Справа № 810/7066/14
Суддя: Терлецька О.О.
Дата ухвалення: 2015-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

02 червня 2015 року 810/7066/14

Колегія суддів Київського окружного адміністративного суду у складі суддів Терлецька О.О., Басай О.В., Щавінський В.Р., при секретарі судового засідання - Акопян Е.Н., за участю:

позивача: ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача-1 - не з?явився

представника відповідача-2 - не з?явився

представника відповідача-3 - Луцька І.О.

представника відповідача-4 - не з?явився

представника 3-ї особи - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Васильківського районного нотаріального округу Київської області Тернюк Єлизавети Володимирівни, Державного реєстратора реєстраційної служби Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області Марченко Володимира Григоровича, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Ксаверівської сільської ради, треті особи без самостійних вимог на предмет спору: Головне управління юстиції у Київській області, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області, Відділ архітектури та містобудування Васильківської районної державної адміністрації у Київській області, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання дій протиправними, скасування рішень та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Приватного нотаріуса Васильківського районного нотаріального округу Київської області Тернюк Єлизавети Володимирівни (далі - відповідач-1), Державного реєстратора реєстраційної служби Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області Марченко Володимира Григоровича (далі - відповідач-2), Державної архітектурно-будівельної інспекції України (далі - відповідач-3), Ксаверівської сільської ради (далі відповідач-4), треті особи без самостійних вимог на предмет спору: Головне управління юстиції у Київській області, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області, Відділ архітектури та містобудування Васильківської районної державної адміністрації у Київській області, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання дій протиправними, скасування рішень та зобов'язання вчинити певні дії.

В судовому засіданні 2.06.2015 представник 3-ї особи подав клопотання про закриття провадження у справи у зв?язку з тим, що дану справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. Своє клопотання представник 3-ї особи також обґрунтовував тим, що спір, що виник у даній справі не є публічно-правовим спором та направлений на захист позивачем своїх цивільних прав у зв?язку з витребуванням майна з чужого незаконного володіння.

Представник позивача проти заявленого клопотання заперечив, вказав на те, що дана справа підвідомча адміністративним судам, оскільки позовні вимоги звернені до осіб, які є суб?єктами владних повноважень та зважаючи на висновки Київського апеляційного адміністративного суду від 10.03.2015 у даній справі.

Представник відповідача-3 клопотання про закриття провадження у справі підтримав в повному осязі.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, - завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Зміст даної норми дає суду підстави вивести обов'язкову умову за якої можлива реалізація завдання адміністративного судочинства - наявність спору в межах публічно-правових відносин.

Даний висновок підтверджується визначенням, яка справа може бути предметом розгляду в адміністративному суді.

Так відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Кодексу адміністративного судочинства України, - справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

При цьому суд звертає увагу і на це вказує у своїй постанові і Пленум ВАСУ "Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів" від 20.05.2014 №8, - "законодавство не містить визначення терміна «публічно-правовий спір». Для розгляду спору адміністративним судом необхідно встановити його публічно-правовий зміст (характер). Для з'ясування характеру спору суди повинні враховувати, що протилежним за змістом є приватноправовий спір. Це означає, що в основі розмежування спорів лежить поділ права на публічне та приватне.

Вирішуючи питання про віднесення норми до публічного права, а спору до публічно-правового, суди повинні враховувати загальнотеоретичні та законодавчі критерії. Зокрема, за змістом пункту 1 частини першої статті 3 КАС України у публічно-правовому спорі, як правило, хоча б однією стороною є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Суди повинні звертати увагу на те, що спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб'єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб'єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань».

Не підвідомчість адміністративним судам справ, які виникли з приватних (цивільних) правовідносин підтверджується також практикою Верховного Суду України. Так з постанов Верховного Суду України від 8.12.2009 у справі №21-2037во09 та від 9.04.2011 у справі №21-291а11 слідує, що виникнення спору з приводу цивільного права виключає його розгляд в порядку адміністративного судочинства. А з постанови Верховного Суду України від 18.06.2013 у справі №21-124а13 слідує, що суди, при визначенні компетентності адміністративного суду розглядати спір щодо неправомірності дій суб'єктів владних повноважень, - повинні встановлювати чи здійснювали відповідачі саме управлінські функції при вчиненні таких дій.

З матеріалів справи та пояснень представника позивача в судовому засіданні слідує, що відносини, в межах яких виник спір між позивачем та відповідачами виникли у зв'язку та на підставі волевиявлення (правочину) позивача щодо передачі права розпорядження (в тому числі і шляхом відчуження) належної йому земельної ділянки третій особі - ОСОБА_7 шляхом надання позивачем ОСОБА_7 довіреності з передачею зазначеного права. Позивач оскаржує дії та акти відповідачів, зокрема, реєстраційні (як щодо правочину, так і щодо права власності), які були вчинені на підставі довіреності позивача на розпорядження земельною ділянкою.

Зважаючи на відсутність законодавчого визначення понять "публічно-правові відносини", "публічне право", "публічно-управлінські правовідносини" тощо та керуючись нормами ст.72 Кодексу адміністративного судочинства, яка вказує на можливість застосування судом загальновідомих понять, зокрема і в галузі права - правової доктрини, суд звертає увагу на наступні . Термін "публічно-правові відносини" тісно пов'язаний з категорією публічне право - система правових норм, якими регулюються суспільні відносини у сфері публічної влади.

