Справа № 802/546/15-а
Суддя: Комар Павло Анатолійович
Дата ухвалення: 2015-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

26 травня 2015 р. Справа № 802/546/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Комара П.А.,

за участю:

секретаря судового засідання: Мошняги В. І.

представника позивача: Шевченка В.В.

представника відповідача: Бойка С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "СЕГІНА"

до: Козятинської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Вінницькій області

про: визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення № від 18.11.2014 року

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов позов товариства з обмеженою відповідальністю "СЕГІНА" до Козятинської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення № від 18.11.2014 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що податкове повідомлення-рішення від 18.11.2014 року № , видане на підставі акту документальної позапланової виїзної перевірки №103/22/37258767 від 21.10.2014 року, протиправне, винесене з порушенням вимог чинного законодавства та таке, що підлягає скасуванню. Позивач вказує на те, що висловлені відповідачем в акті перевірки припущення щодо порушень ТОВ "СЕГІНА" податкового законодавства, не відповідають дійсності.

На переконання позивача, у нього наявні усі підтверджуючі реальність господарських операцій документи, які вимагає чинне законодавство. Крім того, правочини, укладені із контрагентами, є чинними та відповідають вимогам Цивільного кодексу України.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, додатково надав письмові докази в підтвердження зайнятої правової позиції та просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову з підстав викладених у письмових запереченнях, які долучені до матеріалів справи. Додатково пояснив, що встановлені перевіркою порушення діючого законодавства в дійсності мали місце. Таким чином, відповідач, приймаючи оскаржуване податкове повідомлення-рішення, діяв згідно із нормами чинного законодавства, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. А тому, на його думку, адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, судом встановлено наступне.

ТОВ "СЕГІНА" зареєстровано Калинівським районним управлінням юстиції у Вінницькій області 05.10.2010 року за номером держаної реєстрації №0000730.

На підставі направлення від 24.09.2014 року №189 виданого Козятинською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Вінницькій області Гусь Валерієм Васильовичем - заступником начальника відділу перевірок з окремих питань управління податкового аудиту Вінницької ОДПІ Головного управління Міндоходів у Вінницькій області згідно з пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78 Податкового кодексу України та наказу Козятинсьої ОДПІ від 22.09.2014 року №398 проведена позапланова виїзна документальна перевірка товариства з обмеженою відповідальністю "СЕГІНА" з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні господарських операцій з ТОВ "Київ Ліквід Петролеум" () за квітень 2014 року, ТОВ "Барилит Плюс" () за травень 2014 року, ТОВ "Талис Плюс" () за червень 2014 року та ТОВ "Антарес" () за липень 2014 року.

В ході проведеної перевірки встановлено, що ТОВ "СЕГІНА" на порушення п. 198.1, п. 198.6 ст. 198, п. 201.10 ст. 201, п. 200.1, п. 200.2 ст. 200 Податкового Кодексу України занижено суму податку на додану вартість, яка підлягає нарахуванню та сплаті до бюджету за підсумками поточного звітного (податкового) періоду з урахуванням залишку від'ємного значення попереднього звітного періоду (рядок 25) на загальну суму 11 348 339 грн.:

- в податковій декларації з ПДВ за квітень 2014 року (вх. від 19.05.2014р. № ) на суму ПДВ 115 136 грн.

- в податковій декларації з ПДВ за травень 2014 року (вх. від 02.07.2014р. № ) на суму ПДВ 5 432 733 грн.

- в податковій декларації з ПДВ за червень 2014 року (вх. від 16.07.2014р. № ) на суму ПДВ 4 642 819 грн.

- в податковій декларації з ПДВ за липень 2014 року (вх. від 20.08.2014р. № ) з урахуванням уточнюючого розрахунку податкових зобов'язань з податку на додану вартість у зв'язку з виправленням самостійно виявлених помилок (вх від 11.09.2014р. № ) на суму ПДВ 1 157 651 грн.

За результатами перевірки позивача складено Акт №103/22/37258767 від 21.10.2014 року, в якому зафіксовано порушення позивачем вимог п. 198.1, п. 198.6 ст. 198 , п.200.1, п. 200.2 ст. 200, п.201.10 ст. 201 Податкового кодексу України.

