Справа № 820/19495/14
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2015-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2015 р.Справа № 820/19495/14
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Мельнікової Л.В.

суддів - Бартош Н.С., Донець Л.О.

за участю секретаря судового засідання - Співак О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою прокуратури Харківської області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2014 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про скасування постанови державного виконавця про скасування постанов, -

В с т а н о в и л а:

03.12.2014 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, яким просить скасувати постанову відповідача - Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції (далі - відповідач, ВДВС) від 18.09.2013 року ВП № 397822680 про стягнення з боржника виконавчого збору і постанову відповідача від 10.09.2013 року ВП № 39269746 про стягнення з боржника виконавчого збору, посилаючись на те, що про існування оспорюваних постанов вона дізналась наприкінці вересня 2014 року, а отримавши 28.11.2014 року копії зазначених постанов та не погодившись з правомірністю рішень відповідача, у межах десятиденного строку звернулась до суду щодо їх оскарження.

Позивач зазначає про свою необізнаність до вересня 2014 року з фактом прийняття відповідачам двох постанов про відкриття виконавчих проваджень: від 07.08.2013 року, реєстраційний номер виконавчого провадження 32269746, по примусовому виконання виконавчого листа, що виданий 25.07.2013 року Московським районним судом м. Харкова по справі № 2-1251/11; від 11.09.2013 року, реєстраційний номер виконавчого провадження 39782680, по примусовому виконанню виконавчого надпису приватного нотаріуса Дніпропетровського МНО Бондар І.М. від 12.07.2012 року, № за реєстром 4637, та, відповідно, з тією обставиною, що їй надався строк для добровільного виконання зазначених виконавчих документів.

Оскільки виконання за виконавчими провадженнями не здійснювалося, стягувачі своїми заявами попросили повернути їм виконавчі документи, у зв'язку з чим постановами відповідача від 14.08.2014 року та 28.07.2014 року виконавчі документи повернуті стягувачам, позивач вважає постанови такими, що прийняті з порушенням вимог Закону України від 21.04.1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV).

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2014 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволений в повному обсязі.

Судове рішення вмотивовано встановленим про те, що позивач не була обізнана про відкриття відносно неї виконавчих проваджень з примусового виконання зазначених виконавчих документів та надання їй строку для добровільного виконання рішень майнового характеру.

Не погоджуючись з судовим рішенням, в апеляційній скарзі прокуратура Харківської області, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, на порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2015 року з прийняттям нового рішення про відмову в задоволені адміністративного позову ОСОБА_1

Апелянт зазначає про виконання ВДВС вимог ст.ст. 31, 47 Закону № 606-XIV, у зв'язку з чим висновки суду щодо неповідомлення позивача про відкриття виконавчого провадження, у тому числі з підстав повернення постанови до ВДВС поштою за завершенням терміну зберігання є помилковими, оскільки боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого у разі надіслання йому за адресою, зазначеною у виконавчому документі, постанови про відкриття виконавчого провадження.

Також, зазначає про помилковість тверджень суду про те, що позивач з моменту підписання 29.05.2007 року іпотечного договору мешкала за адресою АДРЕСА_1.

Апелянт вважає, що судом не надана оцінка діям державного виконавця, що спрямовані на примусове виконання виконавчих документів, таким як винесення постанов про відкриття виконавчого провадження та постанов про арешт майна боржника.

Окрім того апелянт зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що у встановлений державним виконавцем строк в добровільному виконавчий надпис боржником виконаний не був, в зв'язку з чим постанова державного виконавця від 18.09.2013 року про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 100.565,98 грн. є такою, що відповідає чинному законодавству. Позивач була обізнана про підстави накладення арешту на спірне майно ще у вересні 2014 року, проте адміністративний позов подано лише у грудні 2014 року, тобто з пропуском встановленого 10-денного строку, передбаченого ст. 28 Закону № 606-XIV.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, позивача та представника відповідача, розглянувши надані письмові докази в їх сукупності, перевіривши доводи апеляційних скарг щодо дотримання правильності застосування судом норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів, враховуючи межі апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідно до положень ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Згідно із ст. 25 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби (ч. 1 ст. 25).

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова (ч. 2 ст. 25).

Постанова про відкриття виконавчого провадження може бути оскаржена сторонами у десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом (ч. 6 ст. 25).

