Справа № 2а/0270/2190/12
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2015-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

15 травня 2015 р. Справа № 2а/0270/2190/12

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Яремчука К.О.,

за участі секретаря судового засідання Крисько І.В.,

представника позивача Валька Ю.В.,

представника відповідача 2 Тушевської Н.С.,

у відсутність представника відповідача 1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_3

до: управління Пенсійного фонду України у м.Хмільнику та Хмільницькому районі, Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області

про: визнання протиправними дій та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

14.05.2012 до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом звернулася ОСОБА_3 до управління Пенсійного фонду України в місті Хмільнику та Хмільницькому районі Вінницької області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, про визнання дій протиправними і стягнення з Державного бюджету України 13208,75 грн. сплаченого збору на обов'язкове державне пенсійне страхування.

В обґрунтування позову позивач послалася на те, що 09.10.2010 з метою реєстрації придбаного автомобіля марки Toyota LC-150 Luxe, 2010 року випуску, вона сплатила кошти в сумі 13208,75 грн., що суперечить вимогам статті 1 Закону України "Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування", відповідно до якої такий збір сплачується при відчуженні автомобіля, а не при його купівлі.

Як зазначила позивач, при зверненні до управління Пенсійного фонду України в м. Хмільнику та Хмільницькому районі із заявою про повернення сплачених коштів їй було відмовлено з посиланням на Порядок сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.11.1998 № 1740 (далі - Порядок № 1740).

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 31.05.2012, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 18.08.2012, позов задоволено шляхом визнання протиправними дій управління Пенсійного фонду України в місті Хмільнику та Хмільницькому районі Вінницької області щодо відмови вжити передбачені чинним законодавством заходи з метою повернення помилково сплаченої суми збору на обов'язкове державне пенсійне страхування при купівлі легкового автомобіля; стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 13208,75 грн. сплаченого збору на обов'язкове державне пенсійне страхування.

Проте, ухвалою від 19.02.2015 Вищий адміністративний суд скасував постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 31.05.2012 та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 18.08.2012, а справу направив до суду першої інстанції на новий розгляд.

При цьому, підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій слугувало те, що приймаючи рішення про стягнення помилково сплаченого збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з Державного бюджету України, суд першої інстанції не залучив до участі у справі в якості відповідача державний орган, уповноважений розпоряджатися державними коштами - Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, а погодився з його участю у справі лише як третьої особи, у той час як зобов'язання за рішенням суду не можуть покладатися на осіб, які не є сторонами у справі.

В ході нового судового розгляду суд ухвалою від 03.04.2015, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, залучив до участі у справі в якості другого відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник управління Пенсійного фонду України в м. Хмільнику та Хмільницькому районі в судове засідання не прибув, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Крім того, просив суд відмовити в задоволенні адміністративного позову у повному обсязі з урахуванням поданих заперечень, у яких звернув увагу на те, що орган пенсійного фонду позбавлений можливості прийняти рішення щодо повернення грошових коштів позивачеві, оскільки такими повноваженнями наділене територіальне управління Державного казначейства України.

Представник Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області в судовому засіданні заперечував проти стягнення на користь позивача з Державного бюджету України 13208,75 грн. помилково сплаченого збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, зазначивши, що ця сума вже повернута позивачу.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши адміністративну справу, суд встановив наступне.

06.10.2010 ОСОБА_3 придбала легковий автомобіль марки Toyota LC-150 Luxe, 2010 року випуску, при реєстрації якого 09.10.2010 сплатила збір на обов'язкове державне пенсійне страхування у розмірі 3% вартості автомобіля, що склало 13208,75 грн.

При зверненні із заявою про повернення помилково сплачених коштів (збір на обов'язкове державне пенсійне страхування у розмірі 3% вартості автомобіля) листом від 27.04.2012 № 2697/06-32/09 управління Пенсійного фонду України в м. Хмільнику та Хмільницькому районі позивачеві повідомило, що відсутні правові підстави для їх повернення з посиланням на Порядок № 1740, яким визначено, що платниками збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій з відчуження легкових автомобілів є підприємства, установи та організації всіх форм власності, а також фізичні особи, які набувають право власності на легкові автомобілі, зокрема, шляхом купівлі легкових автомобілів, у тому числі у виробників або торговельних організацій (крім випадків забезпечення автомобілями інвалідів згідно із законодавством).

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходив з такого.

Частиною 7 статті 1 Закону України "Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування" від 26.06.1997 № 400/97-ВР (далі - Закон № 400/97-ВР), якою визначено вичерпний перелік осіб - платників збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, передбачено, що платниками збору є юридичні та фізичні особи при відчуженні легкових автомобілів, крім легкових автомобілів, якими забезпечуються інваліди, та тих автомобілів, які переходять у власність спадкоємцям за законом.

