Справа № 815/869/15
Суддя: Катаєва Е. В.
Дата ухвалення: 2015-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/869/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2015 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., суддів Вовченко О.А., Завальнюка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення №645-14 від 21.11.2014 року та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До суду звернувся ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України (далі ДМСУ), в якому просить визнати неправомірним та скасувати рішення ДМСУ яким йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що разом з батьком проживав у провінції Парван, де у сім'ї була земельна ділянка поряд з трасою Баргам - Кабул. Місцевий ватажок почав вимагати від батька продажу земельної ділянки, проте отримавши відмову, на адресу батька почали надходити погрози фізичної розправи. Батько звернувся до державних органів з вимогою про надання йому захисту та притягнення до відповідальності особи яка йому погрожувала, проте за деякий час батька знайшли убитим із слідами фізичного насильства. Після вбивства батька, Позивач був викрадений невідомими особами, утримувався у невідомому місці кілька днів та піддавався фізичному насильству за відмову підписувати невідомі документи. Позивач зазначив, що йому вдалося втекти з полону та побоюючись за своє життя він був змушений покинути країну громадянської належності у пошуках захисту.

Вважаючи себе біженцем він 22.11.2013 року звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, однак 30 січня 2015 року отримав Повідомлення №89 від 28.11.2014 року про прийняття ДМСУ рішення №645-14 від 21.11.2014 року про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із вказаним рішенням позивач в обґрунтування позовних вимог зазначив, що з урахуванням інформації по країні походження його побоювання стати жертвою переслідування є реальними та об'єктивними. Реальність цих обставин підтверджено багатьма висновками міжнародних організацій, а також методичними рекомендаціями УВКБ ООН при оцінці необхідності в міжнародному захисту осіб, шукаючих притулку, із Афганістану.

У судовому засіданні представник позивача та позивач надали клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження у якому підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, які викладені у позовній заяві.

Представник відповідача вирішення питання щодо продовження розгляду справи у порядку письмового провадження залишив на погляд суду.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази, суд встановив, що ОСОБА_1 є громадянином Афганістану, уродженцем провінції Парван, район Баграм село Махігір, за національністю таджик, за віросповіданням мусульманин-суніт.

З м. Кундуз (Афганістану) позивач вибув до м. Душанбе (Таджикистан) на підставі національного паспорту та туристичної візи. На територію України потрапив нелегально, поза пунктом пропуску. 19.07.2013 року позивач прибув до м. Львів звідки намагався потрапити до Республіки Польща. Під час перетину кордону позивача було затримано прикордонною службою та депортовано до України в м. Львів.

26.07.2013 року позивач звернувся за захистом до ГУ ДМС у Львівській області та був документований довідкою про звернення за захистом в Україні. 29.07.2013 року на підставі наказу №104 від 29.07.2013 року розгляд заяви про звернення за захистом було зупинено за клопотанням громадянина Афганістану ОСОБА_1. З 29.07.2013 року позивач перебував на території України нелегально.

22.11.2013 року Позивач повторно звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, яка згідно Наказу Управління від 13.12.2013 року №149 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» прийнята до розгляду.

Дослідивши заявлені позивачем обставини та інформацію про країну походження, орган міграційної служби підготував висновок, згідно з яким рекомендував Державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову громадянину Афганістану ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у результаті чого, рішенням ДМС України №869-14 від 21.11.2014 року позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд вважає, що висновок, який став підставою для прийняття рішення, яке оспорює позивач, є таким, що складений у відповідності до розділу VІ Правил: за результатом оцінки комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі заявника, та перевірки фактів, повідомлених заявником. У висновку зроблено посилання на використану інформацію про країну походження заявника, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.

Відповідач Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011 року, є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 2 Положення визначено, що ДМС України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства внутрішніх справ України, іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Міністра, а також цим Положенням.

Згідно п.7 Положення ДМС України здійснює свої повноваження безпосередньо та через головні управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління, відділи (сектори) міграційної служби в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закону України) під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Перевіряючи законність рішеня ДМСУ про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачу необхідно було з'ясувати, чи має позивач суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Оцінка таким побоюванням обов'язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

При цьому суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Суд не приймає до уваги посилання позивача як на підставу задоволення позову на обставини, які він виклав у позовній заяві з наступних підстав.

Дійсно, у відповідності до інформації по країні Афганістан антиурядові угрупування здійснюють напади на цивільне населення, яке працює в міжнародних або афганських гуманітарних організаціях, включаючи афганських національних співробітників структур ОО. Вказані особи піддавались нападам зі смертельним кінцем, викраденням та залякуванням. Афганський уряд продовжує втрачати суспільну легітимність через порушення, широке розповсюдження корупції, нездатність покращити рівень життя і відсутність прогресу у встановленні верховенства права навіть у районах, що перебувають під його контролем. Зазначене підтверджується доповідями міжнародних організацій та Методичними рекомендаціями УВКБ ООН при оцінці необхідності міжнародного захисту, шукачів притулку із Афганістану від 6.08.2013 року.

Однак, на думку суду, вся інформація свідчить про наявність порушення прав людини в країні Афганістан, погіршення криміногенної ситуації, економічного спаду в цій крайні, проте це не може бути безумовною підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули з Афганістану до України та звернулись з заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась з такою заявою.

Позивачем не доведено, що інформація по країні походження має безпосереднє відношення до нього для виришиння питання щодо надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Одразу після приїзду на територію України, заявника було затримано на території Польщі, під час спроби нелегального перетину кордону та депортовано назад до України. Звернення до міграційної служби в України позивачем роз'яснено, як тимчасову легалізація на території України.

Таким чином, на підставі встановлених обставин не можливо достовірно підтвердити наявність будь яких переслідувань позивача з боку невідомих, які за його твердженням вбили його батька або інших державних чи недержавних агентів.

З обґрунтувань позовних вимог та матеріалів особової справи позивача суд дійшов висновку, що виїзд з країни громадянського походження був обумовлений загальним станом в країні в цілому, економічними проблемами, бажання потрапити до економічно - стабільної країни, бажання покращити умови життя.

Історія позивача вважається надуманою. З матеріалів справи вбачається, що заявник не зазнавав переслідувань саме за конвенційними ознаками визначення статусу біженця.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд прийшов до висновку, що заява, яку подав ОСОБА_1 до органів міграції є логічно непослідовною, неправдоподібною та не викликає довіри, а дійсною причиною його звернення є спроба тимчасово легалізувати своє знаходження на території України.

Суд вважає, що при розгляді заяви позивача про надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту в Україні, відповідачем здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців, для встановлення інформації про заявника та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття відповідного статусу. При цьому відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 11, 72, 86,128,159-164 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення №645-14 від 21.11.2014 року та зобов'язання вчинити певні дії.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання постанови у порядку ст.160,167,185-187 КАС України.

Головуючий Катаєвої Е.В.,

Судді Вовченко О.А.

Завальнюка І.В.