Справа № 815/2254/15
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2015-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2254/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Радчука А.А.,

суддів - Андрухіва В.В.

Левчук О.А.

при секретарі судового засідання - Гур`євої К.І.

за участю сторін:

представника позивача - ОСОБА_2 (довіреність від 27.04.2015)

представника відповідача -Фішера А.І. (довіреність від 18.05.2015)

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Державного агентства рибного господарства України, Західно-Чорноморської рибоохорони про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

16 квітня 2015 року ОСОБА_4 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державного агентства рибного господарства України, Західно-Чорноморської рибоохорони про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 зазначив, що 07 жовтня 2014 року він прийняв Присягу державного службовця. 06 листопада 2014 року ОСОБА_4 на підставі Наказу в.о. Голови Державного агентства рибного господарства України №127-ТО призначено на посаду начальника Західно - Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства, як такого, що успішно пройшов стажування в порядку переведення з посади головного державного інспектора Одеського територіального відділу Західно - Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства. Наказом в.о. Голови Державного агентства рибного господарства України від 06 квітня 2015 року №53-ТО ОСОБА_4 звільнено з посади начальника Західно - Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. Підставами звільнення вказано: заяву ОСОБА_4 від 25.03.2015, лист Міністерства аграрної політики та продовольства України від 01.04.2015 №37-25-4-7/4928, лист Одеської обласної державної адміністрації від 02.04.2015 №1597/02-38/03/1953.

Однак з наказом про звільнення позивач не погоджується, звільнення з займаної посади вважає незаконним та безпідставним, через що вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні викладеним у позові, просив задовольнити позов у повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги ОСОБА_4 не визнав з підстав, викладених у запереченнях на адміністративний позов (арк. справи 29-30), в обґрунтування яких зазначено наступне.

З метою встановлення достовірних відомостей, викладених у позовній заяві ОСОБА_4 Головою Держрибагентства України ОСОБА_5, який діє на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 08.04.2015 №308-р, було витребувано пояснення у посадових осіб Держрибагентства України. У службовому листі завідувача Сектору контролю за виконанням доручень Держрибагентства України ОСОБА_6 від 05.05.2015 зазначено, що 25.03.2015 Сектору контролю за виконанням доручень прибув невідомий громадянин, який подав на реєстрацію заяву про звільнення за власним бажанням ОСОБА_4 На прохання працівників Держрибагентства України представитись та назвати прізвище, дана особа назвала прізвище ОСОБА_4. Про присутність позивача у приміщенні Держрибагентства України також свідчить відмітка у Журналі реєстрації відряджених до Держрибагентства України. Заява була зареєстрована за вхідним номером Держрибагентства України від 25.03.2015 №16/2917 та у встановленому порядку направлена на розгляд в.о. Голови ОСОБА_7

Відповідачем зазначено, що у письмову поясненні в.о. Голови ОСОБА_7 чітко зазначено, що заява про звільнення за власним бажанням надійшла разом з іншою вхідною кореспонденцією саме 25.03.2015. Підстав вважати, що дана заява була написана позивачем у день написання заяви про прийняття на посаду начальника Західно-Чорноморської рибоохорони ОСОБА_4 немає, оскільки позивачем не було надано жодних доказів, що підтверджували б зазначений факт та власне вчинення тиску щодо нього під час написання заяви про звільнення.

Листами Держрибагентства України від 25.03.2015 №2-11-6/1317-15 до Одеської обласної державної адміністрації та від 25.03.2015 №2-11-4/1310-15 до Мінагрополітики України було направлено пропозиції щодо погодження звільнення ОСОБА_4

Мінагрополітики України листом від 01.04.2015 №37-25-4-7/4928 та Одеська обласна державна адміністрація листом від 02.04.2015 №1597/02-38/03/1953 надали погодження звільнення ОСОБА_4 Держрибагентство України у відповідності до вимог чинного законодавства України, виключно після отримання погоджень звільнення уповноважених органів, видало наказ про звільнення позивача від 06.04.2015 №53-ТО.

Сектором кадрової роботи 06.04.2015 підготовлено та подано на підпис в.о. Голови Держрибагентства України ОСОБА_7 проект Наказу про звільнення ОСОБА_4 із займаної посади, який з підпису було повернено на початку наступного робочого дня о 09:00 год. 07.04.2015. В цей же день, 07.04.2015 ОСОБА_4 було направлено лист з повідомленням про звільнення та запрошенням прибути до Держрибагентства України для ознайомлення з наказом про звільнення від 06.04.2015 №53-ТО та отримання трудової книжки.

