Справа № 826/3592/15
Суддя: Межевич М.В.
Дата ухвалення: 2015-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/3592/15 Головуючий у 1-й інстанції: Качур І.А. Суддя-доповідач: Межевич М.В.
У Х В А Л А

Іменем України

26 травня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Межевича М.В., суддів Земляної Г.В. та Сорочка Є.О., за участю секретаря судового засідання Кучкарової Я.Д., позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, представника відповідача Долгова Ю.В., розглянувши у відкритому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 березня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Апарату Верховної Ради України про невиплату одноразової матеріальної допомоги на підстав ЗУ " Про статус народного депутата України", -

В С Т А Н О В И В:

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 березня 2015 позов задоволено.

Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати зазначену постанову, оскільки вважає, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права при її прийнятті, а тому вона є незаконною та необгрунтованою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що зявилися в судове засідання, розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу та заперечення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з матеріалами справи, відповідно до Розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України від 27 грудня 2012 року №6408, ОСОБА_2 на підставі подання народного депутата України ОСОБА_6, було зараховано на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_6 на час її депутатських повноважень без поширення дії Закону України «Про державну службу» (надалі - Закон №3723 -ХІІ) (що підтверджується копією з трудової книжки).

В подальшому, відповідно до Розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України від 27 лютого 2013 року №3002, ОСОБА_2 на підставі подання народного депутата України ОСОБА_6, було зараховано на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_6 на час її депутатських повноважень з поширенням дії Закону №3723 -ХІІ із збереженням раніше присвоєного четвертого рангу державного службовця (що підтверджується копією з трудової книжки).

27 листопада 2014 року, у зв'язку з достроковим припиненням повноважень народного депутата України ОСОБА_6 (п. 2 ст. 36 Кодексу законів про працю), позивач звільнений з посади помічника-консультанта відповідно до Розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України від 26 листопада 2014 року №7212.

19 грудня 2014 року позивач звернувся до керівника Апарату Верховної Ради України Зайчука Валентина Олександровича з заявою про виплату одноразової грошової допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень у зв'язку зі звільненням в порядку Закону України «Про статус народного депутата» від 17.11.1992 за №2790-ХІІ (надалі - Закон №2790-ХІІ).

За результатами розгляду вказаної заяви позивача, листом 15/26-182 від 28 січня 2015 року керівник Апарату Верховної Ради України повідомив про те, що частиною шостою статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України», який діяв до 31.12.2014, передбачено, що у випадку звільнення помічника - консультанта народного депутата на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата України відповідно до частини третьої статті 5 цього Закону помічнику-консультанту народного депутата, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, виплачується одноразова грошова допомога у розмірі його тримісячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України. Проте, через відсутність бюджетних призначень на оплату праці по головному розпоряднику бюджетних коштів - Апарат Верховної Ради України - не було можливості здійснити виплату одноразової грошової допомоги.

Позивач, вважаючи свої права порушеними, звернувся з позовом до суду.

Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Закон України «Про державну службу» визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

Окрім того, статус (права, обов'язки і відповідальність) народного депутата України у Верховній Раді України та за її межами, правові і соціальні гарантії здійснення народним депутатом України своїх депутатських повноважень регламентовані приписами Закону України «Про статус народного депутата України».

Згідно з частиною першою ст. 34 Закону №2790-ХІІ, встановлено, що народний депутат може мати до тридцяти одного помічника - консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника - консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.

Водночас згідно з абзацом третім частини третьої ст. 34 Закону №2790-ХІІ, на чотирьох помічників - консультантів народного депутата поширюється дія Закону України «Про державну службу», їм присвоюється не вище ніж сьомий ранг держави службовця четвертої категорії, вони прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України або виконавчих апаратів органів місцевого самоврядування.

Судом встановлено, що позивач до звільнення працював помічником - консультантом народного депутата з поширенням на нього приписів Закону №3723 -ХІІ, а тому згідно положень Закону №2790-ХІІ був прикріплений до Апарату Верховної Ради України для кадрового та фінансового обслуговування.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що посилання відповідача про відсутність у нього обов'язку щодо виплати позивачеві одноразової грошової допомоги при звільненні є безпідставними.

Окрім того, згідно з частиною 1 розділу І Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого Розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25 серпня 2011 року №769 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Апарат Верховної Ради України є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України.

Відповідно до пунту 23 частини 7 розділу II Положення про Апарат Верховної Ради України передбачено, що до основних напрямів діяльності Апарату належать організація та здійснення роботи з кадрового обслуговування працівників Апарату, народних депутатів України, їх помічників-консультантів.

Відповідно до ч. 6 ст. 34 Закону №2790-ХІІ у випадку звільнення помічника-консультанта народного депутата на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата відповідно до частини третьої статті 5 цього Закону, помічнику-консультанту народного депутата, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, виплачується одноразова грошова допомога у розмірі його тримісячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України.

