Справа № 2а-7339/11/1370
Суддя: Борисенко І.В.
Дата ухвалення: 2015-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" травня 2015 р. м. Київ К/800/23492/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
головуючого суддіБорисенко І.В.
суддів Кошіля В.В.
Моторного О.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження
касаційну скаргуСпеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Львові Державної податкової служби
на постановуЛьвівського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2013
у справі № 2а-7339/11/1370
за позовомВідкритого акціонерного товариства «Львівський завод Автонавантажувач»
доСпеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Львові
провизнання нечинними вимог, а також рішення про стягнення коштів та продаж інших активів платника податків в рахунок погашення його податкового боргу,-

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство «Львівський завод Автонавантажувач» звернулося до суду з адміністративним позовом до Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Львові про визнання нечинними вимог № 1/8 від 02.04.2008 та № 2/10 від 18.06.2008, а також рішення про стягнення коштів та продаж інших активів платника податків в рахунок погашення його податкового боргу № 3-08 від 18.06.2008.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 09.04.2012 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2013 постанову Львівського окружного адміністративного суду від 09.04.2012 скасовано та прийнято нову постанову, якою позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції, оскільки вважає, що постанову суду апеляційної інстанції було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням неприбуття у судове засідання жодної з осіб, які беруть участь у справі, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження у відповідності до п.2 ч.1 ст.222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступне:

- відповідачем проведена комплексна планова документальна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового та валютного законодавства за період з 01.07.2002 по 01.04.2004, за результатами якої складено акт № 133/23-2/058008758 від 19.11.2004;

- перевіркою встановлено, зокрема, порушення позивачем ст.72 Закону України «Про Державний бюджет України на 2004 рік» та п.п. 1, 2 Порядку і нормативів відрахування господарськими організаціями до загального фонду Державного бюджету України за результатами фінансово-господарської діяльності у 2003 році та щоквартальної фінансово-господарської діяльності у 2004 році, затвердженого постановою КМУ № 405 від 30.03.2004, в результаті чого позивачем не нараховано та не сплачено до державного бюджету частину прибутку (доходу), яка сплачується до загального фонду Державного бюджету України, в розмірі 781 918,00 грн.;

- за наслідками перевірки відповідачем прийняті:

податкове повідомлення-рішення №762320/3/11042 від 29.06.2005, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на прибуток на частку державного майна на суму 781 918,00 грн.,

податкове повідомлення-рішення № 12723320/3/11047 від 29.06.2005, яким до позивача застосовані штрафні санкції в розмірі 312 002,80 грн.;

- за результатами судового оскарження залишено в силі податкове повідомлення-рішення №762320/3/11042 від 29.06.2005, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на прибуток на частку державного майна на суму 781 918,00 грн.;

- на підставі наведеного відповідачем було сформовано першу податкову вимогу № 1/8 від 02.04.2008 та другу податкову вимогу № 2/10 від 18.06.2008, а також рішення № 3-08 від 18.06.2008 про стягнення коштів та продаж інших активів платника податків в рахунок погашення його податкового боргу.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволені позову, дійшов висновку, що, хоча встановлений статтею 72 Закону України «Про Державний бюджет України на 2004 рік» обов'язок щодо сплати частини чистого прибутку суб'єктами господарювання до бюджету не є податковим зобов'язанням, однак, наявність у органів державної податкової служби визначених законом повноважень щодо контролю за справлянням (стягненням) до бюджету частини прибутку відповідно до ст.72 Закону України «Про Державний бюджет України на 2004 рік» без визначення в законодавчому порядку форми здійснення такого контролю виключає підстави для визнання податкових вимог, направлених позивачу, щодо сплати зазначеного платежу, протиправними в частині суми зазначеного платежу у розмірі 781 918,00 грн., та, як наслідок цього, рішення № 3-08 від 18.06.2008 в частині стягнення з позивача до бюджету 781 918,00 грн. (що становить 15% чистого прибутку) не підлягає скасуванню.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи постанову суду першої інстанції та задовольняючи позов, дійшов висновків про те, що відрахування частини чистого прибутку господарськими організаціями, у статутному фонді яких державі належить частки (акції, паї), не включено до переліку загальнодержавних податків та зборів (обов'язкових платежів), перелік яких наведено у ст.14 Закону України «Про систему оподаткування», а, відтак, сума 781 918,00 грн. не є податковим зобов'язанням згідно із положеннями Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», а тому у податкового органу не було підстав приймати податкові вимоги на зазначену сум та рішення про стягнення коштів та продаж інших активів платника податків в рахунок погашення податкового боргу № 3-08 від 18.06.2008, що, в свою чергу, є підставою для визнання оскаржуваних вимог та рішення нечинними.

Суд касаційної інстанції такі висновки суду апеляційної інстанції вважає помилковими, з огляду на таке.

Статтею 72 Закону України «Про Державний бюджет України на 2004 рік» установлено, що державні і казенні підприємства та їх об'єднання сплачують за результатами фінансово-господарської діяльності 2003 року та щоквартальної фінансово-господарської діяльності у 2004 році до загального фонду Державного бюджету України частину прибутку (доходу); акціонерні, холдингові, лізингові компанії та інші суб'єкти господарювання, у статутному фонді яких державі належать частки (акції, паї), сплачують за результатами фінансово-господарської діяльності 2003 року та щоквартальної фінансово-господарської діяльності у 2004 році до загального фонду Державного бюджету України частину чистого прибутку відповідно до розміру державної частки (акцій, паїв) у їх статутних фондах. Норматив і порядок відрахування частини прибутку (доходу), визначеної цією статтею, встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України № 405 від 30.03.2004 затверджено Порядок і норматив відрахування господарськими організаціями до загального фонду Державного бюджету України за результатами фінансово-господарської діяльності у 2003 році та щоквартальної фінансово-господарської діяльності у 2004 році, яким Державна податкова адміністрація України визначена як орган контролю за справлянням (стягненням) платежу.

