Справа № 148/840/14-а
Суддя: Кочан В.М.
Дата ухвалення: 2015-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2015 року м. Київ К/800/63282/14

Вищий адміністративний суд України у складі: суддя-доповідач Кочан В.М., судді Пасічник С.С. , Швець В.В. , розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Тульчинське АТП-10507" на постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 27.11.2014р. у справі за позовом Приватного акціонерного товариства "Тульчинське АТП-10507" до Виконавчого комітету Тульчинської міської ради , третя особа фізична особа-підприємець ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення конкурсного комітету,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2014 року Приватне акціонерне товариство "Тульчинське АТП-10507" звернулося до суду з позовом до Виконавчого комітету Тульчинської міської ради , третя особа фізична особа-підприємець ОСОБА_2 з вимогами про визнання незаконним та скасування рішення конкурсного комітету.

Постановою Тульчинського районного суду Вінницької області від 16.09.2014р. позовні вимоги задоволено.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 27.11.2014р. апеляційну скаргу виконавчого комітету Тульчинської міської ради Вінницької області, ОСОБА_2 задоволено повністю. Постанову Тульчинського районного суду Вінницької області від 16.09.2014р. у справі скасовано. Прийнято нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову Приватного акціонерного товариства "Тульчинське АТП-10507" відмовлено.

Не погоджуючись з постановленими по справі рішенням суду апеляційної інстанції позивач звернувся з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції, а постанову суду першої інстанції залишити без змін.

З'ясувавши обставини справи в межах, передбачених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку про відхилення касаційної скарги з урахуванням наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням виконкому Тульчинської міської ради від 02.12.2013р. №352 вирішено провести конкурс з перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування у м. Тульчині та рішенням №19 від 21.01.2014р. затверджено персональний склад конкурсного комітету з метою забезпечення проведення конкурсу з перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування у м. Тульчині.

10.02.2014 року відбулось засідання конкурсного комітету з підготовки та проведення конкурсу на право перевезення пасажирів на міському автобусному маршруті №1 загального користування у м. Тульчині, де розглядались конкурсні пропозиції перевізників-претендентів, а саме фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та ПАТ "Тульчинське АТП-10507".

Протоколом №1 від 10.02.2014р. визнано, що ПАТ "Тульчинське АТП-10507", як перевізник-претендент, подав у конверті усі документи, передбачені п. 29 Порядку проведення конкурсу з перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2008р. № 1081, але відповідно до п. 12 цього ж Порядку конкурсний комітет не допустив даного перевізника до участі у конкурсі. Не було також допущено до участі в конкурсі і іншого перевізника фізичну особу-підприємця ОСОБА_2

У зв'язку із непроведенням конкурсу та невизначенням переможця конкурсу, Тульчинською міською радою укладено тимчасовий договір із фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 про організацію перевезень населення.

В подальшому оголошено новий конкурс з перевезення пасажирів на автобусному маршруті №1 загального користування у м. Тульчині від 21.02.2014р. із кінцевим строком прийняття пропозицій 07.03.2014р.

Рішенням конкурсного комітету, оформленого протоколом № 1 від 21.03.2014р. засідання конкурсного комітету з проведення конкурсу на право перевезення пасажирів на міському автобусному маршруті №1 загального користування у м.Тульчині, не допущено до участі конкурсі позивача та надано право перевізнику-претенденту фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 здійснювати перевезення пасажирів на міському автобусному маршруті №1 загального користування у м. Тульчині.

Закон України "Про автомобільний транспорт" № 2344 від 05.04.2001 року (далі Закон № 2344) регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень.

Статтею 1 Закону № 2344 визначено, що внутрішні перевезення - перевезення пасажирів і вантажів між населеними пунктами, розташованими на території однієї держави; внутрішні перевезення - перевезення пасажирів та/чи вантажів територією України без перетину державного кордону України.

Відповідно до ст. 44 вказаного Закону передбачено, що організація проведення конкурсу та визначення умов перевезень покладаються на органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Згідно зі ст. 46 Закону № 2344 у конкурсі на визначення автомобільного перевізника на автобусному маршруті загального користування можуть брати участь автомобільні перевізники, які мають ліцензію на той вид послуг, що виносять на конкурс, на законних підставах використовують у достатній кількості сертифіковані автобуси відповідного класу, відповідають вимогам, викладеним у ст. 34 цього Закону.

Стаття 34 Закону № 2344 автомобільний перевізник повинен в тому числі: організувати проведення періодичного навчання водіїв методам надання домедичної допомоги потерпілим від дорожньо-транспортних пригод; забезпечувати проведення стажування та інструктажу водіїв у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту.

