Справа № 803/4/15-а
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2015-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2015 року Справа № 876/2073/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Яворського І.О., Носа С.П.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 14 січня 2015 року за позовом ОСОБА_1 до Першого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції про визнання протиправними дій, визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, -

в с т а н о в и в :

В січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними дії Першого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції (далі - ВДВС Луцького МУЮ) щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження серії ВП № 45720224 від 04.12.2014 р., а також визнати протиправною та скасувати зазначену постанову.

Позов мотивований тим, що оскаржувана ним постанова винесена з порушенням вимог ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав для відкриття, оскільки відсутня заява стягувача про примусове виконання постанови ВДАІ. У зазначеному Законі відсутня підстава для відкриття виконавчого провадження у зв'язку з передачею провадження. Порядок передачі виконавчого документа до іншого відділу державної виконавчої служби передбачено наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012 р. «Про затвердження Інструкції з організації примусового виконання рішень».

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 14.01.2015 р. в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, її оскаржив ОСОБА_1 Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про те, що у разі повторного відкриття виконавчого провадження за наслідками його закінчення, державний виконавець не повинен перевіряти строки пред'явлення виконавчого документа до виконання та досліджувати інші обставини, як того вимагає ст.25 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, суд послався на ч.7 ст.20 цього Закону, якою регламентовано порядок передачі виконавчого провадження, при цьому залишив поза увагою Наказ Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012 р. «Про затвердження Інструкції з організації примусового виконання рішень». Тому просить скасувати постанову Волинського окружного адміністративного суду від 14.01.2015 р. та прийняти нову, якою повністю задовольнити поданий ним адміністративний позов.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, клопотання про розгляд справи за їх відсутності не подавали, тому відповідно до п.2 ч.1 ст.197 КАС України, колегія суддів вважає за можливе здійснювати розгляд справи у письмовому провадженні за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а постанова суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нової про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що постановою посадової особи органу ДАІ серії АС № 053444 від 07.10.2009 р. в справі про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.2 ст.122 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у сумі 425,00 грн. В постанові зазначено, що у разі несплати штрафу протягом 15 днів з метою примусового виконання цієї постанови органами державної виконавчої служби з порушника буде стягнуто штраф в подвійному розмірі, який становить 850 грн.

Відповідно до п.6 ч.2 ст.178 Закону України «Про виконавче провадження» вказана постанова є виконавчим документом та перебувала на виконанні у відділі Державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції (далі ВДВС Луцького РУЮ).

27.08.2013 р. старшим державним виконавцем ВДВС Луцького РУЮ Трибухом Ю.А. була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження при примусовому виконанні постанови ВДАІ серії АС № 053444, виданої 07.10.2009 р., на підставі п.10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки боржник ОСОБА_1 проживає в м. Луцьку, а виконавчий документ вирішено скерувати за належністю до ВДВС Луцького МУЮ.

08.10.2013 р. даний виконавчий документ було передано на адресу ВДВС Луцького МУЮ та отримано першим відділом 04.12.2014 р., про що свідчить відмітка на копії листа.

04.12.2014 р. головним державним виконавцем першого ВДВС Луцького МУЮ Старенько В.А. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови ВДАІ серії АС № 053444, виданої 07.10.2009 р. та надано боржнику добровільно виконати протягом семи днів з дня винесення постанови та цього ж дня направлена стягувачу ОСОБА_1 за адресою, яка вказана у виконавчому документі, а саме : АДРЕСА_1

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з ч.1 ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Проте, з матеріалів справи слідувало, що зазначений вище виконавчий документ переданий відповідачу відділом ДВС Луцького РУЮ з постановою про закінчення виконавчого провадження від 27.08.2013 р., документи надійшли до відповідача 04.12.2014 р., тобто, питання про наявність підстав для відкриття виконавчого провадження вирішувалося при надходженні виконавчих документів від стягувача саме відділом ДВС Луцького РУЮ, дії та рішення якого не охоплені зазначеним позовом, тому, на думку суду першої інстанції, не підлягали перевірці судом при вирішенні даного спору.

Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків суд першої інстанції прийшов з порушенням норм матеріального права та з неповним з'ясуванням всіх обставин по справі, виходячи з наступних міркувань.

Згідно ст.1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень, відповідно до ч.1 та ч.2 ст.2 цього Закону, покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».

Згідно ч.1 ст.6 цього Закону, державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Частиною 1 статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Як вже зазначалось вище, постанова ДАІ підлягає виконанню державною виконавчою службою відповідно до п.6 ч.2 ст.2 цього Закону.

