Справа № 815/2365/15
Суддя: Андрухів В. В.
Дата ухвалення: 2015-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2365/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2015 року Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Андрухіва В.В.

суддів Вовченко О.А.

Завальнюка І.В.

при секретарі Белан М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення №127-15 від 27.02.2015 року та зобов'язання вчинити дії ,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання рішення ДМС України від 27.02.2015 року № 127-15 неправомірним, його скасування, зобов'язання ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 06.04.2015 року він отримав повідомлення Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області за №188 від 19.03.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі рішення ДМС від 27.02.2015 року № 127-15.

Позивач пояснив, що є громадянином республіки Афганістан, уродженцем м. Кабул, за національністю пуштун, за віросповіданням мусульманин-суніт. Позивач зазначив, що причиною виїзду з країни громадянського походження стало побоювання за власне життя, через переслідування з боку представників терористичного угрупування «Талібан». Позивач також зазначив, що у нього з братом був магазин - дукан і таліби не давали їм працювати, вимагали від них гроші. Вони вимагали або співпрацювати з ними, або допомагати їм грошима. Батько позивача один раз дав їм гроші, та через 3-4 місяці вони знову почали вимагати гроші, але у позивача не було такої можливості та більше грошей вони не давали. Таліби сказали батькові позивача, що він воював проти них, був членом комуністичної партії, військовим та вимагали 30 000 доларів, але батько позивача сказав, що такої суми в нього немає. Таліби сказали, якщо позивач не дасть їм гроші, нехай один із синів воює разом з ними, на їх боці проти держави. У сім`ї позивача не було можливості дати їм ці гроші та воювати проти держави вони також не хотіли. Позивач зателефонував своєму дяді, який проживає в Україні, і він вислав запрошення на його ім`я та на ім`я його брата, після чого вони в 2005 році виїхали до України.

Позивач вважає вищевказане рішення відповідача незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки воно приймалось без врахування та без дослідження всіх обставин, які мають значення і стосуються справи, з формальних підстав, внаслідок чого порушені його права.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в адміністративному позові.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позову, вважаючи його необгрунтованим, та просила відмовити у його задоволенні у повному обсязі.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та надані докази, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд вважає, що у задоволенні позову належить відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Афганістану, уродженцем м.Кабул, на момент вибуття з країни громадянського походження проживав у провінції Хост, за національністю пуштун, за віросповіданням мусульманин-суніт. Рідна мова - пушту, також володіє російською мовою та урду. Неодружений, дітей не має. В період з 1989 по 1995 роки навчався в школі "Мотавасіта" в пров. Хост, Афганістан, з 1995 по 2001 роки навчався в школі «Ліса» в пров. Хост, Афганістан.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 вибув з Афганістану 14 грудня 2005 року авіарейсом м. Кабул - м. Баку - м. Київ офіційно, на підставі національного паспорту НОМЕР_1 та одноразової візи № Y05688038. Позивач потрапив на територію України разом з братом на установчі дані ОСОБА_2.

В країні громадянського походження залишились проживати близькі родичі позивача, а саме: матір -ОСОБА_3 - 1956 р.н. пров. Хост, Афганістан, батько - ОСОБА_4 - 1950 р.н. пров. Хост, Афганістан, сестра - ОСОБА_5 -1984 р.н. пров. Хост, Афганістан.

19.07.2006 року ОСОБА_1 звернувся до Управління міграційної служби в Одеській області із заявою № 37 про надання захисту в Україні.

06 березня 2007 року у відповідності до абз. 5 ст.10 Закону України "Про біженців" Державним комітетом України у справах національностей та міграції прийнято рішення №948 про про відмову особі у наданні статусу біженця в Україні.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 18.10.2010 року по справі № 2а-1991/08 позивачу відмовлено у визнанні нечинним рішення Державного комітету України у справах національностей та міграції від 06.03.2007 року №984 та зобов'язання відповідача надати статус біженця. Вказана постанова набрала законної сили.

28.03.2014 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Управління у справах біженців ГУДМС України в Одеській області із заявою № 78 про надання захисту в Україні.

25 квітня 2014 року наказом № 73 заступника начальника Управління у справах біженців ГУДМС України в Одеській області у відповідності до ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прийнято рішення здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, громадянину Афганістану ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, особова справа №2014OD0078.

05 січня 2015 року за результатами розгляду особової справи №2014OD0078 громадянина Афганістану ОСОБА_1 Управлінням у справах біженців ГУДМС України в Одеській області на підставі абз. 4 п.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" складено висновок щодо відмови громадянину Афганістану ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

27 лютого 2015 року рішенням Державної міграційної служби України № 127-15 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст. 1 Закону відсутні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до пункту 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" - особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

В порушення вимог Директиви Ради Європейського Союзу від 27.04.2004 № 8043/04 позивачем наводилися суперечливі факти, що викликає у суду обґрунтовані сумніви у правдоподібності тверджень позивача.

