Справа № 818/335/13-а
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2015-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2015 року м. Київ К/800/30094/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддів Тракало В.В., Головчук С.В., Мойсюка М.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2013 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Державної митної служби України, Державної митної служби України в Сумській області про поновлення на роботі,

в с т а н о в и л а :

У січні 2013 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідачів. Просив визнати недійсним та скасувати наказ т.в.о. голови Державної митної служби України Дороховського О.М. № 2801-к від 4 грудня 2012 року по особовому складу митних органів, яким припинено перебування ОСОБА_4 на державній службі в митних органах на підставі п. 7 ст. 30 Закону України «Про державну службу» з 5 грудня 2012 року, поновити позивача на державній службі в митних органах України на посаді інспектора митного поста «Білопілля» Сумської області з 5 грудня 2012 року та стягнути з Державної митної служби України на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 5 грудня 2012 року по день набрання постановою суду законної сили.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2013 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2013 року, відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ставиться питання про скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій з підстав порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з 22 квітня 1996 року по 5 грудня 2012 року ОСОБА_4 проходив службу в митних органах, з 4 лютого 2012 року - на посаді інспектора митного поста «Білопілля» Сумської області.

Постановою Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 18 жовтня 2012 року, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Сумської області від 14 листопада 2012 року, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у сумі 2550 грн.

3 грудня 2012 року на адресу Сумської митниці надійшла копія постанови Глухівського міськрайонного суду Сумською області від 18 жовтня 2012 року, яка набрала чинності 14 листопада 2012 року, про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за корупційне правопорушення.

4 грудня 2012 року наказом т.в.о. голови Державної митної служби України Дороховського О.М. № 2801-к на підставі подання Сумської митниці припинено перебування ОСОБА_4 на державній службі в митних органах на підставі п. 7 ст. 30 Закону України «Про державну службу» з 5 грудня 2012 року.

Вказаний наказ виконано шляхом видачі Сумською митницею наказу № 995-к від 5 грудня 2012 року про припинення перебування на державній службі в митних органах України інспектора митного поста «Білопілля» Сумської області ОСОБА_4 на підставі п. 7 ст. 30 Закону України «Про державну службу».

Відмовляючи у задоволенні позову суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що оскільки постановою Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 18 жовтня 2012 року, яка набрала законної сили 14 листопада 2012 року, встановлено порушення позивачем вимог ч. 1 ст. 6 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», то відповідачами оскаржувані накази видано в межах повноважень та на підставі чинного законодавства України.

Відповідно до ст. 408 Митного Кодексу України правовий статус посадових осіб митної служби України, їх права та обов'язки визначаються Конституцією України, цим Кодексом, а в частині, що не регулюється ним - Законом України «Про державну службу».

Частиною 1 ст. 410 цього Кодексу передбачено, що порядок і умови прийняття на службу до митних органів, спеціалізованих митних установ та організацій, порядок та умови проходження служби, просування посадових осіб по службі, оплати та стимулювання праці в митних органах, спеціалізованих митних установах та організаціях визначаються законодавством України.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну службу» регулювання правового становища державних службовців, що працюють в апараті органів прокуратури, судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України.

Згідно ст. 30 Закону України «Про державну службу» крім загальних підстав, передбачених Кодексом Законів про працю України, державна служба припиняється, зокрема, у разі притягнення державного службовця до кримінальної або адміністративної відповідальності за корупційні правопорушення, пов'язані з порушенням обмежень, передбачених законом «Про засади запобігання і протидії корупції» (п. 7 ч. 1). Припинення державної служби відповідно до п. 7 ч. 1 цієї статті здійснюється у триденний строк з дня отримання органом, в якому працює державний службовець, копії відповідного судового рішення, яке набрало законної сили.

Відповідно до ч. 4 ст. 72 КАС України, вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

За таких обставин, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов вірного висновку, що звільнення позивача на підставі п. 7 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про державну службу» є правомірним, оскільки судовим рішенням, яке набрало законної сили встановлено порушення ним вимог ч. 1 ст. 6 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції».

Доводи касаційної скарги щодо звільнення позивача з порушенням вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України, тобто в період тимчасової непрацездатності, є неспроможними, оскільки згідно ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п.5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Верховний Суд України у постанові від 23 січня 2013 року (справа № 6-127цс12) зазначив, що «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст.ст. 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в ст.ст. 40, 41 КЗпП України, або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Враховуючи, що позивача звільнено зі служби на підставі п. 7 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про державну службу», а не з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, то норми ч. 3 ст.40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюються.

Інші мотиви та доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220 КАС України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Доводи касаційної скарги про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права безпідставні, не ґрунтуються на доказах та спростовуються висновками судів.

Тому колегія суддів, перевіривши у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, приходить до висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Сумського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2013 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.В. Тракало

Судді: С.В. Головчук

М.І. Мойсюк