Справа № 813/1461/15
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2015-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2015 року №813/1461/15

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

Головуючого - судді Сасевича О.М.

за участю секретаря судового засідання Чижук М.М.,

представника позивача Калужної С.Р.,

представника відповідача Романа Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будова-Захід» до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області про визнання неправомірною бездіяльності та зобов'язання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Будова-Захід» звернулося до Львівського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Відділу примусового виконання рішень УДВС Головного управління юстиції у Львівській області, в якій просило:

-«поновити строки оскарження бездіяльності державного виконавця та постанови про закінчення виконавчого провадження від 06.03.2015 р.»;

-«визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця відділу ПВР УДВС Головного управління юстиції у Львівській області Романа Н.О. щодо не зняття арешту з усього рухомого і нерухомого майна та розрахункових рахунків ТОВ «Будова-Захід»;

-«зобов'язати державного виконавця ВПВР УДВС Головного управління юстиції у Львівській області внести зміни до постанови про закінчення виконавчого провадження від 06.03.2015 р. виконавче провадження №43442046, а саме припинити чинність арешту усього рухомого і нерухомого майна та заборонити його відчуження, звільнити усе рухоме і нерухоме майно з-під арешту, а також припинити чинність арешту рахунків ТОВ «Будова-Захід» та звільнити з-під арешту розрахункові рахунки, відкриті у ПАТ АКБ «Львів» МФО 325268; АТ «Райффайзен Банк Аваль» у м.Києві, МФО 380805; АТ «УкрСиббанк», МФО 351005».

Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 25.03.2015 року дану позовну заяву було залишено без руху, а позивачу надано строк для усунення її недоліків.

У зв'язку із усуненням позивачем недоліків позовної заяви, яку було залишено без руху ухвалою судді від 25.03.2015 року та заміною відповідача, ухвалою судді від 07.04.2015 року було відкрито провадження у справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що бездіяльність державного виконавця щодо не зняття арешту з належного відповідачу майна та рахунків є неправомірною, оскільки виконавче провадження закінчено.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених у позовній заяві та доповненнях до позову, просила суд позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача подав до суду письмові заперечення проти позову та просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Заслухавши думку представників сторін, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконанні у відділі примусового виконання рішень УДВС ГУЮ у Львівській області перебувало виконавче провадження ВП №43442046 з виконання вимоги №Ю-104-00, виданої 06.05.2014 року Бродівським відділенням Буської ОДПІ ГУ Міндоходів у Львівській області про стягнення з ТзОВ «Будова-Захід» боргу у розмірі 214 899,76 грн.

Так, 23.05.2014 року старшим державним виконавцем відділу ДВС Бродівського РУЮ було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП №43442046), якою боржнику надавався строк для самостійного виконання виконавчого документа.

Згодом, виконавче провадження ВП №43442046 на підставі постанови начальника УДВС ГУЮ у Львівській області було передане для виконання до відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ у Львівській області і таке державним виконавцем відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ у Львівській області, згідно постанови від 15.07.2014 року, - прийняте до виконання.

З урахуванням відсутності підтвердження добровільного виконання рішення божником - ТзОВ «Будова-Захід» - державним виконавцем 23.07.2014 року було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все рухоме й нерухоме майно позивача у межах суми звернення стягнення - 214 899,76 грн. та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке йому належить.

Більш того, як судом встановлено, згідно постанови від 23.07.2014 року та постанови від 03.11.2014 року державним виконавцем було накладено арешт на кошти (в межах суми боргу), що містяться на відкритих рахунках позивача у банківських установах, а саме: в ПАТ АКБ «Львів», МФО 325268; в АТ «Райффайзен Банк Аваль» у м.Києві, МФО 380805 (в тому числі і на окремий рахунок ТзОВ «Будова-Захід» № в АТ «Райффайзен Банк Аваль» у м.Києві, МФО 380805) й накладено арешт на кошти в національній, іноземній валюті, крім коштів, визначених ст.ст.72, 73 Закону України «Про виконавче провадження», що містяться на відкритих рахунках Підприємства в установах банків, а саме: в АТ «УкрСиббанк» (МФО 351005). Ці постанови були надіслані на виконання до вказаних вище фінансових установ, що підтверджується супровідними листами.

Тож, як з'ясовано судом, з метою примусового стягнення з боржника заборгованості перед стягувачем, державним виконавцем протягом здійснення виконавчого провадження були вжиті до позивача заходи примусового виконання, визначені чинним законодавством, зокрема:

-направлено запит про номери рахунків відкритих у банках та інших установах боржником; -надано запити до реєструючих органів щодо наявності у боржника рухомого й нерухомого майна та відкритті розрахункові рахунки в установах банків; -державним виконавцем накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника; а також було внесено запис до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Судом із матеріалів справи з'ясовано, що протягом строку виконання виконавчого провадження від стягувача на адресу органу виконавчої влади надходила інформація про часткову сплату боржником боргу.

Загалом, матеріалами справи підтверджується та жодним чином не заперечувалось представниками сторін у судовому засіданні, що у ході проведення виконавчих дій позивачем все ж було погашено заборгованість у повному обсязі.

Таким чином, дана обставина (тобто фактичне виконання виконавчого документа) слугувала підставою для винесення 06.03.2015 року державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року №606-XIV.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно із ст.32 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Частиною 1 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Згідно з ч.1 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту (ч.2 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження»).

Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження (ч.3 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження»).

В силу норм Закону України «Про виконавче провадження» винесення державним виконавцем постанов про арешт майна боржника, про арешт коштів боржника тощо свідчить, що зазначені дії були направлені на забезпечення виконання вимоги №Ю-104-00 від 06.05.2014 року і відповідало вимогам чинного законодавства.

Системний аналіз статей 52, 57 цього ж Закону №606-XIV дає підстави стверджувати, що накладення арешту на банківський рахунок є складовим елементом процесу виконавчого провадження, який застосовується органами державної виконавчої служби України для збереження та звернення стягнення на грошові кошти боржника за рішенням суду.

Відповідно до ч.5 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

У відповідності до вимог ч.2 ст.21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», страхувальник - роботодавець відкриває окремий поточний рахунок для зарахування страхових коштів у банках у порядку, встановленому Національним банком України.

Кошти Фонду, що надходять на зазначений рахунок, обліковуються на окремому субрахунку.

Страхові кошти, зараховані на окремий поточний рахунок у банку або на окремий рахунок у відповідному органі Державного казначейства України (далі - окремий рахунок), можуть бути використані страхувальником виключно на надання матеріального забезпечення та соціальних послуг застрахованим особам.

Страхові кошти, зараховані на окремий рахунок, не можуть бути спрямовані на задоволення вимог кредиторів, на стягнення на підставі виконавчих та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до закону.

У разі порушення провадження у справі про банкрутство страхувальника-роботодавця страхові кошти, зараховані на окремий рахунок, повертаються до районної, міжрайонної, міської виконавчої дирекції відділення Фонду, яка в подальшому забезпечує надання матеріального забезпечення застрахованим особам. Фінансування такого страхувальника виконавчою дирекцією відділення Фонду припиняється.

Таким чином, судом встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Будова-Захід» було відкрито окремий поточний рахунок № в АТ «Райффайзен Банк Аваль» у м.Києві, МФО 380805 зі спеціальним режимом використання.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що окремий рахунок ТзОВ «Будова-Захід» №, АТ «Райффайзен Банк Аваль» у м.Києві, МФО 380805 - є спеціалізованим, тобто є рахунком, на якому обліковуються кошти ТзОВ «Будова-Захід» для сплати податків, соціальних внесків та для виплати працівникам цього Підприємства заробітної плати.

У той же час, частиною 12 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» передбачено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника. За наявності у платника єдиного внеску одночасно із зобов'язаннями із сплати єдиного внеску зобов'язань із сплати податків, інших обов'язкових платежів, передбачених законом, або зобов'язань перед іншими кредиторами, зобов'язання із сплати єдиного внеску виконуються в першу чергу і мають пріоритет перед усіма іншими зобов'язаннями, крім зобов'язань з виплати заробітної плати (доходу).

Відповідно до ч.6 ст.24 Закону України «Про оплату праці», своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Проаналізувавши вказані норми законодавства, суд приходить до висновку, що зобов'язання із сплати заробітної плати та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування мають пріоритет перед усіма іншими зобов'язаннями, а тому, на кошти, призначенням яких є оплата праці та сплата єдиного внеску, не може бути звернуто стягнення за іншими вимогами.

Таким чином, суд приходить до переконання, що слід зняти арешт з коштів відповідача, які містяться на вищевказаному відкритому розрахунковому рахунку в АТ «Райффайзен Банк Аваль» у м.Києві, в частині коштів, призначених для виплати заробітної плати та відрахувань з неї.

Як уже судом згадувалось вище, керуючись ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем 06.03.2015 року було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, у п.2 якої зазначено, що стягнення виконавчого збору із позивача виділене в окреме виконавче провадження.

Згідно ч.6 ст.28 Закону України «Про виконавче провадження», у разі завершення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 47, пунктами 2 і 8 частини першої статті 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.

Відповідно до ч.1 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження.

Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Тож, за таких обставин позовні вимоги щодо припинення чинності арешту решти коштів та майна боржника задоволенню не підлягають.

Водночас, у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ у Львівській області слід також відмовити, оскільки публічно-правовий спір між сторонами фактично виник з приводу винесення постанови про закінчення виконавчого провадження та виділення в окреме провадження постанови про стягнення виконавчого збору, що не є предметом розгляду даної справи. В даному випадку дії державного виконавця є невід'ємною складовою частиною процедури винесення постанови та самі по собі ніяк не впливають на наявні у позивача права, не створюють для нього додаткових обов'язків, не визначають правову поведінку позивача, а тому, не можуть бути самостійним предметом судового розгляду у розумінні КАС України.

З врахуванням вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ч.3 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст.ст.2, 7-14, 18, 19, 69-72, 86, 87, 94, 143, 158, 160-163, 167, 181 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Зняти арешт із розрахункового рахунку, відкритого в АТ «Райффайзен Банк Аваль» у м.Києві, МФО 380805, накладений на кошти Товариства з обмеженою відповідальністю «Будова-Захід», згідно постанови ВП №43442046 про арешт коштів боржника від 23.07.2014 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Будова-Захід» частину витрат по сплаті судового збору у розмірі 36 (тридцять шість) грн. 54 коп.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі у відповідності до ч.3 ст.160 цього Кодексу, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Сасевич О.М.

Повний текст постанови виготовлено 02 червня 2015 року.