Справа № 820/2501/15
Суддя: Водолажська Н.С.
Дата ухвалення: 2015-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський апеляційний адміністративний суд
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2015 р.Справа № 820/2501/15

Головуючий 1 інстанції: Тітов О.М.

Доповідач: Водолажська Н.С.

Колегія суддів у складі:

Головуючий суддя Водолажська Н.С.,

Суддя Філатов Ю.М., Суддя Калиновський В.А.

при секретарі Тітова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 16.04.2015р. по справі № 820/2501/15

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області

третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просив: визнати неправомірними дії ГУ МВС України в Харківській області щодо відмови у поновленні його у спеціальному званні прапорщика міліції; зобов'язати ГУ МВС України поновити позивача у спеціальному званні прапорщика міліції.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 16.04.15 р. по справі № 820/2501/15 у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 16.04.15 р. по справі № 820/2501/15 та прийняти нове судове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідач подав письмові заперечення на апеляційну скаргу, де наполягає на законності судового рішення та просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Третя особа письмові заперечення на апеляційну скаргу не подала.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши постанову суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що вироком Київського районного суду Харківської області від 06.04.12 р. позивач був засуджений до чотирьох років позбавлення волі, позбавлення права обіймати посади, пов'язані з виконанням власних повноважень в правоохоронних органа України строком на 1 рік, та додаткового покарання у вигляді позбавлення спеціального звання прапорщик міліції.

Ухвалою Червонозаводського районного суду Харківської області від 27.11.14 р. позивач на підставі ст. 2, ст. 14 Закону України «Про амністію у 2014 році» був звільнений від відбування покарання у вигляді позбавлення волі, позбавлення права обіймати посади, пов'язані з виконанням власних повноважень в правоохоронних органа України строком на 1 рік, та додаткового покарання у вигляді позбавлення спеціального звання прапорщик міліції.

У зв'язку з цим позивач звернувся до ГУ МВС України із зверненням від 02.12.14 р. та повторним зверненням від 02.02.15 р., в яких із посиланням на ухвалу Червонозаводського районного суду Харківської області від 27.11.14 р., просив поновити його у спеціальному званні ? прапорщик міліції.

Відповідачем були надані відповіді від 05.01.15 р. та 02.03.15 р. на вказані вище звернення ОСОБА_1, якими керівництво ГУ МВС України в Харківській області відмовило позивачу у поновленні спеціального звання прапорщик міліції, посилаючись на те, що на теперішній час підстави для такого поновлення відсутні.

Не погодившись з відмовою відповідача у поновленні ОСОБА_1 у спеціальному званні ? прапорщик міліції, позивач звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до висновку, що оскаржуване рішення (слід розуміти оскаржувані дії) відповідача відповідає даним критеріям, оскільки прийняте та вчинене на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

В доводах апеляційної скарги позивач по справі посилається на те, що суд першої інстанції підставою для відмови у адміністративному позові зазначив, що згідно Закону України «Про амністію» вина позивача не була спростована. Проте, як зазначав позивач у позовній заяві та в письмових поясненнях від 09.04.15 р., відповідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про застосування амністії в Україні», амністією є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили (ст. 1 зі змінами, внесеними згідно з Законом № 792-VІІ (792-18) від 27.02.14 р.). У попередній редакції дана стаття передбачала також звільнення і від кримінальної відповідальності. Проте на даний час така можливість відсутня. Законом України від 02.06.11 р. № 3465-VІ «Про внесення змін до Закону України «Про застосування амністії в Україні» були внесені зміни до вказаного Закону, діючих КК України та КПК України, відповідно до яких амністія стала тільки підставою для звільнення засудженого від покарання. Нова редакція ч. 1 ст. 44 КК України виключила такі дві підстави звільнення від кримінальної відповідальності як амністія та акт помилування. Відповідно ст. 85 КК України на підставі Закону про амністію або акта про помилування засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного і додаткового покарань. В ч. 2 ст. 86 КК України також передбачено, що законом про амністію особи, визнані винними у вчиненні злочину обвинувальним вироком суду, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання.

На підставі наведеного, апелянт наполягає на тому, що висновок суду про те, що вина позивача не була спростована, суперечить чинному законодавству України, оскільки особа не може бути звільнена від кримінальної відповідальності згідно законодавства України про амністію, про що помилково зазначив суд у своєму рішенні.

Підставою для відмови позивачу у задоволенні позовних вимог, на думку апелянта, також слугував висновок суду першої інстанції про відсутність відповідної правової норми у Положенні «Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР № 114 від 29.07.91 р., яка передбачає поновлення спеціальних звань.

