Справа № 826/3367/15
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2015-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

10 квітня 2015 року № 826/3367/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шулежко В.П., суддів: Іщука І.О., Погрібніченко І.М. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Державної реєстраційної служби України Державного реєстратора прав на нерухоме майно Сидорчук А.В.
провизнання протиправними дій та рішення, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) до Державної реєстраційної служби України (далі по тексту - відповідач-1) та Державного реєстратора прав на нерухоме майно Сидорчук А.В. (далі по тексту - відповідач-2) про:

- визнання протиправним рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Сидорчука А.В. про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, а також протиправними дії щодо порушення строків на здійснення державної реєстрації прав на заявлене до реєстрації нерухомого майна (картка прийому заяви №18126864 від 18.12.2014р.);

- зобов'язання Державної реєстраційної служби України в особі її уповноважених на прийняття рішення та/або вчинення певних дій посадових осіб - здійснити державну реєстрацію прав та об'єкти нерухомого майна, право власності на яке було визнано за позивачем рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 27.08.2014р. у справі №286/2602/14-ц та заявленого до реєстрації згідно картки прийому заяви №18126864 від 18.12.2014р. на підставі документів, що були додані до вказаної заяви в установлені Законом строки.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем протиправно прийнято рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, оскільки визначення частки у спільній частковій власності не є прерогативою суду так, як предметом позову у справі №286/2602/14-ц була вимога про визнання права власності на індивідуально - визначене майно за даними складених протоколів про результати проведених торгів. В даній справі №286/2602/14-ц суд визначив право власності на об'єкти, що були предметом аукціонних торгів - індивідуально визначених нежитлових приміщень, що складають частину від загальної частки підприємства - боржника, майно якого було предметом торгів. Крім того, на момент звернення позивача до суду, йому не було відомо про те, що майно, яке було придбане з аукціону, є частиною майна від єдиного комплексу і може належати на праві спільної часткової власності. Також, позовні вимоги обґрунтовані тим, що державним реєстратором в порушення норм статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» були порушенні строки при прийнятті рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав.

Відповідач -2 проти позовних вимог заперечив з тих підстав, що рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень прийнято правомірно.

Представник відповідача - 1 проти позовних вимог заперечив з тих підстав, що прийняття рішень з питань державної реєстрації прав, є виключною компетенцією державних реєстраторів прав на нерухоме майно.

В судовому засіданні 31.03.2014р. суд по справі перейшов в письмове провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

На підставі рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 27.08.2014р. у справі №286/2602/14-ц представником ОСОБА_1 18.12.2014р. до Овруцького районного управління юстиції Житомирської області було подано заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за №9492884 на приміщення котельні, столярного цеху (гаражі): приміщення 1-9 пл. 37,4кв.м., приміщення 1-10 пл. 170,6кв.м., приміщення 1-11 пл. 86,5кв.м., приміщення 1-12 пл. 15,0кв.м., приміщення 1-13 пл. 37,6кв.м., загальною площею 347,1кв.м., прохідної, контори, пожежне водоймище, асфальтове покриття території підприємства та паркан, що знаходиться в АДРЕСА_1.

До вказаної заяви також було подано пакет документів:

- договір купівлі-продажу від 30.12.2013р.;

- технічний паспорт №2410, виданий 22.09.2004р. ДКП «Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації»;

- ордер серії КВ 065306, виданий 28.05.2014р.;

- довідка №551 від 16.12.2014р. КП «Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації»;

- договір про надання правової допомоги №1/05/2014 від 28.05.2014р.;

- паспорт громадянина України серії СО828689, виданого 13.12.2001р. Дарницьким РУ ГУ МВС України в м. Києві;

- договір про надання правової допомоги від 28.05.2014р.;

- ідентифікаційні коди №126221 від 11.01.2007р. та №216345 від 18.11.2002р.