Натомість, відповідно до пункту 12 Порядку № 1740 платниками збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій з відчуження легкових автомобілів є підприємства, установи та організації всіх форм власності, а також фізичні особи, які набувають право власності на такі автомобілі, зокрема, шляхом їх купівлі, у тому числі у виробників або торгівельних організацій (крім випадків забезпечення автомобілями інвалідів згідно із законодавством).

При цьому, за правилами частини 3 статті 3 Закону № 400/97-ВР платники збору при відчуженні легкових автомобілів сплачують цей збір на рахунки з обліку коштів спеціального фонду державного бюджету, відкриті в управліннях Державного казначейства в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі. Ці кошти в установленому порядку зараховуються до спеціального фонду державного бюджету і використовуються згідно із законом про Державний бюджет України.

Отже, на час виникнення спору положення Порядку суперечили вимогам Закону № 400/97-ВР у частині регулювання правовідносин зі сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій з відчуження легкових автомобілів.

Відповідно до частини 4 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Враховуючи наведене та виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при вирішенні цього спору застосуванню підлягають положення Закону № 400/97-ВР, яким не передбачено сплату збору на обов'язкове державне пенсійне страхування юридичними та фізичними особами при здійсненні операцій з придбання легкового автомобіля.

Відтак, суд дійшов висновку, що 09.10.2010 позивач помилково сплатила збір на обов'язкове державне пенсійне страхування в розмірі 13208,75 грн.

Механізм повернення коштів, помилково зарахованих до державного бюджету, закріплено у Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженому наказом Державного казначейства України від 10 12.2002 № 226 (чинному на час виникнення спірних відносин).

Пунктами 3, 5 вказаного Порядку № 226 визначено, що повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету платежів у національній валюті здійснюється органами Державного казначейства України з відповідних рахунків, відкритих в цих органах, за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету або поданням платника податків, зборів (обов'язкових платежів).

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.02.2011 № 106 "Деякі питання ведення обліку податків і зборів (обов'язкових платежів) та інших доходів бюджету" з огляду на коди бюджетної класифікації, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 14.01.2011 № 11, органом, який забезпечує здійснення постійного контролю за правильністю та своєчасністю надходження до державного бюджету збору під час набуття права власності на легкові автомобілі, а також ведення обліку таких платежів у розрізі платників з метою забезпечення повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного бюджету, визначено Пенсійний фонд України.

Відтак, у даному випадку повернення помилково сплаченого збору на обов'язкове державне пенсійне страхування відбувається за відповідним поданням органу пенсійного фонду.

Однак, всупереч наведених положень управління Пенсійного фонду України у м. Хмільнику та Хмільницькому районі після отримання заяви ОСОБА_3 не вчинило передбачених Порядком №226 дій, а саме: внесення подання про повернення помилково зарахованих до бюджету коштів.

Положення частини 2 статті 19 Конституції України зобов'язують органи державної влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд наголошує на тому, що управлінню Пенсійного фонду України у м. Хмільнику та Хмільницькому районі як суб'єкту владних повноважень повинні бути відомі вимоги ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, на відповідність яким суд оцінює його дії (бездіяльність) і рішення. Ці вимоги можуть і повинні бути застосовані всіма суб'єктами владних повноважень безпосередньо для попереднього аналізу своїх дій і рішень.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на зазначене, беручи до уваги приписи пунктів 3 та 5 Порядку № 1740, суд дійшов до висновку про протиправну бездіяльність управління Пенсійного фонду України у м. Хмільнику та Хмільницькому районі щодо невнесення подання про повернення ОСОБА_3 помилково зарахованих до бюджету коштів.

Відтак, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльності управління Пенсійного фонду України у м. Хмільнику та Хмільницькому районі, що полягає у невнесенні подання про повернення позивачу помилково зарахованих до бюджету коштів.

Визначаючись щодо позовної вимог про стягнення на користь позивача з Державного бюджету України 13208,75 грн. помилково сплаченого збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, суд враховував таке.

Під час розгляду справи представник позивача надав суду квитанцію, з якої вбачається що позивачу повернуто з Державного бюджету України кошти в розмірі 13208,75 грн. (а. с. 139).

Відтак, задоволення такої позовної вимоги призведе до подвійного стягнення зазначеної суми на користь позивача, а тому в цій частині позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити.

Відтак, адміністративний позов належить задовольнити частково.

З урахуванням положень статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України за відсутності понесених судових витрат відсутні правові підстави вирішувати питання щодо їх компенсації.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність управління Пенсійного фонду України у м. Хмільнику та Хмільницькому районі, що полягає у невнесенні подання про повернення ОСОБА_3 помилково зарахованих до бюджету коштів.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Яремчук Костянтин Олександрович

Згідно з оригіналом

Суддя

Секретар