Представник відповідача зазначив, що заява ОСОБА_4 про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням надійшла до Держрибагентства України під кінець робочого дня 15.04.2015 та була зареєстрована Сектором контролю за виконанням доручень 15.04.2015 за №16/3448. Тобто вже після видання наказу про звільнення ОСОБА_4 Наступного робочого дня, 16.04.2015 ОСОБА_4 Держрибагентством України було направлено лист за № 2-11-19/2183-15 з роз'ясненнями ситуації, що склалася та було повторно запропоновано прибути до Держрибагентства України для ознайомлення з наказом про звільнення та забрати трудову книжку.

На підставі наведеного, представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов до наступних висновків.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами п.1, 3, 9 частини 3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, в тому числі: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Предметом спору в даній справі є наказ в. о. голови Державного агентства рибного господарства України від 06.04.2015 №53-ТО про звільнення ОСОБА_4 з посади начальника Західно - Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства за власним бажанням відповідно до статті 38 КЗпП України.

Так, при вирішенні даного спору, суд встановив наступне.

На підставі заяви позивача від 09.10.2014, матеріалів стажування, листа Одеської обласної державної адміністрації від 17.10.2014 №6185/02-38/01/6238 наказом в. о. голови Державного агентства рибного господарства України від 06.11.2014 № 127-То (а.с.17) ОСОБА_4 з 06 листопада 2014 року призначено на посаду начальника Західно - Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства з посадовим окладом згідно штатного розпису як такого, що успішно пройшов стажування в порядку переведення з посади головного державного інспектора Одеського територіального відділу Західно - Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства. Присвоєно ОСОБА_4 9 (дев'ятий) ранг державного службовця.

06 квітня 2015 року в. о. голови Державного агентства рибного господарства України видано наказ №53-ТО про звільнення ОСОБА_4 з посади начальника Західно - Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства за власним бажанням відповідно до статті 38 КЗпП України. Підстава: заява ОСОБА_4 від 25.03.2015, лист Міністерства аграрної політики та продовольства України від 01.04.2015 №37-25-4-7/4928, лист Одеської обласної державної адміністрації від 02.04.2015 №1597/02-38/03/1953 (арк. справи 18, 82, 83).

В матеріалах справи наявна копія заяви ОСОБА_4 (а.с.81) про звільнення із посади начальника Західно - Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства з 25 березня 2015 року за власним бажанням, проте, як зазначив позивач, що під час розгляду питання про призначення на посаду під тиском в.о. голови Держрибагентства України він був вимушений написати заяву про звільнення за власним бажанням без зазначенням у ній дати звільнення та дати написання самої заяви. З огляду на те, що дана заява була написана під тиском та без особистого волевиявлення, 27 березня 2015 року та 07 квітня 2015 року ОСОБА_4 надіслав заяву про відкликання своєї заяви про звільнення з займаної посади (арк. справи 21, 84). Не беручи до уваги заяв позивача про відкликання заяви про звільнення, відповідачем винесено оскаржуваний наказ, у зв'язку з чим не погоджуючись з прийнятим наказом про звільнення позивач звернувся до суду за захистом порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступні норми чинного законодавства.

Відповідно до п.15 ч.1 ст.3 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Суспільні відносини, пов'язані зі створенням правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, регулює Закон України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII (далі - Закон № 3723-XII). Згідно зі статтями 9 і 30 цього Закону правовий статус окремих категорій державних службовців регулюється Конституцією України, спеціальними законами та Кодексом законів про працю України.

Статтею 1 цього Закону встановлено, що Державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про державну службу" державна служба ґрунтується на таких основних принципах: служіння народу України; демократизму і законності; гуманізму і соціальної справедливості; пріоритету прав людини і громадянина; професіоналізму, компетентності, ініціативності, чесності, відданості справі; персональної відповідальності за виконання службових обов'язків і дисципліни; дотримання прав та законних інтересів органів місцевого і регіонального самоврядування; дотримання прав підприємств, установ і організацій, об'єднань громадян.

Статтею 30 Закону України "Про державну службу" визначено підстави припинення державної служби.