Зокрема, під час першого звернення за захистом в Україні в 2006 році, в заяві від 19.07.2006 року позивач стверджував, що перший лист із погрозами від талібів його батько знайшов на подвір'ї свого будинку. Батько заявника передав вказану у листі суму, 3000 доларів, та віддав її чоловікам у мечеті. Другий лист із погрозами від талібів родина позивача отримала через один рік, в ньому висувались вимоги щодо приєднання позивача та його брата до талібів або сплати матеріальної допомоги на їхню користь у вигляді 3000-3500 доларів. Третій лист із погрозами позивач отримав через сім місяців, таліби вимагали від родини заявника 25000 доларів. Під час повторного звернення 28.03.2014 року позивач розповів, що перший лист з грозами від талібів, в якому йшла мова про викрадення або вбивство позивача та його брата, батькові позивача підкинули в мечеті, яку відвідувала родина позивача. Лист було адресовано на ім'я батька позивача. Щоб відкупитись від талібів, батько позивача сплатив 3000 доларів, написавши листа талібам та залишивши гроші в мечеті. Другий лист із погрозами на адресу позивача та його брата надійшов через півтора - два місяці. На цей раз таліби вимагали від родини позивача суму у вигляді 20000 доларів, позивачу невідомо, чи сплатив його батько ці гроші талібам. Через півтора - два місяці таліби знову підкинули листа, в якому вимагали від позивача та його родини 30000 доларів.

Крім того, під час звернення за захистом в Україні в 2006 році, в заяві від 19.07.2006 року позивач надав інформацію щодо свого викрадення, а саме, вночі до його будинку прийшли невідомі в масках, зв'язали позивача та його брата, зав'язали їм очі, вивели з будинку, посадили до автомобіля та привезли до якоїсь кімнати. У полоні позивач та його брат перебували протягом 11-12 діб, після чого їх разом із братом вивезли в автомобілі та залишили в центрі міста. Під час повторного звернення 28.03.2014 року позивач розповів, що через відмову батька сплатити талібам гроші, позивача та його брата було викрадено талібами. Позивача та брата із зав'язаними очима пішки привели до старого будинку у лісі. За словами позивача, у полоні вони перебували протягом 3-4 днів, після чого їх із братом пішки вивели із будинку та залишили у місті.

Тобто, під час 1-го та 2-го звернень за захистом позивач надав інформацію про обставини вимагання талібами грошей, викрадення та тримання його з братом в полоні, яка істотно відрізняється одна від одної, що свідчить про неправдивість тверджень позивача.

Також під час звернення за захистом в Україні в 2006 році, в заяві від 19.07.2006 року позивач стверджував, що після визволення з полону до моменту фактичного виїзду з Афганістану пройшло 7-8 місяців. Протягом цього часу позивач та його брат проживали у м. Кабул та чекали на оформлення документів для виїзду до України. Під час повторного звернення 28.03.2014 року позивач розповів, що викрадення талібами сталося восени 2005 року, в жовтні 2005 року він отримав запрошення до України та фактичний виїзд з Афганістану відбувся 14.12.2005 року, але під час додаткового протоколу співбесіди, позивач стверджував, що викрадення відбулось влітку 2005 року, через півтора-два місяці після визволення, він виїхав з Афганістану.

Викладені суперечності в поясненнях позивача суд також вважає істотними.

Проведеним аналізом інформації з відкритих компетентних джерел по країні походження, а саме звіту Європейського бюро з питань надання притулку - «Афганістан. Стратегії Талібану - вербування бойовиків» (адреса доступу http://www. refworld. org. ru/pdfid/52f4aa844. pdf) встановлено, що випадки примусового вербування молоді бойовиками радикального руху «Талібан» не є характерними в сучасному Афганістані: Місцеві та незалежні польові командири, лідери племені і духовні особи в основному сприяють поповненню військових сил повстанців в Афганістані. В цілому можна стверджувати, що місцеві структури- командир, плем'я, сім'я або медресе - є головними центрами вербовки бійців. В основному застосування Талібаном прямого насильства або лестощів за відмову приєднатися до їх армії не характерно для нинішнього повстання в Афганістані. Зустрічаються випадки примусового вербування бойовиків, але вони скоріше являють собою виключення.

Таліби розглядали табори біженців як єдині місця, де вони могли вдатися до примусового набору бійців. Таліби змушували сім'ї відправляти одного чоловіка на службу. Примусове вербування не було характерною рисою конфлікту. Повстанці вдавалися до такої практики в одиничних випадках. Використання прямого примусу відбувалося тільки в районах, що знаходяться під їх контролем, щоб змусити чоловіків служити в якості охоронців.

