та ідентифікаційного коду боржника.

Наведена позиція не ґрунтується на положеннях Закону.

Так, при оформленні виконавчого листа судом, що його оформляє, інформація, що дозволяє ідентифікувати сторону виконавчого провадження, зокрема і ідентифікаційний код, зазначається лише у разі її наявності у матеріалах відповідної справи. Відсутність таких відомостей у виконавчому листі №4 від 18.03.2015 року зумовлена відсутністю їх в матеріалах адміністративної справи №817/1330/14.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.11 Закону 606-ХІV, державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі й конфіденційну.

В силу вимог ч.2 ст.4 Закону 606-ХІV, під час виконання рішень державний виконавець має право на безпосередній доступ до баз даних і реєстрів, у тому числі електронних, що містять інформацію про боржників, їхнє майно та кошти. Державному виконавцю повинні бути безоплатно надані у встановлений ним строк інформація, документи або їх копії, необхідні для здійснення його повноважень (ч.2 ст.5 Закону 606-ХІV).

Таким чином, норми Закону 606-ХІV наділяють державного виконавця правом самостійно звернутися до компетентних органів щодо надання інформації, яка необхідна для проведення виконавчих дій, в той час, як в силу вимог КАС України суд позбавлений такого права.

З матеріалів справи не встановлено вжиття державним виконавцем заходів для реалізації наданого права.

Відтак, відмова державного виконавця у відкритті виконавчого провадження здійснена з формальних підстав, а тому постанова від 30.03.2015 року про відмову у відкритті виконавчого провадження не відповідає критеріям правомірності, визначеним ч. 3 ст. 2 КАС України. За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_3 в даній частині є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 21.05.2014 у справі №6-45цс14 та від 25.06.2014 у справі №6-62цс14.

Що ж стосується позовної вимоги про зобов'язання прийняття до свого провадження та відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа Рівненського окружного адміністративного суду №4 виданого 18.03.2015 у справі №817/1330/14, суд зазначає наступне.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов'язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов'язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках, органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд , тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватись від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

Таким чином, законодавець передбачає, що прийняття до провадження виконавчого документа та винесення постанови про відкриття виконавчого провадження здійснюється лише на розсуд відповідного органу виконавчої влади, тобто надає йому суб'єктивне право прийняття такого рішення, що за своєю правовою природою є дискреційними повноваженнями та виключною компетенцією уповноваженого органу - Державної виконавчої служби України.

Відповідно до рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2, стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з ч.2 ст.11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, відповідно до закріплених у ч.3 ст.2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовна вимога ОСОБА_3 про зобов'язання відповідачів вчинити дії щодо прийняття до свого провадження та відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа Рівненського окружного адміністративного суду №4 виданого 18.03.2015 у справі №817/1330/14, є втручанням у дискреційні повноваження відповідачів, які виходять за межі завдань адміністративного судочинства, оскільки принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя, а відтак, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст.11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.1 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

За наведених обставин, позов слід задовольнити частково.

Згідно зі ст.87 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких належать, зокрема, витрати на правову допомогу.

Частиною 3 статті 90 КАС України передбачено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративним справах" від 20.12.2011 №4191-VI, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Законом України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" від 28.12.2014 №80-VIІІ встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня 2015 року в сумі 1218,00грн.

Відтак, розмір компенсації витрат на правову допомогу в адміністративних справах на даний момент не може перевищувати 487,20грн. за годину.

Як вбачається з матеріалів справи, сума сплаченого позивачем за подання адміністративного позову судового збору становить 73,08грн. (а.с.2).

Разом з тим, ОСОБА_3 з адвокатом Семейком В.В. (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю від 26.02.2015 серії РН №1148) було укладено договір про надання правової допомоги від 04.03.2015 (а.а.с.5-6).

Як вбачається із квитанції та акта приймання-передачі правової допомоги від 08.05.2015, адвокатом Семейком В.В. для виконання умов договору було витрачено 7год. 00хв. та фактично отримані кошти в сумі 304,02грн. (а.а.с.47-48).

Крім того, представник позивача у поданому суду клопотанні просив відшкодувати витрати на прибуття до суду в сумі 180,00грн.

Відповідно до ч.3 ст.94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог.

За таких обставин, суд вважає за необхідне відшкодувати позивачу витрати на правову допомогу відповідно до задоволених вимог, в сумі 242,01грн.

Отже, всього позивачу слід присудити з Державного бюджету України 278,55грн.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову в прийнятті до провадження виконавчого документа) ВП№ 47036664 від 30.03.2015 року головного державного виконавця відділу примсуового виконання рішень Державної виконавчої служби Бойка Олександра Миколайовича.

В решті позовних вимог відмовити.

Присудити на користь позивача ОСОБА_3 із Державного бюджету України бюджету судові витрати в сумі 278,55 грн.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий cуддя Гломб Ю.О.

Судді Нор У.М.

Жуковська Л.А.