Крім того, Законом України "Про державну службу" передбачено, що звільнення з державної служби може бути також проведено і з підстав, передбачених трудовим законодавством у встановленому порядку.

Статтею 5-1 КЗпП України передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством.

Згідно з ч.1 ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Слід звернути увагу, що в заяві позивача про звільнення не вказані причини звільнення, які зумовлюють неможливість продовжувати роботу на посаді до закінчення двотижневого терміну попередження про звільнення, які визначені ч.1 ст.38 КЗпП України.

Водночас працівникові дається право відкликати раніше подану заяву про звільнення за власним бажанням. Це - безумовне право працівника.

Також, слід зазначити, що Пленум Верховного Суду України в п. 12 постанови від 06.11.1992 №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснив, що працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗпП).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач скористався своїм правом відкликати раніше подану заяву про звільнення. При прийнятті оскаржуваного наказу відповідачем не врахована заява позивача про відкликання попередньо поданої заяви про звільнення, що безумовно є порушенням права позивача.

Доводи представника відповідача про те, що на момент відкликання позивачем раніше поданої заяви про звільнення вже був виданий наказ про його звільнення не впливає на правомірність винесення вказаного наказу, оскільки наявність такого не спростовує протиправності його прийняття, всупереч вимог ст.ст. 24, 38 КЗпП України. Також суд зазначає, що на підставі заяви позивача про звільнення, яка зареєстрована Західно-Чорноморської рибоохорони 25 березня 2015 року в. о. голови Державного агентства рибного господарства України видано наказ №53-ТО від 06 квітня 2015 року про звільнення ОСОБА_4, проте останнім вказаний наказ винесений неправомірно та безпідставно, тобто на 13-й день до закінчення двотижневого терміну попередження про звільнення, що є порушенням норм КЗпП України.

Згідно зі ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичної особи у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади (ст.2 КАС України).

У відповідності до вимог ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що при прийнятті оскаржуваного наказу відповідачем не врахована заява позивача про відкликання попередньо поданої заяви про звільнення, тобто оскаржуваний наказ прийнятий відповідачем необґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття такого наказу, а тому підлягає скасуванню.

Також, суд вважає, що вимога позивача щодо стягнення середнього заробітку є правомірною, та підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно до п. 32 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348).

Відповідно до п.п. «з» п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, цей Порядок застосовується у випадках вимушеного прогулу. Згідно п. 2 зазначеного Порядку, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку, який передбачає, що в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Як вбачається з довідки Західно - Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства від 20.05.2015 №797 вбачається, що за два місяці, що передували звільненню позивача, зокрема: квітень та травень 2015 року середньомісячний заробіток складає 5479,72 грн., середньоденне грошове забезпечення позивача складає 267,30 грн. Кількість днів за період вимушеного прогулу з 06.04.2015 по 20.05.2015 включно складає 29 днів вимушеного прогулу. Тому середній заробіток за час вимушеного прогулу складає: 267,30 грн.* 29 днів = 7751,70 грн.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 06 квітня 2015 року по 20 травня 2015 року у розмірі 7751,70 грн., підлягають задоволеню у повному обсязі.

У відповідності до ст. 256 КАС України суд допускає негайне виконання постанови в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 5479,72 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 6-8, 11, 23, 69, 71, 72, 86, 94, 158-163 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_4 до Державного агентства рибного господарства України, Західно-Чорноморської рибоохорони про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати Наказ в.о. Голови Державного агентства рибного господарства України від 06 квітня 2015 року №53-ТО про звільнення ОСОБА_4 з посади начальника Західно - Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_4 на посаді начальника Західно - Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства з 06 квітня 2015 року.

Стягнути з Західно-Чорноморської рибоохорони на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 06 квітня 2015 року по 20 травня 2015 року в розмірі 7751,70 грн. (сім тисяч сімсот п'ятдесят одна гривня 70 коп.).

Постанова підлягає негайному виконанню в частині поновлення ОСОБА_4 на посаді начальника Західно - Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства та в частині стягнення з Західно-Чорноморської рибоохорони на користь ОСОБА_4 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця в сумі 5479,72 грн.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано у строк, встановлений статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання її копії. Апеляційна скарга подається до Одеського окружного адміністративного суду, та одночасно її копія до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Повний текст постанови складено та підписано 25 травня 2015 року.

Головуючий суддя А.А. Радчук

Суддя В.В. Андрухів

Суддя О.А. Левчук

.