На підставі акту перевірки №103/22/37258767 від 21.10.2014 року Козятинською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Вінницькой області винесене податкове повідомлення-рішення від 18.11.2014 року № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 17 022 509,00 грн., в тому числі за основним платежем - 11 348 339,00 грн., та штрафними санкціями - 5 674 170,00 грн.

TOB "СЕГІНА" звернулося до Головного управління ДФС у Вінницькій області із скаргою на податкове повідомлення-рішення № від 18.11.2014 року Козятинської ОДПІ (Калинівське відділення).

Рішенням про результати розгляду первинної скарги, вих. № 54/10/02-32-10-04 від 15.12.2014 року, Головне управління ДФС у Вінницькій області, позивача повідомлено про залишення податкового повідомлення-рішення Козятинської ОДПІ (Калинівське відділення) № від 18.11.2014 року без змін, а скарги без задоволення.

В подальшому TOB "СЕГІНА" направлена на ім'я Голови Державної фіскальної

служби України адміністративна скарга про перегляд податкового повідомлення-рішення

та рішення про результати розгляду первинної скарги, вих. № 54/10/02-32-10-04 від 15.12.2014 року.

Рішенням Голови Державної фіскальної служби України від 20.02.2015 року за № 3545/6/99-99-10-01-04-25 про результати розгляду скарги, позивача повідомлено про залишення без змін податкового повідомлення-рішення № від 18.11.2014 року Козятинської ОДПІ, а скарги - без задоволення.

Суд, визначаючись щодо заявлених позовних вимог, заперечень відповідача та наданих у справу доказів, виходив з наступного.

Згідно п. 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Водночас статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" № 996-XIV від 16.07.1999р. визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

При цьому, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.

В свою чергу, відповідно до п. п. 14.1.181. п. 14.1. ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Пунктом 198.3. ст. 198 Податкового кодексу України визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1. ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з, зокрема, придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг (п. 198.1. ст. 198 ПК України).

Пунктом 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України визначено, що платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках певні обов'язкові реквізити.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу (п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України).

Отже, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Суд встановив, що в ході перевірки податковий орган дійшов висновку про відсутність реального здійснення господарських операцій між позивачем та контрагентами" з приводу придбання палива.

Проте, такі висновки відповідача свого підтвердження в ході судового розгляду справи не знайшли.

Досліджуючи реальність здійснення господарських операцій, суд встановив, що між позивачем та :

- ТОВ " Київ Ліквід Петролеум" укладено ідентичні договори поставки від 27.03.2014 року №33/14-П та від 20.04.2014 року №97/14-П;

- ТОВ "Барилит Плюс" укладені ідентичні договори поставки №01/38-НП від 01.05.2014 року, №01/91-НП від 01.05.2014 року та №21/42-НП від 21.05.2014 року;

- ТОВ "Таліс Плюс" укладений догові поставки №01/06-35П від 01.06.2014 року;

- ТОВ "Антарес" укладено договір поставки нафтопродуктів №ДГ-0107-43 від 01.07.2014 року.

Відповідно до зазначених договорів ТОВ " Київ Ліквід Петролеум", ТОВ "Барилит Плюс", ТОВ "Таліс Плюс" та ТОВ "Антарес" зобов'язувались передати у власність позивача нафтопродукти, а позивач - прийняти і оплатити їх вартість.

За умовами договорів, поставка нафтопродуктів здійснювалась на умовах EXW Інкотермс 2010, резервуари ПАТ "Дніпронафтопродукт" та інших нафтобаз, що належать цьому підприємству на праві власності чи користування (підпункт 4.2). Передача нафтопродуктів здійснюється шляхом підписання актів приймання-передачі (підпункт 2.1.1). Оплата нафтопродуктів здійснюється у безготівковій формі шляхом переведення коштів на рахунок продавця протягом 120 днів з дати підписання актів приймання-передачі (пункт 5.1). Ціна товару є договірною та вказується в додаткових угодах до договору (пункт 5.5).

Зокрема, на виконання взятих зобов'язань за відповідними договорами, між позивачем та контрагентами підписані та скріплені печатками додаткові угоди:

1) №00049 від 27.03.2014 року до договору № 33/14-П від 27.03.2014 року про поставку газу вуглеводневого скрапленого паливного для комунально-побутовго споживання марки СПБТ в кількості 27,010 т. на суму без ПДВ 244440,50 грн.