Стаття 19 Закону України «Про виконавче провадження» визначає підстави для відкриття виконавчого провадження, згідно частини 1 якої такими є : заява стягувача або його представника про примусове виконання рішення, заява прокурора у випадках представництва інтересів громадянина або держави в суді, надходження виконавчого листа від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду в порядку, встановленому законом, а також інші передбачені законом випадки.

Частиною 1 статті 20 цього Закону передбачено, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна.

Частиною 5 цієї статті передбачено, що у разі якщо у процесі виконавчого провадження державним виконавцем отримано документальне підтвердження про зміну або встановлення місця проживання, перебування чи місцезнаходження боржника, його майна, місця його роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, та з'ясувалося, що майно боржника, на яке можна звернути стягнення, відсутнє на території, на яку поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець не пізніше наступного дня з моменту, коли йому стали відомі зазначені обставини, надсилає виконавчий документ за новим місцем проживання чи місцезнаходженням боржника, місцем його роботи чи місцезнаходженням майна боржника, про що повідомляє стягувачу.

Згідно ч.7 ст.20 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження може бути передано від одного органу державної виконавчої служби до іншого, від одного державного виконавця до іншого в порядку, встановленому Міністерством юстиції України.

Окремі питання організації виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню визначаються Інструкцією з організації примусового виконання рішень, яка розроблена відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Міністерства юстиції України. Дана Інструкція затверджена Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 р. за № 512/5 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 р. за № 489/20802 (далі - Інструкція).

У відповідності до ст.138 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі. Для встановлення обставин, зазначених у частині першій цієї статті, у судовому засіданні заслуховуються пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, досліджуються письмові та речові докази, у тому числі носії інформації із записаною на них інформацією, висновки експертів.

Як видно з матеріалів справи, позивач посилався на порушення відповідачем положень Інструкції та зазначав, що законом не передбачено такої підстави для відкриття виконавчого провадження, як передача його за належністю, про те судом було залишено поза увагою дані обставини і не надано їм відповідної правової оцінки.

Розділом VI Інструкції врегульовано порядок передачі виконавчого провадження від одного органу ДВС до іншого, від одного державного виконавця до іншого.

У відповідності до п.6.1 Інструкції, виконавче провадження може бути передано від одного органу ДВС до іншого, від одного державного виконавця до іншого у випадках, визначених Законом та цією Інструкцією.

Пунктом 6.6 Інструкції передбачено, що при передачі матеріалів виконавчого провадження до іншого органу ДВС державний виконавець або керівник виконавчої групи в день одержання матеріалів виконавчого провадження виносить постанову про прийняття виконавчого провадження до виконання, яку надсилає сторонам виконавчого провадження із супровідним листом, у якому зазначає свій робочий телефон, дні прийому та місцезнаходження органу ДВС, до якого передано виконавче провадження або при якому утворено виконавчу групу.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Згідно п.10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає закінченню.

Наслідки завершення виконавчого провадження передбачені у статті 50 цього Закону, частиною 1 якої передбачено, що такі не поширюються на випадки направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби. При цьому, завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Частиною 1 статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби.

Аналіз наведених вище обставин та нормативно-правових актів дає підстави прийти до висновку, що судом першої інстанції внаслідок неводного з'ясування всіх обставин по справі, було допущено норми матеріального та процесуального права.

Позивач в своєму адміністративному позові звертав увагу суду на ту обставину, що державним виконавцем повинна була бути винесена постанова про прийняття виконавчого провадження до виконання та продовження проведення виконавчих дій, а не постанови про відкриття виконавчого провадження, при винесенні якої слід було б дотримуватися вимог статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» щодо з'ясування обставин дотримання строку пред'явлення виконавчого документа до виконання, відповідність його вимогам, передбачених цим Законом, і пред'явлення до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Проте, дана обставина була залишена судом першої інстанції поза увагою та не надано правової оцінки таким доводам позивача.

Однак, наведені обставини та доводи апелянта не дають суду підстав прийти до висновку, що при винесенні оскаржуваної постанови державним виконавцем були допущені такі порушення, які б свідчили про неправомірність його дій, а тому в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити.

Згідно ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст.202 цього Кодексу підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, через що постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позову.

Керуючись ст.ст.160, 195, 197, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 14 січня 2015 року по справі № 803/4/15-а скасувати та прийняти нову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Першого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції про визнання протиправними дій, визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження - задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову Першого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції серії ВП № 45720224 від 04.12.2014 р. про відкриття виконавчого провадження.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : Р.В.Кухтей

Судді : І.О.Яворський

С.П.Нос