Справа № 804/16379/13-а
Суддя: Кошіль В.В.
Дата ухвалення: 2015-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" травня 2015 р. м. Київ К/800/12827/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого Кошіля В.В.

Суддів Борисенко І.В.

Моторного О.А.

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фактор»

на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11.03.2015

у справі № 804/16379/13-а

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фактор»

до Державної податкової інспекції у Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фактор» звернулось до суду з позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Державної податкової інспекції у Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області № від 01.08.2013 та № від 18.10.2013.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.12.2013 позов задоволено; визнано протиправними та скасовано спірні податкові повідомлення-рішення, з мотивів обґрунтованості позовних вимог.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11.03.2015 постанову суду першої інстанції скасовано; прийнято нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог, з підстав правомірності прийняття спірних податкових повідомлень-рішень.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову суду першої інстанції, як таку, що прийнята з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Представники сторін в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце судового засідання були повідомлені належним чином.

В зв'язку з цим, касаційний розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, за результатами проведеної документальної позапланової невиїзної перевірки ТОВ «Фактор» з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість та податку на прибуток по взаємовідносинах з ТОВ «ТПК «ПРАЙД» за період з 01.11.2011 по 31.12.2011, складено акт за № 1629/222/31959328 від 27.06.2013, в якому зафіксовані порушення: абз. «а» п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, абз. «а» п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість на загальну суму 674 819 грн., у т.ч.: по декларації за листопад 2011 року на суму 326 538 грн.; по декларації за грудень 2011 року на суму 348 281 грн.; пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14, пп. 135.5.4 п. 135.5 ст. 135, ст. 138, ст. 139, ст. 140, ст. 142, ст. 143 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток за IV квартал 2011 року на суму 1 638 627 грн.

На підставі результатів проведеної перевірки та процедури адміністративного оскарження, відповідно, відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення:

- № від 01.08.2013 про визначення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 1 012 229 грн., в т.ч.: 674 819 грн. основного платежу та 337 410 грн. штрафних (фінансових) санкцій;

- № від 18.10.2013 про визначення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 1 638 627 грн. основного платежу.

Матеріалами справи встановлено, що між ТОВ «Фактор» (покупець) та ТОВ «ТПК «ПРАЙД» (постачальник) було укладено договір № 01/07-11 від 01.07.2010 поставки борошна та крупи.

На підтвердження виконання вказаного договору позивачем надані накладні, податкові накладні, журнал-ордер, товарно-транспортні накладні, протокол розбіжностей від 08.07.2010 до договору поставки та лист від 25.06.2013 № 25/06-1, яким повідомлено, що відповідно до укладеного договору поставки постачання товару здійснювалось за рахунок постачальника, платіжні доручення.

Висновок відповідача про порушення позивачем вимог податкового законодавства ґрунтувався на доводах про відсутність факту реального здійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ «ТПК «ПРАЙД» у листопаді-грудні 2011 року, основаних на акті перевірки ДПІ у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська від 15.11.2012 № 3433/22-2/37149085 «Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки фінансово-господарської діяльності з питань дотримання вимог податкового законодавства України з ПДВ ТОВ «ТПК «ПРАЙД» під час здійснення фінансово-господарських відносин з ПП «УКРАГРО-ТРЕЙД» за період листопад, грудень 2011 року» та наданням до перевірки невірно заповнених товарно-транспортних накладних, а саме: в рядку «Пункт навантаження» не вказано точну адресу навантаження - вказано лише м. Дніпропетровськ, в рядку «Автомобіль» відсутня інформація про тип, марку та модель автотранспортного засобу - зазначені лише державні номер автомобіля, через що факт транспортування, а також факт здійснення вантажно-розвантажувальних робіт не підтверджено, інформація про розрахунки між підприємствами на момент перевірки була відсутня.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач придбав товар для використання у власній господарській діяльності - виробництва сухариків; дефекти при заповнення товарно-транспортних накладних не можуть слугувати самостійною підставою для встановлення нереальності угоди.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, апеляційний адміністративний суд мотивував своє рішення тим, що товарно-транспортні накладні містять недоліки (не містять підпису водія щодо отримання та здачі товару; підпису особи, що відпустила товар; відомостей щодо повноважень, прізвищ, посад осіб, які отримували товар), тому такі ТТН не можуть вважатись документами первинного бухгалтерського обліку у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Суд касаційної інстанції не може погодитись з таким висновком апеляційного адміністративного суду, з огляду на наступне.

Згідно з пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 цього Кодексу витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу (п. 138.2 ст. 138 ПК України).

Згідно з пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 зазначеного Кодексу не включаються до складу витрат: витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п. 198.2 ст. 198 ПК України).

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

За умови реального здійснення платником податку господарської операції з придбання товару, що призвела до об'єктивної зміни складу активів такого платника (покупця), у межах господарської діяльності, за відсутністю з боку такого платника порушення вимог наведених норм при формуванні валових витрат та податкового кредиту, підстави для позбавлення останнього права на зазначені витрати та податковий кредит відсутні.

Платник податку (покупець товару), який дотримався вимог закону щодо формування витрат та податкового кредиту не має обов'язку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням контрагентами його постачальника вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності, виконання податкових зобов'язань тощо і в подальшому зазнавати негативних наслідків у вигляді позбавлення права на валові витрати та податковий кредит. У разі коли постачальник чи його контрагенти допустили порушення вимог законодавства при веденні фінансово-господарської діяльності, то це тягне відповідальність та негативні наслідки щодо них, адже законами іншого не передбачено.

Нереальність господарських операцій з придбання платником податків товарів (робіт, послуг) має підтверджуватися належними, допустимими та достатніми доказами і не може ґрунтуватися на припущеннях, зокрема, обумовлюватись лише порушеннями контрагентами постачальника вимог законодавства при веденні фінансово-господарської діяльності або деякими дефектами в розрахункових документах, зумовленими допущеними помилками.

Усі документи в їх сукупності, складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення, які за змістом та формою відповідають вимогам закону та які відображають реальні господарські операції, належать до первинних документів бухгалтерського обліку, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, тому відсутність товарно-транспортної накладної, яка не є обов'язковим первинним документом, що складається під час здійснення господарської операції з поставки товару або помилки в її оформленні, за наявності належних первинних документів на поставку товару, не може бути самостійною підставою для висновку про безтоварний характер господарських операцій.

В судовому порядку досліджено питання щодо фактичного вчинення господарських операцій між позивачем та його безпосереднім постачальником з поставки товару, в результаті чого встановлено, що такі операції мали реальний характер, підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Викладене дозволяє погодитись з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

За таких обставин, касаційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Фактор» підлягає задоволенню, постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11.03.2015 - скасуванню, а постанова Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.12.2013 - залишенню в силі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 222, 223, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фактор» задовольнити.

Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11.03.2015 скасувати та залишити в силі постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.12.2013.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута Верховним Судом України у випадках, встановлених Кодексом адміністративного судочинства України.

Головуючий В.В. Кошіль
Судді І.В. Борисенко
О.А. Моторний