Всього на суму 293328,60 грн. з ПДВ, в тому числі ПДВ 48888,10 грн. ( т. 1 а.с.128).

2) №00052 від 20.04.2014 року до договору № 97/14-П від 20.04.2014 року про поставку газу вуглеводневого скрапленого паливного для комунально-побутовго споживання марки СПБТ в кількості 36,400 т. на суму без ПДВ 331240,00 грн.

Всього на суму 397488,00 грн., в тому числі ПДВ 66248,000 грн. (т 1 а.с.131).

3) №00189 від 21.05.2014 року до договору № 21/42-НП від 21.05.2014 року про поставку палива моторного альтернативного "Еліт - 95 Супер" літнього в кількості 4,280 т. на суму без ПДВ 65056,00 грн.

Всього на суму 78067,20 грн. з ПДВ, в тому числі ПДВ 13011,20 грн. (т. 1 а.с.134).

4) №000078 від 01.05.2014 року до договору № 01/38-НП від 01.05.2014 року про поставку:

- бензину автомобільного підвищеної якості А-92- Євро виду ІІ класу С товару зг. з УКТЗЕД в кількості 624,273 т. на суму без ПДВ 10206863,55 грн.;

- бензину автомобільного підвищеної якості А-95- Євро виду ІІ класу D товару зг. з УКТЗЕД в кількості 350,980 т. на суму без ПДВ 5773621,00 грн.;

- бензину автомобільного підвищеної якості А-95- Євро виду ІІ класу D товару зг. з УКТЗЕД в кількості 80,593 т. на суму без ПДВ 1325754,85 грн.;

Всього на суму 20767487 грн. з ПДВ, в тому числі ПДВ 3461247,88 грн. (т. 1 а.с.137).

5) №00141 від 01.05.2014 року до договору № 01/91-НП від 01.05.2014 року про поставку палива дизельного підвищеної якості (Євро) марки В виду ІІ код товару зг. з УКТ ЗЕД в кількості 705,724 т. на суму без ПДВ 10268284,20 грн.

Всього на суму 12321941,04 грн. з ПДВ, в тому числі ПДВ 2053656,84 грн. (т. 1 а.с.140).

6) №00056 від 01.06.2014 року до договору № 01/06-35П від 01.06.2014 року про поставку:

- бензину автомобільного підвищеної якості А-92- Євро виду ІІ класу С товару зг. з УКТЗЕД в кількості 559,396 т. на суму без ПДВ 9274785,68 грн.;

- бензину автомобільного підвищеної якості А-95- Євро виду ІІ класу D товару зг. з УКТЗЕД в кількості 263,423 т. на суму без ПДВ 4391261,41 грн.;

- бензину автомобільного підвищеної якості А-95- Євро виду ІІ класу D товару зг. з УКТЗЕД в кількості 42,901 т. на суму без ПДВ 715159,67 грн.;

- палива дизельного підвищеної якості (Євро) марки В виду ІІ код товару зг. з УКТ ЗЕД в кількості 566,959 т. на суму без ПДВ 8356975,66 грн.

Всього на суму 27285818,90 грн. з ПДВ, в тому числі ПДВ 4547636,48 грн. (т. 1 а.с.143).

7) №00090 від 01.07.2014 року до договору № ДГ-0107-43 від 01.07.2014 року про поставку:

- бензину автомобільного підвищеної якості А-92- Євро виду ІІ класу С товару зг. з УКТЗЕД в кількості 119,996 т. на суму без ПДВ 1989533,68 грн.;

- бензину автомобільного підвищеної якості А-95- Євро виду ІІ класу D товару зг. з УКТЗЕД в кількості 104,940 т. на суму без ПДВ 1749349,80 грн.;

- бензину автомобільного підвищеної якості А-95- Євро виду ІІ класу D товару зг. з УКТЗЕД в кількості 4,625 т. на суму без ПДВ 77098,75 грн.;

- палива дизельного підвищеної якості (Євро) марки В виду ІІ код товару зг. з УКТ ЗЕД в кількості 133,804 т. на суму без ПДВ 1972270 грн.

