Справа № 2270/9782/11
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2015-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2015 року м. Київ К/9991/2324/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого Бившевої Л.І.,

суддів: Лосєва А.М., Борисенко І.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Славутської об'єднаної державної податкової інспекції Хмельницької області

на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 30 серпня 2011 року

та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2011 року

у справі № 2270/9782/11

за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до Славутської об'єднаної державної податкової інспекції Хмельницької області

про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А :

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Славутської об'єднаної державної податкової інспекції Хмельницької області (далі - відповідач) про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення № від 09 червня 2011 року.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 30 серпня 2011 року позов був задоволений. Визнано нечинним податкове повідомлення-рішення Славутської ОДПІ Хмельницької області від 09 червня 2011 року № про донарахування податкового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 23352,50 грн.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2011 року постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 30 серпня 2011 року було скасовано. Прийнято нову, якою позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Славутської ОДПІ Хмельницької області № від 09 червня 2011 року.

В касаційній скарзі Славутська ОДПІ Хмельницької області, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 30 серпня 2011 року та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2011 року і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

У запереченні на касаційну скаргу фізична особа - підприємець ОСОБА_1, посилаючись на те, що рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, а положення касаційної скарги жодним чином це не спростовують, просить відмовити в задоволенні касаційної скарги та залишити без змін постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2011 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів, враховуючи межі касаційної скарги, дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступне.

Славутською ОДПІ Хмельницької області була проведена документальна невиїзна перевірка фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні господарський операцій з ТОВ «Торра» за період з 01 жовтня 2010 року по 31 грудня 2010 року, за результатами якої складений акт № 263/17/НОМЕР_2 від 25 травня 2011 року.

За висновками акта перевірки, позивачем були порушені: вимоги пункту 1.4 статті 1, підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого завищено суму податкового кредиту з податку на додану вартість на 18682,00 грн., в тому числі: за жовтень 2010 року в сумі 13883,00 грн., за листопад 2010 року в сумі 4799,00 грн.; вимоги пунктів 1, 5 статті 203, пунктів 1, 2 статті 215, пункту 1 статті 216, статей 228, 626, 629, 650, 655, 658, 662 Цивільного кодексу України в частині недодержання вимог зазначених статей в момент вчинення правочинів, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ними по правочинах, здійснених фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 з ТОВ «Торра».

Зокрема, в акті перевірки було вказано, що позивач неправомірно включив до складу податкового кредиту відповідного податкового періоду податок на додану вартість за податковими накладними, отриманими від ТОВ «Торра» (згідно договору купівлі-продажу № 1 від 15 січня 2010 року), оскільки відповідно до даних АІС «Реєстри платників податків», АІС ОР, ЦБД ПДС ДПА України, АРМ «Бест-Звіт», ТАХ, АРМ «Аудит», АІС «Співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту на рівні ДПА України» та інформації, викладеній у акті Здолбунівської ОДПІ «Про результати невиїзної документальної перевірки ТОВ «Торра» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 жовтня 2010 року по 31 грудня 2010 року», вказане товариство за місцезнаходженням не знаходиться, у товариства відсутні необхідні умови для досягнення результатів економічної діяльності у зв'язку з відсутністю трудових ресурсів, основних фондів, складських приміщень, транспортних засобів, що свідчить про те, що угоди, укладені ТОВ «Торра» з іншими суб'єктами господарювання, не спричиняють реального настання правових наслідків, а тому є нікчемними.

09 червня 2011 року Славутська ОДПІ Хмельницької області на підставі вказаного акту перевірки прийняла податкове повідомлення-рішення № /0, яким згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54, пунктом 123.1 статті 123 Податкового кодексу Укрїани визначила ОСОБА_1 суму податкового зобов'язання (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) за платежем: податок на додану вартість у розмірі 23352,50 грн., у тому числі: 18682,00 грн. - за основним платежем, 4670,50 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Вказане податкове повідомлення-рішення оскаржувалось позивачем в адміністративному порядку, за наслідками якого його скарга була залишена без задоволення, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення залишено без змін.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що позивач правомірно включив до складу податкового кредиту відповідного податкового періоду вказану суму податку на додану вартість згідно належним чином оформлених податкових накладних, отриманих від його контрагента, який є належним чином зареєстрованою юридичною особою та платником податку на додану вартість, з огляду на реальність господарських операцій між позивачем та ТОВ «Торра», що підтверджується належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які податковим органом під час перевірки взагалі не досліджувались.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що суд першої інстанції розглядав вимогу про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення, яке є індивідуальним актом. Водночас, такий спосіб захисту (вимога про визнання акта нечинним), як випливає з системного аналізу статей 105, 162, 171 Кодексу адміністративного судочинства України, може стосуватися лише випадків оскарження нормативно-правових актів. Відмінність між встановленою судом незаконністю (протиправністю) актів індивідуальних та нормативно-правових є істотною і полягає, зокрема в моменті втрати чинності такими актами. У разі визнання незаконним (протиправним) індивідуальний акт є таким, що не діє з моменту його прийняття, а нормативно-правовий, якщо інше не встановлено законом або не зазначено судом, втрачає чинність після набрання законної сили судовим рішенням. В решті суд апеляційної інстанції погодився з мотивами суду першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до пунктів 1.6-1.7 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) податкове зобов'язання - загальна сума податку, одержана (нарахована) платником податку в звітному (податковому) періоді, що визначена згідно з цим Законом; податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Згідно підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8 1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Абзацом 1 підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Виходячи з аналізу наведених положень Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), підставою для формування податкового кредиту є наявність у платника податку - покупця належно оформленої податкової накладної, яка видається платником податку, що поставляє товари (роботи, послуги), на підтвердження здійснення такої поставки.