Частиною 1 ст. 31 Закону № 606-XIV визначено, що копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до ст. 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону № 606-XIV у разі ненадання боржником у строки, встановлені ч. 2 ст. 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

За приписами ч. 1 ст. 28 зазначеного Закону у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений ч. 2 ст. 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Судом встановлено, що постановою державного виконавця ВДВС від 07.08.2013 року відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа, виданого 25.07.2013 року Московським районним судом м. Харкова по справі № 2-1251/11 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» суми боргу та боржнику запропоновано у строк до 12.08.2013 року самостійно виконати виконавчий документ (а.с. 66).

Відповідно до супровідного листа від 08.08.2013 року № 17413 копія постанови надіслана на адресу боржника, що вказана у виконавчому документі (а.с. 66 обор.).

Докази направлення цієї постанови сторонам виконавчого провадження рекомендованим поштовим відправленням судам першої та апеляційної інстанцій відповідачем не надані.

З мотивів невиконання боржником у встановлений для добровільного виконання строк вимог виконавчого документу постановою державного виконавця ВДВС від 10.09.2013 року з боржника стягнуто виконавчий збір (а.с. 67). В цей же день державним виконавцем прийнята постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с. 72).

Докази направлення постанов сторонам виконавчого провадження судам першої та апеляційної інстанцій відповідачем не надані.

Постановою державного виконавця ВДВС від 11.09.2013 року відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого напису, виданого 12.07.2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Бондар І.М., № за реєстром 4637, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Факторінг Україна» суми боргу та боржнику запропоновано у строк 7 днів самостійно виконати виконавчий документ (а.с. 85-86).

За повідомленням відповідача 11.09.2013 року копія постанови сторонам виконавчого провадження направлена сторонам для виконання (боржнику за адресою, що вказана у виконавчому документі) та відома (а.с. 14, 32, 51).

Разом з тим, з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 51) вбачається, що рекомендоване поштове відправлення (постанова державного виконавця ВДВС від 11.09.2013 року про відкриття виконавчого провадження) подано для оформлення поштового відправлення відділенню поштового зв'язку № 24 м. Харкова 13.09.2013 року.

З мотивів невиконання боржником у встановлений для добровільного виконання строк вимог виконавчого документу постановою державного виконавця ВДВС від 18.09.2013 року з боржника стягнуто виконавчий збір (а.с. 53). В цей же день державним виконавцем прийнята постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с. 55).

Дані про направлення постанови від 18.09.2013 року про стягнення судового збору боржнику виконавчого провадження судам першої та апеляційної інстанцій відповідачем не надані. Як вбачається з матеріалів справи (а.с. 54) рекомендоване поштове відправлення (копія постанови від 18.09.2013 року про арешт майна боржника) подано для оформлення поштового відправлення відділенню поштового зв'язку № 24 м. Харкова 24.10.2013 року, дані про вручення адресату відсутні.

Постановами державного виконавця ВДВС від 28.07.2014 року (а.с. 62) і від 14.08.2014 року (а.с. 78) виконавчі документи повернуті стягувачам з підстав, встановлених п. 1 ч. 1 ст. 47 Закону № 606-XIV. Доказів вжиття заходів примусового виконання рішень, встановлених ст. 32 Закону № 606-XIV, судам першої та апеляційної інстанцій відповідачем не надано.

Погоджуючись із висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1, колегія суддів зазначає, що за приписами Закону № 606-XIV передумовою прийняття рішення про стягнення з боржника виконавчого збору, зокрема, є вчинення державним виконавцем наступних дій: прийняття рішення по відкриття виконавчого провадження; надання боржнику строку для добровільного виконання визначеного у виконавчому документі; повідомлення боржника про ці рішення; встановлення фактів: повідомлення боржника про прийняті рішення та невиконання останнім у встановлений строк визначеного у виконавчому документі; примусове виконання визначеного у виконавчому документі.

Судом встановлено, що постанова державного виконавця від 07.08.2013 року про відкриття виконавчого провадження (реєстраційний номер виконавчого провадження 39269746) рекомендованим поштовим відправленням на адресу боржника, що визначена у виконавчому документі, не надсилалась, тобто боржник про відкриття виконавчого провадження не повідомлений, у тому числі і в порядку, визначеному ч. 1 ст. 31 Закону № 606-XIV. Заходи примусового виконання виконавчого документа, встановлені ч. 1 ст. 32 Закону України № 606-XIV, до часу прийняття постанови про повернення виконавчого документу стягувачу, державним виконавцем не здійснювалися. Доказів зворотного відповідачем по справі і апелянтом не надано.

