Справа № 813/6282/14
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2015-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2015 року Справа № 876/2250/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Яворського І.О., Носа С.П.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Пустомитівському районі Львівської області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2015 року за позовом Управління Пенсійного фонду України у Пустомитівському районі Львівської області до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Пустомитівському районі Львівської області про спонукання до вчинення дій та стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2014 року Управління Пенсійного фонду України у Пустомитівському районі Львівської області (далі - УПФУ у Пустомитівському районі) звернулося в суд із зазначеним позовом, в якому просило зобов'язати Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Пустомитівському районі (далі - ВВДФСС від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Пустомитівському районі) включити для відшкодування до актів щомісячної звірки по особовій справі потерпілого з 01.06.2014 р. по 31.08.2014 р. на суму 381,33 грн. суму пенсії громадянина ОСОБА_1 та стягнути суму пенсії неприйнятого до відшкодування відповідачем.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 03.02.2015 р. в задоволені позову було відмовлено.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, її оскаржило УПФУ у Пустомитівському районі. Апеляційну скаргу мотивує тим, що витрати, понесені Пенсійним Фондом України у зв'язку із виплатою пенсій, передбачених ст.26 Закону України «Про пенсійне забезпечення» підлягають відшкодуванню Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві. Вказане підтверджується ст.7 Закону України «Про страхові тарифи на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», відповідно до якої органи виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві, починаючи з 1 квітня 2001 року відшкодовують органам Пенсійного Фонду України пенсії, сплачені особам, яким призначено пенсії внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання та пенсій у зв'язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання. Спільною постановою правління Пенсійного Фонду України та правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 04.03.03р. № 5-4/4 було затверджено «Порядок відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України Пенсійному Фонду України витрат, пов'язаних з виплатою пенсій по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання», що встановив механізм погодження та відшкодування таких витрат. Крім того, відповідач всупереч статей 2, 21, 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (відмовився відшкодовувати позивачу понесені ним витрати на виплату та доставку пенсій по інвалідності ОСОБА_1, що отримав трудове каліцтво за межами України, СНД/Росія за червень - серпень 2014 року. Тому просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою повністю задовольнити позов.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, клопотань про розгляд справи за їх відсутності не подали, тому відповідно до п.2 ч.1 ст.197 КАС України, колегія суддів вважає за можливе здійснювати розгляд справи у письмовому провадженні за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову без змін з наступних підстав.

З матеріалів справи видно, що в період з 01.06.2014 р. по 31.08.2014 р. позивачем здійснено виплату основного розміру пенсії по інвалідності гр. ОСОБА_1 в сумі 381,33 грн., який отримав трудове каліцтво за межами України, на території держав-учасників СНД та переїхав на постійне проживання в Україну.

Суми виплаченої пенсії включені позивачем до актів щомісячної звірки витрат по особових справах потерпілих, яким виплачено пенсії по інвалідності і внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсії у зв'язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання за період з червня по серпень 2014 року.

У зв'язку з виникненням неузгодженостей між сторонами до кожного акта складено списки осіб, пенсії яких не прийнято до відшкодування та таблиці розбіжностей, згідно яких відповідачем не прийнято вказані вище витрати до відшкодування.

Згідно вказаних списків, причиною неприйняття витрат на виплату основного розміру пенсії стало те, що громадянин ОСОБА_1 отримав трудове каліцтво за межами території України, на території держав-учасниць СНД і переїхав на постійне проживання в Україну.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позов задоволеним бути не може, оскільки страховиком, який має виплачувати пенсію по інвалідності особі, яка стала інвалідом від нещасного випадку на виробництві на території колишніх республік СРСР, а в разі виплати такої органами Пенсійного фонду України - відшкодувати останньому витрати, є Фонд соціального страхування від нещасних випадків. Разом з тим, обов'язковими ознаками трудового каліцтва є ушкодження здоров'я, викликане впливом зовнішньої сили й пов'язане з виконанням трудових обов'язків, або ж нещасний випадок, пов'язаний з роботою. Однак, із матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 не міг отримати трудового каліцтва на виробництві у 1979 році, оскільки він у період з травня 1978 року по травень 1980 року проходив військову службу в Радянській Армії.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції, з огляду на таке.

Ураховуючи положення статей 1, 4, 25 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР (далі - Основи), пенсія по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання є наслідком страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, належним страховиком, відповідно до статті 25 Основ є Фонд, що також передбачено статтею 21 Закону № 1105-XIV, яка визначає перелік соціальних послуг та виплат, які здійснюються та відшкодовуються Фондом.