Тобто, Закон України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) пов'язує виникнення у платника податку на додану вартість права на включення сплачених ним сум податку до податкового кредиту із фактичним виконанням робіт (послуг) чи поставкою товарів, у ціні яких цей податок сплачений.

У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що реальність господарських операцій з придбання позивачем товару у ТОВ «Торра» згідно договору купівлі-продажу № 1 від 15 січня 2010 року, підтверджується належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, а саме: податковими та видатковими накладними, товарно-транспортними накладними (арк. справи 25-39).

Також, матеріали справи містять первинні бухгалтерські документи, які підтверджують використання отриманих від ТОВ «Торра» товарів у власній господарській діяльності (реалізація, передача іншим особам, використання під час власної господарської діяльності (арк. справи 48-50, 69-72).

Отже, позивачем були виконані всі необхідні умови, передбачені статтею 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Як вбачається з акту перевірки, підставою для визначення позивачу суми податкових зобов'язань (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) з податку на додану вартість слугував висновок податкового органу про те, що у ТОВ «Торра» відсутні необхідні умови для досягнення результатів економічної діяльності у зв'язку з відсутністю трудових ресурсів, основних фондів, складських приміщень, транспортних засобів. Вказаний висновок був зроблений на підставі даних АІС «Реєстри платників податків», АІС ОР, ЦБД ПДС ДПА України, АРМ «Бест-Звіт», ТАХ, АРМ «Аудит», АІС «Співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту на рівні ДПА України» та інформації, викладеній у акті Здолбунівської ОДПІ «Про результати невиїзної документальної перевірки ТОВ «Торра» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 жовтня 2010 року по 31 грудня 2010 року».

При цьому, первинні бухгалтерські документи позивача, які підтверджують його право на податковий кредит податковим органом взагалі не перевірялись, про що вказано у розділі 3 акту перевірки (т.1 арк. справи 12 зворотна сторона).

Відповідно до пункту 1.3 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) платник податку - особа, яка згідно з цим Законом зобов'язана здійснювати утримання та внесення до бюджету податку, що сплачується покупцем, або особа, яка імпортує товари на митну територію України.

Платники податку, визначені у підпунктах «а», «в», «г», «д» пункту 10.1 статті 10 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), відповідають за дотримання достовірності та своєчасності визначення сум податку, а також за повноту та своєчасність його внесення до бюджету відповідно до закону (пункт 10.2 статті 10 Закону).

Таким чином, якщо контрагент, або інша особа у ланцюгу постачання, не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи.

Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на податковий кредит у разі, якщо останній має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Закон України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не встановлює обов'язку покупця сплачувати податок на додану вартість ще й до бюджету, коли такий податок не буде сплачений продавцем або іншою особою, з урахуванням суми податку, отриманого від покупця в ціні товару. Відповідно до положень вказаного Закону сума податку на додану вартість, що включена до ціни товару, є податковим зобов'язанням продавця товару, і саме продавець товару несе обов'язок зі сплати цього податку до бюджету. Сама по собі несплата податку продавцем або іншою особою у ланцюгу постачання (у тому числі у разі ухилення від сплати) при фактичному здійсненні господарської операції не впливає на податковий кредит покупця. Тобто, покупець - платник податку на додану вартість не несе відповідальності за податкові зобов'язання продавця.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанцій про неправомірність оспорюваного податкового повідомлення-рішення та наявність підстав для його скасування.

Доводи касаційної скарги вищевикладеного не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, касаційна скарга Славутської ОДПІ Хмельницької області підлягає залишенню без задоволення, а постанова Вінницького апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2011 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 221, 223, 224, 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Славутської об'єднаної державної податкової інспекції Хмельницької області залишити без задоволення, а постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеному статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України

Головуючий: _____________________ Л.І. Бившева

Судді: _____________________ А.М. Лосєв

_____________________ І.В. Борисенко