Всього на суму 6945903,83 грн. з ПДВ, в тому числі ПДВ 1157650,64 грн. (т. 1 а.с.146).

На підтвердження передачі нафтопродуктів за відповідними договорами та додатковими угодами до них сторонами складено акти приймання-передачі, що досліджені судом.

Позивач повністю оплатив вартість кожної окремої партії переданих нафтопродуктів, що підтверджується копіями платіжних доручень (т. 1 а.с. 163-165, 185-192).

При цьому, після складання актів приймання-передачі поставлених нафтопродуктів контрагентами виписано та надано позивачу до кожного акта (кожної поставленої партії) податкові накладні відповідно, на підставі яких позивачем сформовано податковий кредит (а.с. 66-68).

Досліджуючи вказані господарські операції між ТОВ " Київ Ліквід Петролеум", ТОВ "Барилит Плюс", ТОВ "Таліс Плюс" та ТОВ "Антарес" та позивачем податковий орган обмежився лише доказами, які підтверджували прямі зв'язки між даними особами, не звернувши увагу на таку суттєву умову договорів як місце зберігання нафтопродуктів, що передавалися за договорами поставки, та не дослідивши умови та порядок їх передання у власність позивачу.

Зокрема, як зазначалось вище, відповідно до пункту 4.2 Договорів поставки нафтопродуктів: "Товар поставляється Покупцю партіями, протягом поточного місяця, в кількості та за ціною, визначеними у кожній Додатковій угоді до Договору, на умовах: EXW -резервуари нафтобаз ПАТ "Дніпронафтопродукт" і інших нафтобаз, що належать ПАТ "Дніпронафтопродукт" на правах власності або використовуються ним на підставі цивільно-правових договорів (ІНКОТЕРМС-2010)".

Аналогічні умови поставки були відображені в додаткових угодах.

Згідно Правил ІНКОТЕРМС-2010, "EXW (EX Works (... Named place)) Франко завод (…название места). Термин "Франко завод" означает, что продавец считается выполнившим свои обязанности по поставке, когда он предоставит товар в распоряжение покупателя на своем предприятии или в другом названном месте (например, на заводе, фабрике, складе и т. п.). Продавец не отвечает за погрузку товара на транспортное средство, а также за таможенную очистку товара для экспорта".

Таким чином за умовами поставки було визначено надання в розпорядження нафтопродуктів в місці їх зберігання, а саме на нафтобазах "Дніпронафтопродукт".

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та ПАТ "Дніпронафтопродукт" укладено договір зберігання №2608 від 01.09.2011 року, за яким останнє зобов'язалось приймати та зберігати нафтопродукти та інші товарно-матеріальні цінності позивача, і повернути їх за першою його вимогою, в тому числі і зі складів третіх осіб (т. 2 а.с. 26).

В судовому засіданні встановлено, що нафтопродукти, придбані згідно договорів поставки зберігались на складах які використовує ПАТ "Дніпронафтопродукт".

За умовами вищевказаних договорів і ТОВ " Київ Ліквід Петролеум", ТОВ "Барилит Плюс", ТОВ "Таліс Плюс" та ТОВ "Антарес" є вантажовідправниками в розумінні п. 11.5 Наказу Міністерства транспорту України "Про затвердження правил перевезення вантажів автомобільним транспортом України" від 14.10.1997р. № 363.

З огляду на вищевикладене, суд вважає непереконливим посилання контролюючого органу на ту обставину, що до перевірки позивачем не надано доказів на підтвердження переміщення нафтопродуктів від контрагентів до ТОВ "СЕГІНА", оскільки такі докази стосуються господарських стосунків ПАТ "Дніпронафтопродукт", як зберігача переданого товару, та не були предметом проведеної позапланової перевірки. При цьому суд виходить із того, що відповідачем не вживалися жодні заходи щодо дослідження та руху придбаних позивачем нафтопродуктів зі складів ПАТ "Дніпронафтопродукт" до кінцевого реалізатора, яким в даному випадку є позивач, а отже і висновки проведеної перевірки ТОВ "СЕГІНА", що викладені в акті перевірки, не можуть вважатися повними та об'єктивними.

