Справа № 815/1438/15
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2015-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1438/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., суддів - Катаєвої Е.В., Стефанова С.О., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення від 04.02.2015 р. № 31-15, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є громадянкою Узбекистану, проте не може повернутися до країни громадянської належності через побоювання стати жертвою переслідувань її чоловіка. У зв'язку із цим в 2012 р.вона разом із своїм чоловіком звернулися до Управління у справах біженців та іноземців ГУ ДМС України в Одеській області із заявами про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Проте, рішеннями ДМС від 22 квітня 2013 р. № 251-13 та № 254-13 позивачам відмовлено у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Повідомлення про вищезазначений факт вони отримали 29.05.2013 р. За результатами судового оскарження зазначеного рішення, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 11.12.2013 р., залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27.05.2014 р., останнє було скасовано, а ДМС України зобов'язано повторно розглянути заяви позивачів. Однак за результатами повторного розгляду відповідачем не було взято до уваги висновки судів та вдруге відмовлено позивачці у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому відповідачем не взято до уваги релевантну актуальну інформацію по країні походження позивачки. Зважаючи на те, що її заява відповідає критеріям для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та на протиправність оскаржуваного рішення, позивач звернулася до суду.

Від позивача та представник відповідача надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, у зв'язку із чим на підставі ч.4 ст.122 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, громадянка Узбекистану, 1974р.н., за національністю узбечка, за віросповіданням мусульманка-сунітка, виїхала з країни походження в 1998р. до Туреччини, у зв'язку з тим, що там перебував її чоловік. Переслідувань в Узбекистані не зазнавала.

В Туреччині у неї народилися два сина, 2001 р.н. та в 2008 р.н., відповідно. В подальшому позивачка знову повернулась до Узбекистану, де перебувала з серпня по жовтень 2009р., потім знову виїхала до Туреччини. 23.12.2010 р. виїхала міжрейсовим автобусом до Сирії, де проживала в м. Дамаск. З Сирії вилетіла до Російської Федерації, де перебувала з лютого по вересень 2011р. До України потрапила 19.09.2011р. морським паромом, рейсом м. Кавказ (РФ) - Керч (АРК Україна).

У 2012 р. позивачка разом із своїм чоловіком ОСОБА_3 звернулись до Управління у справах біженців та іноземців ГУ ДМС України в Одеській області із заявами про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Рішеннями ДМС України від 22.04.2013 р. № 251-13 та № 254-13 через відсутність умов, передбачених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачам відмовлено у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2013 р. по справі № 815/4386/13-а, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 травня 2014 р., позов задоволено частково. Скасовано рішення Державної міграційної служби України № 251-13 та №254 від 22.04.2013 р.; зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяви про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

09 липня 2014 р. ДМС України прийнято рішення № 49-14 про повторний розгляд заяви шукача притулку. 29 липня 2014 р. ГУ ДМС України в Одеській області було підготовлено наказ № 176 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту». Наказом від 29.09.2014 р. № 181 строк розгляду заяви був продовжений.

На підставі висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 03.12.2014 р., рішенням ДМС України від 04.02.2015 р. № 31-15 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначене рішення обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв'язку з наступним.

Як вбачається з мотивувальної частини постанови Одеського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2013 р. по справі № 815/4386/13-а, при прийнятті рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідач не звернув увагу на стан здоров'я ОСОБА_3, чим порушив ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та ст.3 Європейської конвенції з прав людини.

При цьому історія ОСОБА_1 базувалась на історії її чоловіка. Так, ОСОБА_3 на території Туреччини переніс інсульт, він страждає іншими тяжкими хворобами, такими, як епілепсія та інші. При поверненні родини до Афганістану ОСОБА_3 не зможе забезпечити відповідне лікування.