З огляду на наведені норми, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що посилання відповідача на відсутність бюджетних призначень на оплату праці по головному розпоряднику бюджетних коштів - Апарат Верховної Ради України, не можуть бути правовою підставою невиконання імперативних приписів чинного законодавства, а саме положення частини шостої ст. 34 Закону №2790-ХІІ.

Судом встановлено, що місячна заробітна плата помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2, з 1 серпня 2014 року і до звільнення складала 5 196 гривень (підтверджується копією подання народного депутата України ОСОБА_6 від 02.09.2014 р. № 340-2/448), відтак передбачена Законом №2790-ХП, одноразова грошова допомога у розмірі тримісячної заробітної плати складає 5 196 гривень * 3 = 15 588 гривень.

Таким чином, після аналізу матеріалів справи та норм чинного законодавствва, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивач має право на одержання одноразової грошової допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати в розмірі 15 588 гривень.

Апелянт в апеляційній скарзі посилається на те, що судом залишені без уваги доводи відповідача про те, що до складу структури Апарату Верховної Ради України посади помічників-консультантів народних депутатів України не належать і Апарат не є роботодавцем для них, а отже не може здійснювати їм виплати заробітної плати, матеріальної допомоги, компенсації за невикористану відпустку та інше. Народні депутати України самостійно формують штат своїх помічників-консультантів, який е необхідним для сприяння у реалізації їх повноважень. Визначає їх кількість, посадові обов'язки, напрямки діяльності, особисто встановлює заробітну плату помічникам-консультантам, у межах фонду; народний депутат України веде та підписує табель обліку робочого часу своїх помічників-консультантів, розподіляє між ними фіксований фонд заробітної плати, премії та інше, а також несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень. Відповідно функцією Апарату парламенту є оформлення розпоряджень щодо зарахування на посади, переведення і звільнення з посад помічників-консультантів, правильне оформлення трудових книжок, а також здійснення фінансового обслуговування помічників-консультантів народних депутатів України в межах наявних коштів, виділених бюджетними призначеннями ( підпункт 1 пункт 10 розділу II Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого Розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25.08.2011 р. № 769 ( редакції Розпорядження Голови Верховної Ради України № 734 від 20.11.2014 р.). Відтак, Верховна Рада України і Апарат Верховної Ради України як самостійний суб'єкт владних повноважень не набуває та не реалізовує жодних прав та обов'язків у відносинах з помічниками-консультантами народних депутатів України, оскільки не перебуває з ними у відносинах публічної служби.

Проте, суд апеляційної інстанції вважає ці доводи безпідставними, оскільки з проаналізованих вище норм випливає, що на чотирьох помічників - консультантів народного депутата, до складу яких і входить позивач, поширюється дія Закону України «Про державну службу», їм присвоюється не вище ніж сьомий ранг держави службовця четвертої категорії, вони прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Окрім того, апелянт зауважив, що виплати помічникам-консультантам народного депутата України одноразової грошової допомоги, яка визначена частиною шостою статті 34 Закону України " Про статус народного депутата України " ( редакції чинній на момент звільнення позивача) здійснюються виключно за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України. Але Законом України " Про Державний бюджет України на2014 рік" такі бюджетні призначення не передбачені. Виходячи з того, що Бюджетним кодексом України визначено, що розпорядник бюджетних коштів використовує бюджетні кошти тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, встановленими Законом України " Про Державний бюджет України " на відповідний рік, та здійснює платежі з бюджету виключно за наявності відповідного бюджетного призначення, без внесення змін до Закону України " Про Державний бюджет України на 2014 рік " здійснити виплату одноразової допомоги помічникам-консультантам у Апарату Верховної Ради України не було підстав. Частиною одинадцятою статті 23 Бюджетного кодексу України прямо заборонено без внесення змін до Закону України " Про Державний бюджет» збільшувати видатки на оплату праці за рахунок зменшення інших видатків.

Проте, суд апеляційної інстанції не погоджується з такими аргументами відповідача, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справах «Кечко проти України», «Ромашов проти України», «Шевченко проти України» зауважив, що реалізація особою права, яке пов'язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов'язань, є безпідставними. Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

З огляду на наведене, відповідач зобов'язаний виконати свій обов'язок щодо виплати одноразової грошової допомоги позивачу, встановлений нормами закону.

Таким чином, оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідно до норм матеріального права, при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в справі, підтвердженими доказами, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160,195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 березня 2015 року - без змін.

Ухвала може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя М.В. Межевич

Суддя Г.В. Земляна

Суддя Є.О. Сорочко

Повний текст ухвали виготовлений 02.06.2015 року.

.

Головуючий суддя Межевич М.В.

Судді: Земляна Г.В.

Сорочко Є.О.