Розглянувши вказані документи державним реєстратором прав на нерухоме майно Сидорчуком А.В. Державної реєстраційної служби України 20.01.2015р. прийнято рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №18720780 у зв'язку з тим, що документи подані для проведення державної реєстрації прав не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Разом з тим, державним реєстратором вказано, що заявником не усунені перешкоди, які зазначені в рішенні про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №17559475 від 28.08.2014р., а саме: документ, що підтверджує право власності (рішення суду) не містить відомості щодо визначення частки у спільній частковій власності на комплекс, за заявником визнано право власності саме на приміщення.

Слід зазначити, що підставою для прийняття рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №17559475 від 28.08.2014р. було те, що подані документи для проведення державної реєстрації прав не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, а саме: подане до реєстрації рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 27.08.2014р. не містить відомостей щодо визначення частки у спільній частковій власності заявленого до реєстрації нерухомого майна.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що по-перше, рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 27.08.2014р. у справі №286/2602/14-ц визнано за ОСОБА_1 право власності на приміщення котельні, столярного цеху (гаражі): приміщення 1-9 пл. 37,4кв.м., приміщення 1-10 пл. 170,6кв.м., приміщення 1-11 пл. 86,5кв.м., приміщення 1-12 пл. 15,0кв.м., приміщення 1-13 пл. 37,6кв.м., загальною площею 347,1кв.м., прохідної, контори, пожежне водоймище, асфальтове покриття території підприємства та паркан, що знаходиться в АДРЕСА_1, яке набрало законної сили 20.10.2014р.

Визначення частки у спільній частковій власності не є прерогативою суду, оскільки предметом позову була вимога про визнання права власності на вказане майно, придбане за результатами проведення аукціонних торгів від 30.12.2013р.

По-друге, на думку представника позивача, відповідачем рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень прийнято з порушенням п'ятиденного строку, встановленого статтю 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ч. 3 ст.182 Цивільного кодексу України, відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.6, ч.2 ст.19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1, 2 ст.182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Указом Президента України від 09.12.2010 року № 1085/2010 "Про інтимізацію системи центральних органів виконавчої влади" утворено Державну реєстраційну службу України, поклавши на цю Службу функції з реалізації державної політики у сфері реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, у сфері реєстрації релігійних організацій, а також функції Міністерства юстиції України з реалізації державної політики у сфері реєстрації.

Указом Президента України від 06.04.2011 року № 401/2011 затверджено Положення про Державну реєстраційну службу України (Укрдержреєстр), п.1 якого визначено, що Укрдержреєстр є, крім іншого, головним органом у системі центральних органів виконавчої влади з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Основним завданням Укрдержреєстру, зокрема, є реалізація державної політики у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно (пп.1 п.3 Положення).

Згідно пп.10 п.4 зазначеного Положення, Укрдержреєстр відповідно до покладених на нього завдань здійснює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно відповідно до закону.

Таким чином, відповідач наділений відповідними повноваженнями щодо здійснення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна визначає Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (надалі - Закон).

Статтею 2 Закону закріплені терміни, що в ньому вживаються, зокрема:

державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав;

нерухоме майно - земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення;

Відповідно до ч.1, 3, 5 ст.3 Закону, державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом. Державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в порядку черговості надходження заяв.

За приписами п.1 ч.1 ст.4 Закону обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право власності на нерухоме майно.

Відповідно до ч.1 ст.15 Закону, державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку:

1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень;

3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації;

4) внесення записів до Державного реєстру прав;

5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;

6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Державна реєстрація прав (надання відмови в ній) проводиться у строк, що не перевищує п'яти робочих днів (крім випадків, установлених частиною сьомою цієї статті) з дня надходження до органу державної реєстрації прав заяви про таку реєстрацію і передбачених цим Законом та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до нього, документів, необхідних для її проведення (ч.5 ст.15 Закону).

Відповідно до п. 4 наказу Мінюсту від 02.04.2013р. №607/5 «Про заходи щодо взаємодії органів державної реєстрації прав та їх посадових осіб», орган державної реєстрації прав у день прийняття відповідної заяви у випадках, передбачених пунктом 1 наказу, та виконання дій, передбачених пунктом 3 цього Порядку, за допомогою програмного забезпечення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно передає таку заяву на розгляд до Укрдержреєстру.