Відповідно до п. 2.1.3, п. 2.1.4 договору зберігання №2608 від 01.09.2011 року, між ПАТ "Дніпронафтопродукт" та ТОВ "СЕГІНА", відпуск товару здійснюється зі складів третіх осіб відповідно до заявок позивача (усних чи письмових) залізничним або автомобільним транспортом.

Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що ТОВ "СЕГІНА" зверталось до ПАТ "Дніпронафтопродукт" із заявками щодо надання дозволу на навантаження автомобілів нафтопродуктами, із зазначенням відповідної нафтобази.

Подальше транспортування нафтопродуктів безпосередньо на автозаправні станції позивача для роздрібної реалізації здійснювалось товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Кременчукнафтопродуктсервіс" на підставі договору №7 від 02.01.2013 року про перевезення вантажів автомобільним транспортом (т. 2 а.с. 42), а також товариством з обмеженою відповідальністю "Еко-Вей" на підставі договору №Е06/13 від 18.03.2013 року про перевезення вантажів автомобільним транспортом (т. 2 а.с. 57) та підтверджується відповідними товарно-транспортними накладними, що додані до матеріалів справи.

Товарно-транспортні накладні містять відомості про об'єм, масу, густину та температуру нафтопродуктів, підписи уповноважених осіб за відпуск та прийняття нафтопродуктів.

В контексті наведеного суд зазначає, що згідно підпункту 10.2.1 пункту 10.2 Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, що затверджена спільним наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв'язку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20.05.2008 року №281/171/578/155, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 02.09.2008 року за №805/15496, встановлено, що приймання нафтопродуктів, які надійшли автомобільним транспортом від постачальників, здійснюється працівниками автозаправної станції за марками та видами (дизельне паливо залежно від масової частки сірки) за даними товарно-транспортних накладних у разі наявності паспорта якості та копії сертифіката відповідності.

З наведеного слідує висновок, що прийняття нафтопродуктів за кількістю та якістю на підставі товарно-транспортних накладних не суперечить вимогам даної інструкції.

Разом з тим, порушення зазначених правил є підставою для притягнення винних осіб до відповідальності саме за порушення цих правил. При цьому, законодавство не ставить в залежність право платника податків на податковий кредит від дотримання правил перевезення та приймання нафтопродуктів, які не є законодавчими документами з питань оподаткування і не можуть регламентувати виключний порядок документування в податковому обліку податкового кредиту.

На переконання суду, підписання сторонами актів приймання-передачі нафтопродуктів за підсумками декількох поставок, які визначені як окремі партії, не є доказом порушення позивачем положень статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та не є доказом безтоварності господарських операцій, оскільки саме сторони договору мають право визначати порядок обміну товаросупровідними документами та дату набуття права власності на товар.

Щодо посилання контролюючого органу на ту обставину, що податкові накладні повинні бути виписані в день фактичної передачі товару, суд зазначає, що оформлення контрагентом позивача податкових накладних в день підписання актів приймання-передачі нафтопродуктів не суперечить вимогам п. 198.1 та п. 198.2 ст. 198 ПК України, оскільки право власності на товар від продавця перейшло до позивача саме з моменту підписання вказаних актів приймання-передачі, як це передбачено підпунктом 2.1.1 та пунктом 4.5 договорів поставки нафтопродуктів. Суд звертає увагу, що подальша реалізація товару до переходу права власності на цей товар до покупця не спростовує реальності здійснення господарських операцій між позивачем і його контрагентом, натомість, може бути підставою для вирішення договірних спорів між сторонами договору. Більш того, вказані обставини не позбавляють позивача права на податковий кредит та не змінюють його величину.

Крім того, як встановлено судом, основним видом діяльності позивача є роздрібна торгівля пальним.

Щодо посилання контролюючого органу на відсутність у позивача паспортів якості нафтопродуктів, суд зазначає, що відповідно до п. 5.6 Інструкції з контролювання якості нафти та нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої Наказом Міністерства палива та енергетики України №271/121 від 04.06.2007 року, паспорти якості, які видані вантажовідправником по одному примірнику від кожної партії нафти та/або нафтопродукту, зберігаються в організації не менше трьох місяців після реалізації даної партії нафтопродукту. Відтак, після закінчення вказано терміну позивачем були знищені паспорти якості нафтопродуктів, оскільки була відсутня необхідність їх подальшого зберігання.