В свою чергу, апелянт вказує на те, що у порушення вимог ст. 161 КАС України суд повинен був вирішити, яку правову норму належить застосувати до спірних правовідносин, оскільки згідно ч. 4 ст. 8 КАС України забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини, а ст. 9 КАС України передбачає, що у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

В обґрунтування своїх тверджень апелянт по справі зазначив, що ст. 30 Указу Президента України № 1053/2001 від 07.11.01 р. «Про положення про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців» передбачає, що однією з підстав для поновлення у попередньому військовому званні осіб, позбавлених військових звань, є звільнення від покарання на підставі закону про амністію чи акта про помилування. Даним Положенням також передбачено порядок поновлення у попередньому військовому званні: у разі поновлення військовослужбовця у попередньому військовому званні на підставі закону про амністію чи акта про помилування видається наказ по особовому складу про таке поновлення посадовою особою, яка видавала наказ про виключення військовослужбовця зі списків особового складу. З відсутності такої посадової особи внаслідок розформування, ліквідації органу військового управління тощо, наказ видається вищою посадовою особою, яка має право видання наказів по особовому складу.

Аналогічна норма про поновлення у попередньому військовому званні осіб у разі звільнення від покарання на підставі закону про амністію чи акта про помилування передбачена ст. 72 Указу Президента України № 60/2009 від 03.02.09 р. «Про Положення про проходження громадянами військової служби у Державній спеціальній службі транспорту», ст. 72 Указу Президента України № 470/2012 від 10.09.12 р. «Про Положення про проходження громадянами України служби у військовому резерві Національної гвардії України», ст. 61 Указу Президента України № 618/2012 від 29.10.12 р. «Про Положення про проходження громадянами України служби у військовому резерві Збройних Сил України» та ін.

Відповідно ст. 21 Конституції України всі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах, а ст. 24 Конституції України передбачає, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Враховуючи положення Конституції України про рівність прав і свобод людини та громадянина, позивач вважає, що до всіх громадян, без винятку, повинен застосовуватись одноковий обсяг прав та якщо одним Указом Президента України не передбачений порядок поновлення військових чи спеціальних звань, суд зобов'язаний відповідно ст. 9 КАС України застосувати інший нормативно-правовий акт за аналогією. При цьому апелянт зазначив, що поновлення спеціального звання - прапорщик міліції повинно бути здійснене відповідачем відповідно до того, що ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27.11.14 р. позивача звільнено від відбування як основного, так і додаткового покарання у вигляді позбавлення спеціального звання прапорщик міліції на підставі Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08.04.14 р.

Колегія суддів зазначає, що дійсно ухвалою Червонозаводського районного суду Харківської області від 27.11.14 р. позивача на підставі ст. 2 та ст. 14 Закону України «Про амністію у 2014 році» було звільнено від відбування покарання у вигляді позбавлення волі, позбавлення права обіймати посади, пов'язані з виконанням власних повноважень в правоохоронних органах України строком на 1 рік, та додаткового покарання у вигляді позбавлення спеціального звання прапорщик міліції.

Відповідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про застосування амністії в Україні» амністія є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили. Амністія оголошується законом про амністію, який приймається відповідно до положень Конституції України, Кримінального кодексу України та цього Закону.

В ст. 14 Закону України «Про амністію у 2014 році» визначено, що особи, на яких поширюється дія цього Закону, можуть бути звільнені від відбування як основного, так і додаткового покарання, призначеного судом, крім конфіскації майна, в частині вироку, яка не була виконана на день набрання чинності цим Законом. Особам, засудженим до покарання (основного чи додаткового) у виді штрафу, сума штрафу, сплаченого ними до ухвалення судом рішення про звільнення від відбування покарання у зв'язку з амністією, не повертається.

З матеріалів справи вбачається, що вироком Київського районного суду Харківської області від 06.04.12 р. позивач був засуджений до чотирьох років позбавлення волі, позбавлення права обіймати посади, пов'язані з виконанням власних повноважень в правоохоронних органа України строком на 1 рік, та додаткового покарання у вигляді позбавлення спеціального звання прапорщик міліції. З наведеного вбачається, що вказаним вище вироком суду до позивача застосований такий вид додаткового покарання, як позбавлення спеціального звання прапорщик міліції.

Відповідно ч. 2 ст. 52 та ст. 54 КК України покарання у вигляді позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу є додатковим покаранням і призначається тільки тим особам, які мають ці звання, ранги, чини або кваліфікаційний клас у разі вчинення ними тяжкого або особливо тяжкого злочину.