У ході місії з розслідування обставин в Афганістані, проведеної з 25 лютого по 4 березня 2012 року Датської імміграційною службою, Афганська незалежна комісія з прав людини (Afghanistan Independent Human Rights Commission) заявила, що «немає ніяких повідомлень про примусове вербування з боку талібів, і більшість новобранців приєдналися добровільно» (Giustozzi, A., Ibrahimi, N. (http://www.areu.org.af/EditionDetails.aspx? EditionId=573&ContentId=7&Paren tId=7&Lang=en-US) Landinfo (http://www. landinfo. по/asset/1985/1/1985_l.pdf) Danish Immigration Service (http://www.nyidanmark.dk/NR/rdonlyres/3FD55632-770B-48B6-935C-827E83C18AD8/0/FFMrapportenAFGHANISTAN2012Final. pdf).

Враховуючи вищевикладене, не можливо достовірно підтвердити наявність будь-яких переслідувань позивача з боку представників угрупування «Талібан» або інших державних чи недержавних агентів.

На даний час деякі міжнародні правозахисні організації розглядають наявну ситуацію в Афганістані з позиції «внутрішнього збройного конфлікту не міжнародного характеру» (http://www, refworld. org/docid/511 e1 ecc2. html), а саме: «В Афганістані триває збройний конфлікт неміжнародного характеру, в якому Афганським національним силам безпеки (AНСБ), які підтримуються міжнародними збройними силами, протистоїть ряд антиурядових формувань (АПФ), а саме, рух Талібан, мережа Хаккані і Хезб-і-Ісламі Гульбудин Хекматіяр.»

Приймаючи до уваги постійне місце проживання заявника та проаналізувавши інформацію по країні походження, суд дійшов висновку, що соціально-політична ситуація по регіонах Афганістану має відмінності з точку зору зменшення напруженості та поступового покращення ситуації в великих містах та районних центрах країни.

Аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, в регіоні постійного проживання позивача наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти. Останнє місце проживання позивача на Батьківщині перед виїздом в Україну - столиця Афганістану м. Кабул.

Згідно рекомендацій УВКБ ООН щодо оцінки потреб міжнародного захисту стосовно шукачів притулку з Афганістану за 2013 рік (http://www.refworld. org/cgi- bin/texis/vtx/rwmain/opendocpdf.pdf?reldoc=y&docid=526792654) «Розширені критерії у відповідності з мандатом УВКБ ООН, регіональне законодавство і додаткові форми захисту: У світлі даних подій УВКБ ООН вважає, що особи, є вихідцями з районів, охоплених конфліктом між проурядовими силами і антиурядовими формуваннями, або з районів, контрольованих антиурядовими формуваннями, як описано вище, можуть потребувати міжнародного захисту. Ті особи, які не відповідають критеріям статусу біженця, що містяться в Конвенції 1951 року, можуть мати право на міжнародний захист на підставі розширених критеріїв у відповідності з мандатом УВКБ ООН по причинам серйозної загрози їх життю, фізичної недоторканності чи волі внаслідок обстановки загального насильства або подій порушують громадський порядок».

Важливим є той факт, що правоохоронні органи Афганістану проводять регулярні операції з виявлення та знищення представників терористичного угруповання «Талібан», в тому числі на території постійного місця проживання позивача - м. Кабул (http://afghanistan. ru/doc/79206.html): «КАБУЛ, 27 жовтня. За підсумками недавніх операцій Управління національної безпеки Афганістану в різних частинах країни були здобуті кілька груп бойовиків, причетних до підготовки ряду атак.» «За минулу добу афганські правоохоронні органи провели в країні серію зачисток, за підсумками яких, згідно зі звітами, були вбиті не менше 38 бойовиків «Талібану» і заарештовано ще 15. Як повідомили пресі офіційні представники Міністерства внутрішніх справ ІРА, вищезазначені операції проходили на території провинций Нангархар, Капіса, Лагман, Балх. Забуль і Гельманд.».

За наявними матеріалами справи та аналізу інформації по країні походження, суд дійшов висновку, що позивач не переслідувався в країні громадянського походження за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Тому підстав для надання позивачу статусу біженця суд не вбачає.

Стосовно додаткової форми захисту, характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну через певні причини з іншого боку.

Відповідно до пункту 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" - особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

З огляду на встановлені судом факти, неправдоподібність наданої позивачем інформації про його переслідування та неможливість повернення до країни громадянської належності, судом не встановлено існування загрози життю, безпеці чи свободі позивача ОСОБА_1 в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав позивача. Тому підстав для надання позивачу додаткового захисту суд не вбачає.

Таким чином, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення ДМС України від 27.02.2015 року № 127-15, якими позивачу ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є законним та обгрунтованим, а тому в позові ОСОБА_1 належить відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 6-9, 11, 71, 86, 159-163 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання рішення Державної міграційної служби України від 27.02.2015 року № 127-15 неправомірним, його скасування, зобов'язання ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції - протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст постанови виготовлено 25.05.2015 року.

Головуючий суддя В.В. Андрухів

Суддя О.А. Вовченко

Суддя І.В. Завальнюк

відмовити повністю

25 травня 2015 року.