З огляду на викладене посилання контролюючого органу на неможливість встановлення походження нафтопродуктів є безпідставними.

В контексті наведених обставин, суд приходить до висновку, що зазначені господарські операції фактично відбулись та спрямовані на задоволення позивачем власних потреб у господарській діяльності, оскільки позивач здійснював подальшу реалізацію нафтопродуктів на АЗС, які перебували у користуванні ТОВ "СЕГІНА".

Що ж до інших доводів відповідача, суд зазначає таке.

Так, відповідач стверджує, що відсутність доказів перебування директора позивача у відрядженнях, свідчить про відсутність фактів здійснення господарських операцій.

Суд критично оцінює такі доводи контролюючого органу, оскільки законодавством, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин, не передбачено оформлення відряджень для підтвердження факту укладення договорів чи підписання бухгалтерських документів поза межами місцезнаходження платника податків. Відсутність документального оформлення відрядження не перешкоджає керівнику від'їхати до іншого міста для оформлення господарських операцій та не є доказом факту його відсутності в тому чи іншому місці.

Щодо посилань відповідача на наявність недоліків та помилок в оформленні товаросупровідних документів, суд зазначає, що сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце. Зазначена правова позиція відображена в листі Вищого адміністративного суду України від 01.11.2011 № 1936/11/13-11.

Крім того, суд зазначає, що на момент здійснення господарських операцій позивача з контрагентами, останні не були визнані банкрутом, знаходяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, та були зареєстроване платником податку на додану вартість. Відтак, вказане підприємство не мало дефектів у своєму правовому статусі та мало право укладати правочини та вчиняти інші юридично значимі дії.

Отже, первинними бухгалтерськими документами підтверджено фактичне здійснення господарських операцій між позивачем та зазначеними контрагентами.

На думку суду, доводи податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування податкового кредиту. Однак, відповідачем під час розгляду справи не надано будь-яких доказів та не зазначено будь-яких обставин, які б ставили під сумнів фактичне здійснення господарських операцій позивача та доказів, які виключають право позивача на формування витрат для цілей визначення податкового кредиту.

Посилання відповідача на відсутність у названого постачальника об'єктивної можливості для виконання поставок товарів в силу відсутності їх за місцезнаходженням, відсутності основних засобів та робочого персоналу також не можна розцінювати як доказ фіктивності спірних операцій. Адже укладення трудового договору не є єдиним способом залучення фізичних осіб до вчинення необхідних дій в процесі виконання поставки; податкове законодавство не ставить право платника на податковий кредит в залежності від того, за рахунок яких ресурсів (власних або залучених) здійснюється поставка товарів постачальником.

Крім того, позивач не зобов'язаний перевіряти дотримання податкового законодавства своїми контрагентами та господарюючими суб'єктами, які здійснюють постачання товарів чи робіт цим контрагентам, не зобов'язаний нести відповідальність за несплату податків продавцями (постачальниками), або за можливу недостовірність відомостей про них, за умови необізнаності щодо неї, що підтверджено практикою Європейського суду з прав людини та Верховного Суду України.

Згідно із ч.1 ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому в силу ч.2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Представники відповідача в судовому засіданні не довели належними та допустимими доказами правомірність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Отже, враховуючи сукупність встановлених вище обставин справи, суд приходить до висновку про реальність здійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ " Київ Ліквід Петролеум", ТОВ "Барилит Плюс", ТОВ "Таліс Плюс" та ТОВ "Антарес" та правомірність формування позивачем податкового кредиту згідно виписаних податкових накладних, а тому оскаржуване податкове повідомлення - рішення Козятинської ОДПІ є протиправним та підлягає скасуванню.

Згідно частини 1 статті 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Позивачем під час подання адміністративного позову сплачено судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп., який підлягає стягненню на користь останнього.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 18.11.2014 року Козятинської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Вінницькій області (Калинівське відділення).

Стягнути з Державного бюджету України на користь товариства з обмеженою відповідальністю "СЕГІНА" 487,20 грн. сплаченого при зверненні до суду судового збору.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Комар Павло Анатолійович