Поняття "публічне право" було сформульовано внаслідок поділу права на дві основні частини залежно від характеру регулювання відносин. Для публічного права характерні наступні ознаки: а) регулювання відносин між органами державної влади, суб'єктами місцевого самоврядування та громадянами, б) орієнтація на задоволення публічних інтересів, в) забезпечення однобічного волевиявлення суб'єктів права, г) широка сфера дії та застосування, д) домінування ієрархічних відносин суб'єктів та відповідної субординації правових актів та норм, е) домінування імперативних та дискретивно-зобов'язальних норм, є) нормативно-орієнтуючий вплив, ж) пряме застосування санкцій, пов'язаних з обмеженням використання ресурсів тощо.

Окрім того характерним для суб'єкта прийняття обов'язкових рішень є те, що він не зв'язаний згодою сторони, якій вони адресовані. Публічно-правові відносини виникають, як правило, всупереч бажань іншої підлеглої сторони. Суб'єкти публічного права можуть діяти на свій розсуд у межах їх повноважень. Для правового регулювання у публічній сфері однозначним є зобов'язування. Такі зобов'язування можуть мати загально-нормативні та конкретні приписи або можуть проявлятись у забороні конкретних дій. На підставі викладеного можна констатувати, що публічне право - це така правова сфера діяльності, в основі якої лежать державні інтереси, тобто інтереси публічної влади.

З зазначеного слідує, що ознакою публічності правовідносин, які можуть бути предметом розгляду в адміністративному суді - є їх виникнення у зв'язку публічним, а не приватним інтересом. Відповідно - врегулювання таких відносин (вирішення адміністративної справи) має бути направлене саме на задоволення публічного інтересу, що передбачає врахування загальнообов'язкового та об'єктивного характеру діяльності суб'єктів владних повноважень.

Натомість у справі, що розглядається правовий інтерес виник і може існувати лише щодо майнових прав позивача та третіх осіб, на користь яких відбувалось відчуження майна. Відповідно позові вимоги направлені саме на захист приватного, а не публічного інтересу, а відтак - адміністративний суд покликаний позивачем вирішувати спір у порядку і спосіб, завданням яких не є захист цивільних прав. Норми Кодексу адміністративного судочинства України направлені на захист прав, що виникають виключно у сфері публічно-правових відносин, а тому вирішення даної справи, як адміністративної не є належною формою захисту порушеного права, оскільки не може привести до зміни власника, що, можливо виключно за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Окрім того відносини, які становлять предмет спору в даній справі, не можна віднести до «публічно-правового спору», який визначений як можливий предмет розгляду в адміністративному суді, у зв'язку з наступним.

Відповідно до статті 208 Цивільного кодексу України, - правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ст. 210 Цивільного кодексу України, - правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України, - право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Відповідно до ст.2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", - державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", - права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

В той же час, відповідно до ч.5 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", - державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом. Державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в порядку черговості надходження заяв.

Системний аналіз зазначених вище норм Цивільного кодексу України і Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" приводить суд до висновку, що законодавець розділяє функції державної реєстрації (як правочинів, так і речових прав) на публічну, та приватну.

Зміст функції публічності реєстрації розкривається в порядку оформлення інформації про правочини та речові права у відповідному державному реєстрі, та порядку надання і користування такою інформацією. В той же час реєстрація сама по собі є також за змістом норм законодавства і підставою (юридичним фактом) цивільного правочину, та виникнення права власності - в цьому полягає приватна функція державної реєстрації.

З матеріалів справи слідує, що позивач оскаржує реєстраційні дії та рішення відповідачів саме і виключно як підставу для виникнення цивільного правочину на відчуження належного позивачу майна та набуття речових прав на нерухоме майно третіми особами.

Натомість зі змісту позову та пояснень представника позивача не слідує, що позивачем не оскаржуються дії та рішення відповідачів з приводу виконання ними публічної функції реєстрації.

Таким чином предмет позову складають відносини, між сторонами, які, на думку суду, не мають ознак публічності, а відтак - не можуть бути предметом розгляду адміністративними судами, оскільки не відповідає поняттю "справа адміністративної юрисдикції".

Відповідно до ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Відповідно до ч.1 ст.15 Цивільного процесуального кодексу України, - компетенція судів щодо розгляду цивільних справ cуди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Зміст зазначених норм Цивільного процесуального кодексу України вказує на те, що законодавцем передбачено поширення цивільної юрисдикції на всі правовідносини (в тому числі і за участю органів державної влади), окрім тих, щодо яких прямо передбачено законодавцем інший порядок судочинства.

Таким чином, суд не встановивши підстав для розгляду даної справи в порядку адміністративного судочинства, прийшов до висновку, що така справа може бути розглянута в порядку передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України і за правилами підсудності, передбаченими цим же кодексом.

Відповідно до статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України, cуд закриває провадження у справі: якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись статтями 157, 160, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

1. Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Васильківського районного нотаріального округу Київської області Тернюк Єлизавети Володимирівни , Державного реєстратора реєстраційної служби Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області Марченко Володимира Григоровича , Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Ксаверівської сільської ради, треті особи без самостійних вимог на предмет спору: Головне управління юстиції у Київській області, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області, Відділ архітектури та містобудування Васильківської районної державної адміністрації у Київській області, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання дій протиправними, скасування рішень та зобов'язання вчинити певні дії.

2. Роз?яснити позивачу, що справа за даним позовом може бути розглянута в порядку передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України і за правилами підсудності, передбаченими цим же кодексом.

3. Копію ухвали видати (надіслати) особам, які беруть участь у справі.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом п'яти днів з дня її проголошення, а в разі постановлення ухвали у письмовому провадженні або без виклику особи, яка її оскаржує, - протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Судді: Терлецька О.О.

Басай О.В.

Щавінський В.Р.