Справа № 826/2501/15
Суддя: Літвіна Н. М.
Дата ухвалення: 2015-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/2501/15 Головуючий у 1-й інстанції: Іщук І.О. Суддя-доповідач: Літвіна Н. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого - судді Літвіної Н.М.

Суддів Коротких А.Ю.

Хрімлі О.Г.

при секретарі Соловіцькій І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 березня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 березня 2015 року у задоволенні адміністративного позову - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач - ОСОБА_3, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, наказом Головного управління транспорту та зв'язку № 5-к від 31 грудня 2010 року ОСОБА_3 призначено на посаду заступника начальника управління транспорту та пасажирських перевезень - начальника відділу координації роботи пасажирського транспорту.

Позивач посилався на те, що 01 січня 2011 року займав посаду заступника начальника управління транспорту та пасажирських перевезень - начальника відділу координації роботи пасажирського транспорту, державний службовець 9-го рангу.

Внаслідок виникнення певних протиріч між позивачем та керівним складом Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) позивачем було внесено пропозицію про припинення за угодою сторін трудових відносин позивача з відповідачем.

Наказом Департаменту транспортної інфраструктури № 62-К від 04 грудня 2014 року ОСОБА_3 надано невикористану частину щорічної основної відпустки за період з 30 жовтня 2012 року по 29 жовтня 2013 року на 2 календарні дні та за період роботи з 30 жовтня 2013 року по 29 жовтня 2014 року на 28 календарних днів (усього 30 календарних днів) з 05 грудня 2014 року по 03 січня 2015 року з наступним звільненням.

Наказом Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 2В від 05 січня 2015 року, у зв'язку із перебуванням позивача на лікарняному упродовж відпустки дату звільнення позивача було відтерміновано на 22 січня 2015 року.

23 січня 2015 року позивач отримав трудову книжку та виявив, що в ній зроблено трудовий запис з формулюванням «звільнено за власним бажанням», що не відповідає формулюванню вказаному ним у заяві про звільнення.

В зв»язку з чим звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України - працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) - не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року справа № 6-157цс12.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач подав заяву про звільнення за угодою сторін.

Натомість під час підготовки наказів про звільнення та здійснення записів в трудову книжку було допущено помилку та зроблено запис про звільнення за власним бажанням.

Враховуючи зазначене, 10 березня 2015 року Департаментом транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було видано наказ № 17-к, яким внесені зміни до наказу про звільнення позивача, а саме: змінено підставу звільнення позивача на «за згодою сторін».

12 березня 2015 року позивачу направлено лист з проханням з'явитись до Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) для внесення відповідних змін до трудової книжки.

Так, наказом Департаменту транспортної інфраструктури № 17-к від 10 березня 2015 року було внесено зміни до наказів № 57-к від 04 грудня 2014 року, № 58-к від 04 грудня 2014 року та наказу № 2-в від 05 січня 2015 року, а саме: внесено зміни до наказу № 58-к від 04 грудня 2014 року «Про надання відпустки з наступним звільненням ОСОБА_3», а саме: п. 1 викладено в наступній редакції: «Надати ОСОБА_3 - заступнику начальника управління транспорту та пасажирських перевезень - начальнику відділу координації пасажирського транспорту невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 30 жовтня 2012 року по 29 жовтня 2013 року на 2 календарних дні, невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 30 жовтня 2013 року по 29 жовтня 2014 року на 28 календарних днів (усього 30 календарних днів) з 05 грудня 2014 року по 03 січня 2015 року з наступним звільненням за угодою сторін згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України».

Внесено зміни до наказу № 2-в від 05 січня 2015 року «Про перенесення відпустки ОСОБА_3 та надання відпустки ОСОБА_3», а саме: п. 1 викласти в наступній редакції: «В зв'язку з хворобою, що засвідчена листами непрацездатності, перенести частину відпустки, наданої ОСОБА_3 - заступнику начальника управління транспорту та пасажирських перевезень - начальнику відділу координації пасажирського транспорту наказом № 58-к від 04 грудня 2014 року «Про надання відпустки з наступним звільненням ОСОБА_3», тривалістю 17 календарних днів за період роботи з 30 жовтня 2013 року по 29 жовтня 2014 року на період з 05 січня 2015 року по 22 січня 2015 року. Датою звільнення за згодою сторін згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України вважати 22 січня 2015 року». Відповідні записи до трудової книжки внести негайно при наданні трудової книжки.

Копія наказу № 17-к від 10 березня 2015 року та лист № 053-1912 від 10 березня 2015 року було направлено ОСОБА_3 рекомендованим листом, про що свідчить наявний в матеріалах справи опис поштового відправлення.

Враховуючи вищенаведене, відповідачем було допущено помилку під час виготовлення наказів № 62-К та № 2В від 05 січня 2015 року, яка була виправлена шляхом внесення виправлень згідно наказу № 17-к. від 10 березня 2015 року.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не з'являвся на роботу, не звертався з заявою про виправлення помилки у наказі та трудовій книжці, не повідомляв відповідача про наміри повернутися до виконання своїх посадових обов'язків.

Таким чином, трудовий договір було припинено на підставі заяви позивача, в якій він особисто просив розірвати трудовий договір за угодою сторін.

Отже, відсутні підстави для поновлення позивача на посаді заступника начальника управління транспорту та пасажирських перевезень - начальника відділу координаційної роботи пасажирського транспорту Департаменту, та, відповідно, стягнення заробітної плати за вимушений час прогулу, оскільки відповідно до ст. 235 КЗпП України орган, який розглядає трудовий спір, може поновити, на попередній роботі тільки такого працівника, який був звільнений без законної підстави.

Крім того, орган який розглядає трудовий спір, може прийняти рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу тільки при винесенні рішення про поновлення на роботі.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України - у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Проте, таке неправильне формулювання було виправлено відповідачем самостійно.

Враховуючи вищевикладене в діях відповідача не вбачається ознак неправомірності, а тому вимоги позивача щодо відшкодування йому моральної шкоди є безпідставним, оскільки відповідно до ст. 237 КЗпП України моральна шкода відшкодовується роботодавцем у разі порушення законних прав працівника, яке призвело до моральних страждань, втрати життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Так, позивач не довів порушення його законних прав, та не довів, що неправильне формулювання причини припинення трудових відносин призвело до моральних страждань, який саме характер такі моральні страждання мали; які саме позивач поніс втрати, яких саме життєвих зв'язків, а також не доведено наявність причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та такими втратами.

А тому, підстави для задоволення адміністративного позову ОСОБА_3 відсутні.

Виходячи із вимог ст. 71 КАС України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 березня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України в порядку і строки, встановлені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя Літвіна Н.М.

Судді Коротких А.Ю.

Хрімлі О.Г.

Повний текст ухвали виготовлений 02 червня 2015 року.

Головуючий суддя Літвіна Н. М.

Судді: Хрімлі О.Г.

Коротких А. Ю.