Відповідно до ч. 2 ст. 34 Закону України "Про автомобільний транспорт" автомобільні перевізники з кількістю транспортних засобів десять і більше зобов'язані організовувати підвищення кваліфікації керівників і спеціалістів автомобільного транспорту, діяльність яких пов'язана з наданням послуг автомобільного транспорту, у термін один раз на п'ять років, а з питань безпеки перевезень, охорони праці та пожежної безпеки - у термін один раз на три роки в порядку, який визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту.

Таким чином, судом апеляційної інстанції обґрунтовано встановлено, що оскільки претендентом-перевізником фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 придбаний десятий автобус поставлено на облік 26.02.2014р., тобто вже в період оголошення конкурсу, на момент подачі документів для участі у конкурсі кандидатом-претендентом (кінцевий термін подання 07.03.2014 року) зобов'язання автоперевізника організовувати підвищення кваліфікації керівників і спеціалістів автомобільного транспорту з питань безпеки перевезень, охорони праці та пожежної безпеки - у термін один раз на три роки, не є обов'язком із триваючою та закінченою дією для конкурсанта при подачі документів на конкурс, і організовується автоперевізником у визначені Законом терміни.

Крім того, судами встановлено, що навчання до дня проведення конкурсу 21.03.2014р. претендентом-кандитатом фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 було проведено.

Крім того, обґрунтованими є висновки апеляційного суду щодо періодичних навчань водіїв методам надання домедичної допомоги потерпілим внаслідок ДТП.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 34 Закону України "Про автомобільний транспорт" автомобільний перевізник повинен: організувати проведення періодичного навчання водіїв методам надання домедичної допомоги потерпілим від дорожньо-транспортних пригод.

Положеннями Закону України "Про екстрену медичну допомогу" (далі - Закон №5081-VI) визначено організаційно-правові засади забезпечення громадян України та інших осіб, які перебувають на її території, екстреною медичною допомогою, у тому числі під час виникнення надзвичайних ситуацій та ліквідації їх наслідків, та засади створення, функціонування і розвитку системи екстреної медичної допомоги.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 1 Закону №5081-VI наведено визначення домедичної допомоги - невідкладні дії та організаційні заходи, спрямовані на врятування та збереження життя людини у невідкладному стані та мінімізацію наслідків впливу такого стану на її здоров'я, що здійснюються на місці події особами, які не мають медичної освіти, але за своїми службовими обов'язками повинні володіти основними практичними навичками з рятування та збереження життя людини, яка перебуває у невідкладному стані, та відповідно до закону зобов'язані здійснювати такі дії та заходи.

Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону №5081-VI особами, які зобов'язані надавати домедичну допомогу людині у невідкладному стані, є: рятувальники аварійно-рятувальних служб, працівники державної пожежної охорони, працівники органів та підрозділів міліції, фармацевтичні працівники, провідники пасажирських вагонів, бортпровідники та інші особи, які не мають медичної освіти, але за своїми службовими обов'язками повинні володіти практичними навичками надання домедичної допомоги.

Частиною 2 зазначеної статті вказано, що порядок підготовки та підвищення кваліфікації з надання домедичної допомоги осіб, які зобов'язані її надавати, визначається Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог ст. 12 Закону №5081-VI, Кабінетом Міністрів України 21.11.2012р. прийнято Постанову №1115, яка визначає порядок підготовки та підвищення кваліфікації з надання домедичної допомоги осіб, які зобов'язані її надавати.

Документом про таке навчання відповідно до вищевказаної Постанови КМУ №1115 від 21.11.2012р. "Про затвердження Порядку підготовки та підвищення кваліфікації осіб, які зобов'язані надавати домедичну допомогу" є відповідне посвідчення встановленої форми.

Ппостанова КМУ №1115 є нормативно-правовим актом, який підлягає застосуванню, оскільки остання прийнята на виконання ст. 12 Закону України "Про екстрену медичну допомогу" та безпосередньо регулює порядок підготовки та підвищення кваліфікації з надання саме домедичної допомоги, як того вимагає Закон.

В свою чергу, наявність медичної довідки форми №143-0 у водіїв, виданої на підставі Наказу МОЗ України №339 від 28.11.1997 року, не звільняє перевізника від обов'язку організації проведення періодичного навчання водіїв методам надання домедичної допомоги потерпілим від ДТП, який регулюється постановою КМУ №1115 від 21.11.12 року, що спростовує доводи товариства наведені в позові.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Відповідно до ч. 3 ст. 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Суд апеляційної інстанції повно і всебічно встановив обставини справи, надав їм належну юридичну оцінку, правильно застосував норми матеріального і процесуального права, тому відсутні підстави для скасування або зміни прийнятого ним рішеннч.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу ПАТ "Тульчинське АТП-10507" відхилити, а постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 27.11.2014р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених статтями 235-237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Кочан В.М.

судді

Пасічник С.С.

Швець В.В.