Постанова державного виконавця від 11.09.2013 року про відкриття виконавчого провадження (реєстраційний номер виконавчого провадження 39782680) направлена на адресу боржника рекомендованим поштовим відправленням 13.09.2013 року. Рекомендоване відправлення повернуте відправнику 17.10.2013 року з довідкою про причини невручення - «за закінченням терміну зберігання».

Таким чином, на час прийняття державним виконавцем ВДВС оскаржуваної постанови від 18.09.2013 року про стягнення з боржника виконавчого збору семиденний термін, що був наданий боржнику для добровільного виконання визначеного у виконавчому документі, не сплинув.

Пленум Верховного Суду України в п. 20 постанови від 26.12.2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» зазначив про те, що відповідно до статей 45, 46 Закону № 606-XIV витрати виконавчого провадження та виконавчий збір стягуються за постановою державного виконавця з боржника, якщо останній не виконав рішення добровільно в установлений для цього строк і воно було виконане примусово. Суд може визнати стягнення виконавчого збору необґрунтованим, якщо встановлений державним виконавцем строк для добровільного виконання рішення не узгоджувався зі строками, встановленими в ч. 2 ст. 24 Закону № 606-XIV, і був нереальним.

При цьому, колегія суддів зазначає, що зміни, які були внесені в редакцію Закону № 606-XIV Законом України від 04.11.2010 року N 2677-VI, не виключили обов'язку державного виконавця при відкритті виконавчого провадження встановити боржнику строк для добровільного виконання визначеного у виконавчому документі та приступати до здійснення заходів примусового виконання після спливу цього строку. А зміни, що внесені в редакцію ст. 28 Закону № 606-XIV Законом України від 12.02.2015 року № 191-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення умов ведення бізнесу (дерегуляція)», зокрема, про те, що виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом (абзац 2 ч. 1 ст. 28), набрали чинності 05.04.2015 року.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо помилковості тверджень суду першої інстанції про те, що позивач з моменту підписання 29.05.2007 року іпотечного договору мешкала за адресою АДРЕСА_2, оскільки з'ясування факту проживання позивача за певною адресою не входить до кола обставин, які підлягають доказуванню у справі.

Доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновків суду першої інстанції про неповідомлення державним виконавцем Поляковської М.Г. про відкриття виконавчого провадження (постанова від 11.009.2013 року, реєстраційний номер виконавчого провадження 39782680) знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, однак зазначена обставина не впливає на висновки колегії суддів, оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 200 КАС України не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно пропущення позивачем строків звернення до адміністративного суду, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 4 ст. 82 Закону N 606-XIV встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

За правилами ч. 2 ст. 181 КАС України позовну заяву може бути подано до суду, зокрема, у десятиденний строк з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Як зазначено вище, доказів направлення позивачу постанов про стягнення з боржника виконавчого збору відповідачем судам не надано.

З листів-відповідей ВДВС від 02.09.2014 року та від 25.09.2014 року на звернення позивача (а.с. 13, 14) вбачається, що відповідач повідомляє ОСОБА_1 про винесення постанов про стягнення виконавчого збору. Разом з тим, у зазначених листах відсутні данні, які б дозволили ідентифікувати надану інформацію, - не вказано дату прийняття постанов, не визначені розміри стягнутих сум тощо.

Із заяви позивача від 02.10.2014 року на адресу відповідача щодо скасування арешту, накладеного постановами державного виконавця в рамках зазначених виконавчих проваджень, вбачається, що ОСОБА_1 повідомляє відповідача, що не отримувала від ВДВС жодних документів (а.с. 163).

Судам першої та апеляційної інстанцій відповідачем не надано доказів які б безспірно спростували твердження позивача про те, що з оспорюваними постановами вона ознайомилась лише 28.11.2014 року, отримавши від ВДВС їх копії. Доводи апеляційної скарги також не спростовують зазначені твердження позивача.

Колегія суддів вважає, що наведене дає підстави дійти висновку про те, що адміністративний позов ОСОБА_1 пред'явлений до суду в межах строків, встановлених ч. 2 ст. 181 КАС України.

За таких обставин підстави для задоволення апеляційної скарги і скасування постанови Харківського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2014 року відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги та пояснення представника апелянта, позивача та представника відповідача висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198 ч. 1 п. 1, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокуратури Харківської області залишити без задоволення, а постанову Харківського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2014 року - без змін.

Ухвала Харківського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис) Л.В. Мельнікова

Судді (підпис) Н.С. Бартош

(підпис) Л.О. Донець

Повний текст ухвали виготовлений і підписаний 02 червня 2015 року