Колегія суддів зазначає, що позбавленням військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу є додатковим покаранням, яке спрямоване не лише на здійснення морального впливу на засуджену особу, а й на позбавлення її тих переваг, які надають відповідні звання, ранг, чин, кваліфікаційний клас. Покарання у виді позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу призначається судом особам, що мають, зокрема, спеціальні звання, що присвоюються співробітникам міліції.

Відповідно ч. 1 ст. 29 КВК України після набуття вироком суду законної сили на адресу органу, який присвоїв військове, спеціальне звання, ранг, чин або кваліфікаційний клас, направляється копія цього вироку. Відносно військовослужбовця запасу копія вироку направляється до військового комісаріату за місцем його проживання. Після одержання копії вироку зазначений орган зобов'язаний: внести у відповідні документи запис про позбавлення засудженого військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу (ч. 2 ст. 29 КВК України); прийняти необхідні заходи до позбавлення засудженого всіх прав, пільг та повноважень, пов'язаних із наявністю відповідного звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу (ч. 2 ст. 29 КВК України); повідомити суд про виконання покарання на протязі одного місяця з дня отримання копії вироку (ч. 4 ст. 29 КВК України).

З наведеної вище норми права вбачається, що засуджений є таким, що позбавлений військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу з моменту внесення у відповідні документи запису про позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу на підставі вироку суду.

Відповідно вищенаведеного Положення «Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України», це положення визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки. До рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ належать особи, які перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ і яким присвоєно спеціальні звання, встановлені законодавством.

Колегія суддів вважає за доцільне зауважити, що звільнення засудженого від відбування покарання не є реабілітуючою обставиною, оскільки акт амністії не скасовує і не змінює відповідного кримінального закону, не являє собою декриміналізації і не ставить під сумнів законність і обґрунтованість постановлених обвинувальних вироків.

При засудженні за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину з урахуванням особи винного суд на підставі ст. 54 КК України може позбавити його військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу. Така міра застосовується тільки як додаткове покарання, а порядок її виконання регламентується Главою 6 КВК України. При цьому, застосування такого додаткового покарання є правом, а не обов'язком суду, оскільки сам по собі факт вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину не може служити обов'язковою підставою для позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу. Суд вирішує питання про призначення цього покарання, виходячи із загальних засад призначення покарання.

З наведеного вище вбачається, що такий вид додаткового покарання, як позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу є безстроковим, оскільки жодними часовими рамками не обмежений. Покарання у вигляді позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу є виконаним з моменту набрання вироком законної сили, а тому засуджений не може вважатися таким, що відбуває покарання у вигляді позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.

Таким чином, за змістом чинного кримінального законодавства виключається можливість звільнення від такого виду покарання за амністією та у порядку помилування. Разом із тим колегія суддів зазначає, що звільнення від такого виду покарання може бути здійснено до моменту реального виконання даного покарання, тобто до здійснення посадовими особами дій, які вказані у ст. 29 КВК. Після реального виконання цього виду покарання особа може бути поновлена у такому званні тільки за наявності виправдовувального вироку, а не на підставі Закону України «Про амністію у 2014 році».

При цьому колегія суддів зазначає, що безпідставним є посилання апелянта на те, що суд повинен був застосувати аналогію закону у зв'язку з відсутністю закону, що регулює спірні правовідносини, оскільки спірні правовідносини врегульовані, зокрема, Положенням «Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України», яке визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки. Не зазначення в цьому Положенні можливості поновлення осіб, що проходили службу в ОВС, у спеціальному званні у зв'язку з амністією не є свідченням відсутності закону, що регулює спірні правовідносини, а свідчить про те, що законодавець виключив можливість поновлення засуджених осіб у спеціальному званні на підставі амністії. Крім того, колегія суддів зазначає, що законодавець, згідно чинного кримінального законодавства, не ототожнює таке поняття, як військові та спеціальні звання, які мають працівники ОВС, а тому в даному випадку застосовувати аналогію закону, зокрема щодо застосування «Положення про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців» до працівників ОВС безпідставно.

Наведені вище обставини стали підставою для висновку суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки доводи апеляційної скарги його не спростовують.

Зважаючи на те, що постанова Харківського окружного адміністративного суду від 16.04.15 р. по справі № 820/2501/15 прийнята з дотриманням вимог чинного законодавства, колегія суддів не виявила підстав для її скасування.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 16.04.15 р. по справі № 820/2501/15 - залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 16.04.15 р. по справі № 820/2501/15 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з моменту виготовлення повного тексту.

Головуючий суддя (підпис)Водолажська Н.С.
Судді(підпис) (підпис) Філатов Ю.М. Калиновський В.А.

Повний текст ухвали виготовлений та підписаний 29.05.2015 року.