Справа № 185/8526/14-а(2-а/185/220/14)
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2015-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" травня 2015 р. справа № 185/8526/14-а(2-а/185/220/14)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Чередниченко В.Є.,

суддів: Суховарова А.В., Панченко О.М.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Дніпропетровську адміністративну справу за апеляційною скаргою управління Пенсійного фонду України в м. Павлограді та Павлоградському районі Дніпропетровської області на постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2014 року в адміністративній справі №185/8526/14-а(2-а/185/220/14) за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м. Павлограді та Павлоградському районі Дніпропетровської області про визнання протиправним та скасування розпорядження, -

ВСТАНОВИВ:

28 серпня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до управління Пенсійного фонду України в м. Павлограді та Павлоградському районі Дніпропетровської області, в якому, з урахуванням уточнень, просить суд:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження №169785 від 11 березня 2014 року, прийняте управлінням Пенсійного фонду України в м. Павлограді та Павлоградському районі Дніпропетровської області;

- зобов'язати відповідача виплатити на користь позивача різницю між перерахованою та отриманою пенсією, яка утворилась з 11 березня 2014 року.

Позов мотивовано тим, що відповідач протиправно прийняв розпорядження №169785 від 11 березня 2014 року, яким позивачу перераховано розмір пенсії по втраті годувальника з 50% передбачених ст. 37 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на 30% передбачених ст. 44 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки абзацом 2 пункту 16 Прикінцевих положень Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що цей закон застосовується лише в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.

Постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2014 року адміністративний позов задоволено повністю.

Постанова суду мотивована тим, що «…Пенсія по втраті годувальника призначалась згідно заяви від 18.02.2013 року. Діючим на той час є Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" № 1058-1У від 09.07.2003 року. Тому розрахунок пенсії ОСОБА_1 необхідно здійснити по втраті годувальника відповідно до норм Закону. Стаття 37 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачає, що пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається в розмірі: на одного непрацездатного члена сім'ї - 50 відсотків пенсії за віком померлого годувальника. На момент смерті чоловік позивача отримував пенсі за віком, тому застосування цього закону є правомірним…»

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що п. 8 статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що пенсії у зв'язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, призначаються відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». В свою чергу ч. 16 ст. 34 цього Закону визначено, що виплату пенсії по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання провадиться потерпілому відповідно до законодавства про пенсійне забезпечення. Таким чином, пенсія відповідача приведена у відповідність до Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивача ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 (а.с.5).

Позивач, з 18 лютого 2013 року перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м. Павлограді та Павлоградському районі Дніпропетровської області та отримує пенсію по втраті годувальника, яка їх була призначена відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Розпорядженням №169758 від 11 березня 2014 року відповідач здійснив позивачу перерахунок пенсії (а.с.34).

На письмові звернення ОСОБА_1, відповідач повідомив про те, що розмір отримуваної пенсії по втраті годувальника зменшився у зв'язку з тим, що до нього надійшла довідка з виконавчої дирекції фонду від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, в якій зазначено що, позивач перебуває на його обліку з 06 листопада 2013 року - отримує страхові виплати у зв'язку з втратою годувальника та висновок про причинний зв'язок смерті годувальника з професійним захворюванням, у зв'язку з чим, розрахунок пенсії позивачу було приведено у відповідності до Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Законність та обґрунтованість розпорядження управління Пенсійного фонду України в м. Павлограді та Павлоградському районі Дніпропетровської області №169758 від 11 березня 2014 року є предметом спору переданого на вирішення суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при винесенні оскарженої постанови, виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 9 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», якою встановлено види пенсійних виплат і соціальних послуг, зазначено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів ПФУ в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Розділом п'ятим цього Закону визначено умови призначення пенсії у зв'язку з втратою годувальника (стаття 36), розмір такої пенсії (стаття 37), період, на який вона призначається, зміна її розміру (стаття 38), призначення однієї пенсії у зв'язку з втратою годувальника на всіх членів сім'ї, виділення частки пенсії (стаття 39).

Так, зокрема, відповідно до частини 1 статті 37 цього Закону пенсія у зв'язку з втратою годувальника на одного непрацездатного члена сім'ї призначається в розмірі 50 відсотків пенсії за віком померлого годувальника.

