Справа № 2а-1670/7465/11
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2015-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2015 року м. Київ К/9991/26985/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Карася О.В. (головуючого), Олендера І.Я., Рибченка А.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 27.02.2012 по справі № 2а-1670/7465/11

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4

до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області

про скасування податкового повідомлення рішення,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2011 року Підприємцем до суду заявлений позов про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 09.08.2011 № /11356, яким позивачеві збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість (далі - ПДВ) за основним платежем на суму 12 362,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями на суму 3 090,50 грн.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 10.11.2011 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 27.02.2012 рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення про задоволення позовних вимог Підприємця.

Не погодившись із судовим рішенням суду апеляційної інстанції, відповідач до Вищого адміністративного суду України подав касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить зазначене судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У поданих запереченнях на скаргу позивач просить її відхилити з мотивів необґрунтованості.

Під час підготовки справи до касаційного розгляду, враховуючи клопотання про заміну відповідача на правонаступника згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 № 229 "Про утворення територіальних органів Міністерства доходів і зборів", у відповідності до вимог ст. 55 Кодексу адміністративного судочинства України суд допустив заміну відповідача у справі - Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Полтавської області Державної податкової служби на його правонаступника - Кременчуцьку об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління Міндоходів у Полтавській області.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді, перевіривши повноту встановлених обставин справи та правильність їх юридичної оцінки судами, Вищий адміністративний суд України не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.

Судами першої і апеляційної інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Державною податковою інспекцією проведена позапланова невиїзна перевірка Підприємця з питань взаємовідносин з ТОВ "КреміньТрансбіт" за період з 01.08.2010 по 30.11.2010 та з ПП "Калісто" за період з 01.05.2010 по 30.09.2010, за підсумками якої складено акт від 22.0007.2011 № 5012/17-311/. На підставі цього акта Державна податкова інспекція прийняла оспорюване податкове повідомлення-рішення.

У ході зазначеної перевірки встановлено порушення позивачем пп. 7.4.1, пп.7.4.5 п. 7.4, пп. 7.5.1 п. 7.5 Закону України від 03.04.1997 № 198/97-ВР "Про податок на додану вартість" (далі -Закон № 198/97-ВР), в результаті чого занижено ПДВ на загальну суму 12362,00 грн.

Такі висновки фахівців контролюючого органу вмотивовано тим, що фактично господарські операції між позивачем та його контрагентами ТОВ "КреміньТрансбіт", ПП "Калісто" є безтоварними та не спричинили настання реальних правових наслідків, оскільки вказані контрагенти не знаходяться за юридичною адресою, не мають необхідних умов для здійснення господарських операцій (основних засобів, трудових ресурсів, виробничих, складських приміщень, транспортних засобів), а отже, на думку контролюючого органу, фактично проведено транзитні фінансові потоки, що спрямовані лише на отримання податкової вигоди. Вищезазначене свідчить про порушення позивачем ст. 203, ст. 215, ст. 228 Цивільного кодексу України в частині недодержання вимог зазначених статей в момент вчинення правочину, а отже такий правочин є нікчемним та не породжує правових наслідків, зокрема, і щодо формування податкового кредиту.

Розв'язуючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що первинні бухгалтерські та податкові документи, які були складені та підписані між позивачем та контрагентами не підтверджують фактичне отримання товару Підприємцем, використання придбаного товару у власній господарській діяльності, а отже виписані без наміру створити реальні правові наслідки в рамках господарської діяльності.

Натомість судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи було надано належну оцінку доказам, наданих позивачем та зібраних судом на підставі ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, та іншим обставинам, що спростовують позицію державного податкового органу про недостовірність даних податкового обліку платника податків. Зокрема, судом досліджено первинні документи, які є підставою для бухгалтерського обліку та податкового обліку, встановлено реальність виконання господарських операцій між позивачем та контрагентами, подальше використання позивачем придбаних товарів у власній господарській діяльності, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями належно оформлених, у відповідності до вимог ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", первинних документів (договори, видаткові та податкові накладні, рахунки-фактури, акт виконаних робіт, квитанції до прибуткових касових ордерів, банківські виписки), а транспортування придбаних матеріальних цінностей (дизельне паливо, коробка передач) підтверджується наявними товарно-транспортними накладними та подорожніми листами.

При вирішенні справи судом також враховано і правосуб'єктність сторін на час укладення спірного правочину, зокрема, контрагенти позивача (ТОВ "КреміньТрансбіт", ПП "Калісто") на момент укладення договорів були належними учасниками цивільних та господарських правовідносин та були платниками ПДВ.

Суд апеляційної інстанції також цілком правомірно зазначив, що дотримання чи неотриманням позивачем правил зберігання дизельного палива жодним чином не впливає на право позивача формувати податковий кредит на підставі належно оформлених податкових накладних.

Крім того, посилання відповідача на відсутність у суб'єктів господарювання (контрагентів) достатніх матеріальних та трудових ресурсів для здійснення господарської діяльності, чи відсутність контрагентів за місцем реєстрації не має своїм наслідком визнання укладених такими суб'єктами правочинів безтоварними чи слугувати доказом наявності у останніх такої мети як порушення норм законодавства у сфері оподаткування.

Також, необхідно зазначити, що для кваліфікації правочину за ст. 228 Цивільного кодексу України має враховуватись вина сторони, внаслідок чого необхідно довести наявність умислу у сторін при укладенні та вчиненні конкретного правочину щодо настання певних протиправних наслідків.

Посилання відповідача у акті перевірки та касаційній скарзі на статті 203, 215 Цивільного кодексу України є також безпідставними, так як зазначені норми можуть використовуватися лише при визнанні правочинів недійсними в судовому порядку.

Статтею 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Наявність чи відсутність певних обставин встановлюється на підставі будь-яких фактичних даних, що мають значення для справи, та які є доказами у розумінні ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України та відповідають висунутим процесуальним законом критеріям належності, допустимості та достовірності таких доказів, а тому, за обставин, які склалися у даній справі, визначенню правочину як такого, що є нікчемний, повинен передувати або вирок суду про притягнення учасника (учасників) такого правочину до кримінальної відповідальності, який би набрав законної сили, або рішення суду про визнання правочину недійсним.

Проте, всупереч вимогам ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідачем належних та допустимих доказів суду надано не було.

Також, колегія суддів зазначає, що позивач, як платник податку, самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та внесення ним податку до бюджету відповідно до законодавства України і не може нести відповідальність за порушення контрагентом правил здійснення господарської діяльності та/або податкової дисципліни. У разі якщо контрагентом були допущені порушення норм податкового чи норм іншого законодавства то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи.

З урахуванням вищезазначеного, а також з урахуванням наявних у платника податків первинних документів, оформлених з дотриманням вимог чинного законодавства, та фактичного руху активів в межах господарської діяльності платника податків, суд касаційної інстанції приходить до висновку про правомірність формування позивачем податкового кредиту на підставі вимог ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість".

За таких обставин переглянуте судове рішення апеляційної інстанції у справі відповідає приписам чинного законодавства, а доводи касаційної скарги визнаються непереконливими.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області відхилити.

Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 27.02.2012 по справі № 2а-1670/7465/11 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.В. Карась

Судді І.Я. Олендер

А.О. Рибченко