Відповідно до п.1.9 ст.1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» дивіденд - платіж, який здійснюється юридичною особою - емітентом корпоративних прав чи інвестиційних сертифікатів на користь власника таких корпоративних прав (інвестиційних сертифікатів) у зв'язку з розподілом частини прибутку такого емітента, розрахованого за правилами бухгалтерського обліку.

До дивідендів прирівнюється також платіж, який здійснюється державним некорпоратизованим, казенним чи комунальним підприємством на користь відповідно держави або органу місцевого самоврядування у зв'язку з розподілом частини прибутку такого підприємства, платіж, який виплачується власнику сертифіката фонду операцій з нерухомістю в результаті розподілу доходу фонду операцій з нерухомістю. При цьому наявність чи відсутність прибутку, розрахованого згідно з правилами податкового обліку, не може впливати на прийняття чи неприйняття рішення щодо нарахування дивідендів.

Таким чином, оскільки частину прибутку (дохід) відповідно до названого закону прирівняно до дивідендів, які є обов'язковим платежем згідно п.3 ст.14 Закону України «Про систему оподаткування», то з метою виконання статті 72 Закону України «Про Державний бюджет України на 2004 рік» господарські організації, у статутному фонді яких державі належить частки (акції, паї), та їх дочірні підприємства повинні сплачувати частину прибутку (доходу) у строки, передбачені для сплати податку на прибуток.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивач у 2003 році та І кварталі 2004 року мав статус суб'єкта господарювання з часткою державної власності в статутному фонді, тому норма ст.72 Закону України «Про Державний бюджет України на 2004 рік» для нього є обов'язковою.

Крім того, судами встановлено, що згідно судових рішень (які набрали законної сили) податкове повідомлення-рішення №762320/3/11042 від 29.06.2005, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на прибуток на частку державного майна у розмірі 781 918,00 грн., не скасовано та є чинним.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.92 Конституції України встановлено, що виключно законами України встановлюються, зокрема, система оподаткування, податки і збори.

Проте, Конституція України не встановлює пріоритету в застосуванні того чи іншого закону, в тому числі, залежно від предмета правового регулювання.

Конституційний Суд України у п.3 мотивувальної частини рішення від 03.10.1997 № 4-зп зазначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Зі змісту п.3 ч.1 ст.4 Бюджетного кодексу України вбачається, що нормативно-правовими актами, що регулюють бюджетні відносини в України, є, зокрема, закон про Державний бюджет України.

При здійсненні бюджетного процесу в Україні положення нормативно-правових актів застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать положенням Конституції України, цього Кодексу та закону про Державний бюджет України.

Закон про Державний бюджет України на поточний рік регулює бюджетні відносини, зокрема, у сфері наповнення бюджету через механізми справляння податків. Отже, дія зазначеного закону поширюється, у тому числі, і на податкові правовідносини, оскільки одним із джерел формування доходної частини Державного бюджету на поточний рік є податки, які справляються за встановленими ставками. Закон про Державний бюджет України на поточний рік передбачає розмір кожної доходної статті бюджету, зокрема, шляхом визначення розміру податкових ставок, зупинення дії податкових зобов'язань для визначення кола суб'єктів і звільнення окремих суб'єктів господарювання від сплати певних видів податків.

Отже, з урахуванням наведеного, закон про Державний бюджет України встановлює основи регулювання податкових відносин у частині спрямування до Державного бюджету як елементу його доходної частини. Цим законом може зупинятися дія окремих положень податкових законів, вводитися податкові пільги та інше.

Крім того, на час спірних правовідносин Закон України «Про Державний бюджет України на 2004 рік» прийнятий останнім у часі із вищезазначених законодавчих актів, що теж надає йому перевагу при вирішенні питання, якою нормою закону слід керуватися, не визнаний неконституційним, а тому підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

За таких обставин, колегія суддів касаційної інстанції не може вважати обґрунтованими висновки суду апеляційної інстанції про те, що сума в розмірі 781 918,00 грн. не є податковим зобов'язанням згідно із положеннями Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», а тому у податкового органу не було підстав приймати податкові вимоги на вказану суму та рішення про стягнення коштів та продаж інших активів платника податків в рахунок погашення податкового боргу.

Отже, з врахуванням вищенаведеного та встановлених попередніми судовими інстанціями обставин у даній справі, судова колегія вважає правильним висновок суду першої інстанції про правомірность прийняття контролюючим органом оскаржуваних вимог та рішення.

Відповідно до ст.226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Зважаючи на викладене, постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а помилково скасована постанова суду першої інстанції - залишенню в силі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 226, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Львові Державної податкової служби задовольнити.

2. Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2013 скасувати та залишити в силі постанову Львівського окружного адміністративного суду від 09.04.2012 у справі № 2а-7339/11/1370.

3. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.В. Борисенко
СуддіВ.В. Кошіль
О.А. Моторний