Разом з тим згідно з частиною 8 статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсії у зв'язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, призначаються відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Відповідно до частини 4 статті 33 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» пенсія у разі смерті годувальника призначається і виплачується згідно із законодавством. Тобто вказана норма містить посилання на законодавство про пенсійне забезпечення, оскільки, як визначено абзацом 7 частини 2 статті 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виключно цим Законом визначаються умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат.

Абзацом 1 пункту 16 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно з абзацом другим пункту 16 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років. Цим абзацом було доповнено вказаний пункт згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Таким чином, враховуючи, що Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», який прийнятий останнім у часі та, як зазначено у його преамбулі, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів ПФУ, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом, а також те, що він чітко визначає, в якій частині застосовується Закон України «Про пенсійне забезпечення», пріоритетному застосуванню до відносин, пов'язаних з призначенням і виплатою пенсій у зв'язку з втратою годувальника, підлягає Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Право на призначення пенсії у зв'язку з втратою годувальника закріплено, зокрема, абзацом 2 частини 1 статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якого батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування.

Враховуючи наведене, колегія суддів прийшла до висновку, що призначення і виплата пенсії у зв'язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві, його дружині має здійснюватись відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 15.04.2014р. у справі № 21-67а14 та від 15.07.2014р. у справі №21-263а14-1.

Відповідно до статті 2442 Кодексу адміністративного судочинства України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції зробила висновок про протиправність розпорядження №169785 від 11 березня 2014 року прийнятого управлінням Пенсійного фонду України в м. Павлограді та Павлоградському районі Дніпропетровської області та необхідність його скасування.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованим рішення суду першої інстанції щодо зобов'язання управління Пенсійного фонду України в м. Павлограді та Павлоградському районі Дніпропетровської області виплатити на користь ОСОБА_1 різницю між перерахованою та отриманою пенсією, яка утворилась з 01 березня 2014 року, виходячи з наступного.

Частиною 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Як вбачається з прохальної частини позовної заяви, позивач просить зобов'язати управління Пенсійного фонду України в м. Павлограді та Павлоградському районі Дніпропетровської області виплатити на користь ОСОБА_1 різницю між перерахованою та отриманою пенсією, яка утворилась з 11 березня 2014 року.

Таким чином, суд першої інстанції не обґрунтувавши та не навівши підстав необхідності виходу за межі позовних вимог, задовольнив позов ОСОБА_1 починаючи з 01 березня 2014 року, а не з 11 березня 2014 року, як зазначено у позовній заяві.

Між тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу суду першої інстанції на вимоги статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України,

Так, за змістом статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені під час судового розгляду справи (у судовому засіданні, у порядку скороченого чи письмового провадження) з урахуванням вимог статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України щодо належності та допустимості доказів або обставин, які не підлягають доказуванню, та висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними.

Зрозумілість судового рішення полягає в логічному, чіткому, переконливому викладенні змісту рішення.

Чiткiсть викладення передбачає, зокрема, що: терміни, вжиті у судовому рішенні, вiдповiдають тому змісту, який вони мають за законодавством України; такі терміни чітко спiввiдносяться з поняттями, які вони позначають; текст правової норми, застосованої судом, відтворюється без перефразовування i при цьому зрозуміло, де наводиться правова норма, а де суд дає своє тлумачення її змісту. Судове рішення не повинно містити положень, які б суперечили або виключали одне одного, ускладнювали чи унеможливлювали його виконання.

Таким чином, оскаржувана постанова суду першої інстанції у цій справі не містить наведення судом першої інстанції переконливих доказів прийнятого ним рішення, а отже, не може вважатися належною юридичною кваліфікацією.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про часткове задоволення позову.

Керуючись пунктом 3 частини 1 статті 198, статтями 202, 205, 207 КАС України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м. Павлограді та Павлоградському районі Дніпропетровської області - задовольнити частково.

Постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2014 року у справі №185/8526/14-а(2-а/185/220/14) - скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження №169785 від 11 березня 2014 року, прийняте управлінням Пенсійного фонду України в м. Павлограді та Павлоградському районі Дніпропетровської області.

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в м. Павлограді та Павлоградському районі Дніпропетровської області виплатити на користь ОСОБА_1 різницю між перерахованою та отриманою пенсією, яка утворилась з 11 березня 2014 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.Є. Чередниченко

Суддя: А.В. Суховаров

Суддя: О.М. Панченко