ОСОБА_3 є громадянином Афганістану, 1960 р.н., уродженцем м. Вардак, Афганістан, за національністю хазар, за віросповіданням мусульманин-шиїт. Виїхав з Афганістану приблизно у 1980р., 3 роки перебував у м. Харат (Іран), 2 роки проживав у м. Дубаї (ОАЕ), в Узбекистані перебував з 1997 р. по 1998 р. Під час перебування в Узбекистані, займався бізнесом.

З Узбекистану виїхав до Туреччини через загальне переслідування афганців. В Туреччині проживав протягом 12 років. До України вирішив переїхати разом із ОСОБА_1 через те, що в Туреччині проживали нелегально. В свою чергу, вони вважають Україну цивілізованою країною з нормальним кліматом, в якій можливо проживати, у зв'язку із чим і звернулися з заявами про надання статусу біженців. В Україну прибули з Туреччини у 2011р. морським транспортом, нелегально. Кордон України допоміг перетнути посередник.

Поряд із тим, судом встановлено, що в 2014 р. ОСОБА_3 помер, у зв'язку із чим брати до уваги висновки судів про фізичний стан чоловіка позивачки за даних обставин недоречно.

Крім того, суд враховує, що ОСОБА_1 під час протоколу співбесіди від 27.12.2011 р. розповіла, що на телефон квартири її батьків подзвонили якісь люди, які цікавилися, де вона знаходиться.

Однак в протоколі від 29.07.2014 р. позивачка змінила свої твердження та заявила, що в 1998 р., коли її чоловік був затриманий, прийшли два чоловіка, які використовували фізичну силу, побили її, питали про гроші, наказали виїжджати з Узбекистану. Зазначену відповідь позивачка доповнила тим, що вона звернулася до поліції, надрукувала заяву, що стало підставою для повторного її відвідування з боку невідомих осіб.

В заяві від 05.12.2011 р. позивачка наголосила, що особисто ніколи не зазнавала будь-яких переслідувань в Узбекистані, а покинула країну походження тільки заради чоловіка. У співбесідах позивачка стверджувала, що бажає виїхати до розвинутих країн ЄС, а саме до Німеччини. Тобто позивачка використовує Україну в якості транзитної країни, що унеможливлює розгляд заяви в площині надання захисту в Україні.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Вирішуючи спір, суд враховує, що позивачка неодноразово легально поверталася до Узбекистану, в т.ч. для оформлення нових паспортних документів для виїзду за кордон. Перебуваючи на території Туреччини протягом 10-12 років, позивачка народила двох дітей, проте будь-яких документів для оформлення громадянства Туреччини по народженню дійте не оформлювала та до міграційних структур Туреччини не зверталася через бажання виїхати до країн Європейського Союзу (протокол від 05.12.2011 р.).

Крім того, 23.02.2011 р. позивачка виїхала до Російської Федерації, де перебувала з 23.02.2011 р. по 19.09.2011 р., з метою отримання шенгенської візи до країн Європейського союзу в дипломатичній установі Естонії на території Російської Федерації для подальшого виїзду в Європу. Протягом перебування в третій безпечній країні, згідно з п.22 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», позивачка не звернулася за захистом.

Вирішуючи спір, суд враховує, що ані під час анкетування, ані при проведенні інтерв'ю, рівно як і в адміністративному позові, позивачка не змогла довести існування погроз, небезпеки, переслідування тощо; не було надано жодних додаткових пояснень до міграційної служби України, які б могли якимось чином вплинути на розгляд її особової справи в площині надання додаткового захисту в Україні.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивачки є надуманими, остання не навела фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді її заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В той же час відповідач, в силу ч.2 ст.71 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність свого рішення.

З урахуванням вищенаведеного та беручи до уваги відсутність будь-яких доказів існування зазначених переслідувань стосовно позивачки, з урахуванням розбіжностей у поданій позивачкою інформації під час подання заяв, проходження співбесід суд дійшов висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення від 04.02.2015 р. № 31-15, яким позивачці було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Керуючись ч.4 ст.122, ст.ст.158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя _______________ І.В. Завальнюк

Суддя _______________ Е.В. Катаєва

Суддя _______________ С.О. Стефанов