Згідно з частиною четвертою статті 26 Основ, якщо після призначення застрахованій особі матеріальної допомоги чи надання соціальних послуг між страховиками виник спір щодо понесених витрат, виплата здійснюється страховиком, до якого звернулася застрахована особа. При цьому неналежний страховик має право звернутися до належного страховика щодо відшкодування понесених ним витрат.

Аналогічне правило закріплене частиною другою статті 24 Закону № 1105-XIV, відповідно до пункту 5 якої якщо після призначення застрахованій особі матеріальної допомоги чи надання соціальних послуг між Фондом і страховиками з інших видів соціального страхування виникають спори щодо понесених витрат, виплата здійснюється страховиком, до якого звернувся застрахований. При цьому страховик, до якого звернувся застрахований, має право звернутися до відповідного страховика з інших видів соціального страхування щодо відшкодування понесених ним витрат.

За змістом статті 21 Закону № 1105-XIV у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні: допомогу у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю до відновлення працездатності або встановлення інвалідності; одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності або смерті потерпілого; щомісяця грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого; пенсію по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання; пенсію у зв'язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання тощо. Усі види соціальних послуг та виплат, передбачені цією статтею, надаються застрахованому та особам, які перебувають на його утриманні, незалежно від того, перебуває на обліку підприємство, на якому стався страховий випадок, як платник страхових внесків чи ні.

Відповідно до статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у сфері пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної Угоди та членів їх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Статтею 3 цієї Угоди встановлено, що всі витрати, пов'язані зі здійсненням пенсійного забезпечення за даною Угодою, несе держава, яка надає забезпечення.

За змістом цієї норми взаємні розрахунки між державами можуть проводитися лише на підставі двосторонніх договорів.

Таким чином, витрати, понесені органами ПФУ у зв'язку із виплатою та доставкою пенсій по інвалідності від трудового каліцтва (у тому числі й пенсій особам, які стали інвалідами від нещасного випадку на виробництві на території колишніх республік СРСР) підлягають відшкодуванню за рахунок Фонду як належного страховика від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання.

Вказані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України викладеній у постанові від 12.11.2013 р. № 21-394а13.

Відповідно до ч.1 ст.244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України.

Однак, як вірно зазначив суд першої інстанції, обов'язковими ознаками трудового каліцтва є ушкодження здоров'я, викликане впливом зовнішньої сили й пов'язане з виконанням трудових обов'язків, або ж нещасний випадок, пов'язаний з роботою.

Як було встановлено судом першої інстанції, згідно ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.12.2014 р. УПФУ у Пустомитівському районі на підтвердження трудового стажу ОСОБА_1 надано Протокол-рішення, з записів № 4, 5 якого вбачається, що з 02.06.1977 р. по 18.05.1978 р. ОСОБА_1 прийнятий в «мехмастерскую» слюсарем третього розряду, звідки звільнений Наказом № 48 від 15.05.1978 р.у зв'язку з призовом в ряди Радянської Армії. Згідно запису № 6, ОСОБА_3 з 22.05.1978 р. по 14.05.1980 р. проходив дійсну військову службу у Радянській Армії, що він сам не заперечив у судовому засіданні суду першої інстанції.

Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 у період з травня 1978 року по травень 1980 року проходив військову службу в Радянській Армії. У вказаний період питання військового обов'язку та військової служби регулювалися Законом СРСР «Про загальний військовий обов'язок».

Статтею 71 цього Закону було визначено, що громадяни звільняються від роботи в установленому порядку на час виконання обов'язків, пов'язаних з військовим обліком, припискою до призовних дільниць, призовом на дійсну військову службу, навчальні та перевірочні збори, а також командирські заняття. За робітниками, службовцями і колгоспниками, що залучаються до виконання зазначених обов'язків, зберігається середній заробіток за місцем їх постійної роботи.

Таким чином, судом першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги доводи позивача щодо отримання ОСОБА_1 трудового каліцтва на виробництві у 1979 році, оскільки він, як встановлено судом та ним не заперечувалось, у період з травня 1978 року по травень 1980 року проходив військову службу в Радянській Армії.

Таким чином, судом першої інстанції зроблено вірний висновок, що ОСОБА_1, якому УПФУ у Пустомитівському районі виплатило пенсію по інвалідності від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, не мав права на її отримання, відтак, відповідач правомірно не прийняв до відшкодування витрати на виплату та доставку вищезазначеної пенсії такій особі.

Вказана висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, висловленій в постанові від 08 липня 2014 року по справі № 21-240а14.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу чи постанову без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Аналізуючи чинне законодавство та обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволені позовних вимог Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 183-2, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Пустомитівському районі Львівської області залишити без задоволення, а постанову постанову Львівського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2015 року по справі №813/6282/14 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : Р.В.Кухтей

Судді : І.О. Яворський

С.П.Нос