Справа № 2а-1670/1821/11
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2015-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2015 року м. Київ К/9991/59698/11

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Олендера І.Я., Рибченка А.О.,

при секретарі судового засідання Гончар Н.О.,

за участю за участю представників позивача ОСОБА_4, відповідача Шимко Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Гадяцької міжрайонної державної податкової інспекції Полтавської області на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 23.08.2011 у справі № 2а-1670/1821/11

за позовом Суб'єкта підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_6

до Гадяцької міжрайонної державної податкової інспекції Полтавської області

про скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Підприємцем до суду заявлений позов, з урахуванням уточнень, до Державної податкової інспекції, у якому заявлено вимоги визнати незаконними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції від 07.11.2008 № /0/691 (№ /1/691, № /2/691, № /3/691), від 07.11.2008 № /0/690 (№ /1/690), від 04.03.2009 № /2/114 (№ /3/114), від 04.03.2009 № /0/116 (№ /1/116, № /2/116, № /3/116), від 23.12.2008 № /0/792 (№ /1), від 18.05.2009 № /2 (№ /3), від 23.12.2008 № /0/793 (№ /1/793, № /2/793, № /3/793).

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 05.05.2011 позовні вимоги задоволено частково: податкові повідомлення-рішення № /2/500 від 18.05.09 р. та № /3/528 від 23.07.09 р., якими позивачу було нараховані податкові зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб за визнані протиправними і скасовані, в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Апеляційний адміністративний суд постановою від 23.08.2011 судове рішення першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасував і в цій частині позов задовольнив, в іншій частині судове рішення першої інстанції залишив без змін.

Не погодившись із судовим рішенням апеляційної інстанції, відповідач до Вищого адміністративного суду України подав касаційну скаргу, де, з посиланням на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, порушує питання скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі судове рішення першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді, перевіривши повноту встановлених обставин справи та правильність їх юридичної оцінки судами, Вищий адміністративний суд України не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями, підставою для прийняття оспорюваних позивачем податкових повідомлень-рішення через дріб "0" та наступних в часі податкових повідомлень-рішень, прийнятих у порядку адміністративного оскарження, були висновки викладені у актах від 05.11.2008 № 267/1701/231122874, від 07.11.2008 № , від 11.12.2008 № 369/1701/НОМЕР_2, про порушення позивачем пп. 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 Закону України від 21.12.2000 № 2181-ІІІ "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами", п. 1.6 ст. 1, п. 4.1 ст. 4, пп. 7.3.1 п. 7.3, пп. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону України від 03.04.1997 № 168/97-ВР "Про податок на додану вартість", пп. 3.1.3 п. 3.1 ст.3, п. 8.1 ст. 8, пп. 9.12.2, п. 9.12 ст. 9, п. 6 ст. 19 Закону України від 22.05.2003 № 889-ІV "Про податок з доходів фізичних осіб", ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 № 13-92 "Про прибутковий податок з громадян". Порушення вказаних норм податкового законодавства полягало у несвоєчасній сплаті податкових зобов'язань; до складу валового доходу та податкових зобов'язань з ПДВ не віднесено суму, що надійшла на розрахунковий рахунок позивача від контрагента за послуги; у заниженні валових витрат внаслідок включення до їх складу суми поворотної допомоги, що були повернуті контрагентам; віднесення до складу валових витрат вартості ремонту та обслуговування техніки, що не пов'язана з отриманням доходу, оскільки вказана техніки перебувала в оренді, проте дохід від оренди був відсутній.

Скасовуючи судове рішення першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги Підприємця в тій частині, в який суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, з урахуванням обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги із поданням відповідних доказів, обґрунтовано виходив з того, що у суду першої інстанції не було законних підстав відмовляти у задоволенні позову щодо скасування податкових повідомлень - рішень № /0/690, № /1/690 без з'ясування всіх обставин у справі та без витребування у відповідача належних доказів. Також є правильною позиція суду апеляційної інстацнії щодо безпідставності прийняття податковим органом податкових повідомлень - рішень № /0/792, № /0/793 та наступних в часі повідомлень-рішень, прийнятих у порядку адміністративного оскарження через дріб 1, 2, якими позивачеві визначено податкове зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб, оскільки використання господарюючим суб'єктом спрощеної системи оподаткування та звітності надає право не сплачувати до бюджету певні податки та збори під здійснення господарської діяльність, яка вказана у свідоцтві про сплату єдиного податку, але не обмежує право такого суб'єкта на проведення іншої господарської діяльності. Тому, оскільки законодавець визнає суб'єкта підприємницької діяльності фізичну особу самостійним платником податків, то надання іншим суб'єктом підприємницької діяльності фізичною особою в оренду автотранспортного засобу за цивільно-правовим договором в межах його господарської діяльності не змінює його правовий статус як підприємця і не зобов'язує його контрагента сплачувати за нього податки та збори.

Стосовно позиції державного податкового органу, з якою погодився суд першої інстанції, щодо заниження валового доходу внаслідок того, що його складу не була включена отримана від ФГ "Жито-3" сума грошових коштів за послуги, суд апеляційної інстанції також, з урахуванням положень пп. 11.2.1 Закону № 168/97-ВР, вірно зазначив, що чинне на той час податкове законодавство не містило будь-яких застережень або обмежень щодо визначення дати першої події для збільшення валових витрат для суб'єктів господарювання, що використовують загальну систему оподаткування.

Цілком обґрунтованою є позиція суду апеляційної інстанції, що приписи ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" та ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян" не ставить у залежність право на формування платником податків витрат з фактом отримання доходу, а роблять єдине застереження - використання понесених витрат у власній господарській діяльності. При цьому судом апеляційної інстанції було встановлено, що умовами договору оренди транспортного засобу від 01.01.2008, укладеного між позивачем та ФГ "Жито-3", до обов'язку орендодавця (позивача) було віднесено проведення поточного ремонту транспортних засобів та забезпечення його ПММ (крім дизельного пального), а висновки суду першої інстанції в цій частині були зроблені за відсутності документів первинного бухгалтерського обліку, тобто належних та допустимих доказів, що є порушенням приписів Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім того, суд касаційної інстанції вважає за потрібне зазначити, що господарська операція, направлена на отримання доходу, не завжди може мати позитивний економічний ефект, що є нормальним процесом здійснення господарської діяльності.

Статтею 42 Господарського кодексу України визначено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Зі змісту пп. 1.32 ст. 1 Закону України від 28.12.1994 № 334/94-ВР "Про оподаткування прибутку підприємств" вбачається, що господарська діяльність - це будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою.

При цьому, чинне законодавство України гарантує суб'єктам господарювання вільне здійснення господарської діяльності на власний ризик та надає можливість самостійно визначати вартість продукції, що передбачається до продажу.

Отже, недосягнення мети як то отримання прибутку не може вважатися порушенням вимог чинного законодавства.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку, що витрати на ремонт та обслуговування переданих в оренду транспортних засобів, придбання запчастин для цього правомірно було віднесено позивачем до валових витрат відповідного звітного періоду.

Відповідно до наведеного суд касаційної інстанції відхиляє доводи Державної податкової інсекції, викладені у касаційній скарзі, і не вбачає підстав для скасування законного і обґрунтованого судового рішення апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Гадяцької міжрайонної державної податкової інспекції Полтавської області залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 23.08.2011 у справі № 2а-1670/1821/11 залишити без змін.

Ухвала (постанова) набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними ст. ст. 237-239 1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.В. Карась

Судді І.Я. Олендер

А.О. Рибченко