Державний реєстратор прав на нерухоме майно Укрдержреєстру з дотриманням процедури, визначеної Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року N 868, розглядає заяву, подані до неї електронні копії документів, поданих для державної реєстрації прав, та приймає відповідне рішення (п. 5 даного наказу Мінюсту від 02.04.2013р. №607/5).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень прийнято на підставі поданої представником ОСОБА_1 18.12.2014р. заяви, а рішення прийнято тільки 20.01.2015р.

Слід зазначити, що позивачем не надано доказів того, що саме державний реєстратор Державної реєстраційної служби України Сидорчук А.В. порушив строки прийняття рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 20.01.2015р. №18720780, а тому позовні вимоги в частині визнання протиправними дії державного реєстратора прав на нерухоме майно Сидорчука А.В. щодо порушення строків на здійснення державної реєстрації прав на заявлене до реєстрації нерухоме майно (картка прийому заяви №18126864 від 18.12.2014р.) задоволенню не підлягають.

Державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви власника, іншого правонабувача, сторони правочину, за яким виникло право, уповноваженої ними особи або державного кадастрового реєстратора у випадках, передбачених цим Законом (ч.7 ст.16 Закону).

Документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень і подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч.3 ст.17 Закону).

Відповідно до п.5, 6 ч.1 ст.19 Закону, державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема, рішень судів, що набрали законної сили; інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

При цьому, статтею 24 Закону, закріплений вичерпний перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень, а саме:

1) заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону;

2) об'єкт нерухомого майна розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав;

3) із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа;

4) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують;

5) заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону;

5-1) заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем;

5-2) заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону;

5-3) під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку;

5-4) після завершення п'ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення;

5-5) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію;

5-6) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем;

6) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

За наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень (ч.2 ст.24 Закону).

При цьому, за приписами ч.4 ст.24 Закону, відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена.

Слід звернути увагу, що аналогічний алгоритм дій державного виконавця по проведенню державної реєстрації права власності на нерухоме майно або відмови у її проведенні, визначений у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868 (надалі - Порядок).

Пунктом 20 Порядку встановлено, що за результатами розгляду заяви та документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав або рішення про відмову в такій реєстрації.

Державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (п.28 Порядку).

Згідно п. 36 Порядку, для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком.

За приписами п.37 Порядку, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є, зокрема: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; інші документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно відповідно до закону.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення від 20.01.2015 року № 18720780, державним реєстратором не здійснено посилання на конкретний пункт статті 24 Закону, як на підставу для відмови позивачу у державній реєстрації права власності на нерухоме майно.

При цьому, державним реєстратором надано оцінку судового рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 27.08.2014р. та встановлено, що таке рішення не є правовстановлювальним документом та не може бути підставою для проведення державної реєстрації, не маючи на це відповідних повноважень.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Як підтверджується матеріалами справи, відповідне судове рішення набрало законної сили, отже є обов'язковими для виконання.

Таким чином, за результатом системного аналізу викладених законодавчих норм та обставин справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відмови позивачу в державній реєстрації права власності на нерухоме майно та, відповідно, про відсутність у державного реєстратора підстав для прийняття рішення від 20.01.2015 р. № 18720780 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про протиправність оскаржуваного рішення від 20.01.2015 р. № 18720780 та, відповідно, про його скасування.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання Державну реєстраційну службу України в особі її уповноважених на прийняття рішення та/або вчинення певних дій посадових осіб - здійснити державну реєстрацію прав та об'єкти нерухомого майна, право власності на яке було визнано за позивачем рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 27.08.2014р. у справі №286/2602/14-ц та заявленого до реєстрації згідно картки прийому заяви №18126864 від 18.12.2014р. на підставі документів, що були додані до вказаної заяви в установлені Законом строки, суд зазначає, що вона задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.6 Закону, систему органів державної реєстрації прав становлять: Міністерство юстиції України; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав; органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку (далі - органи державної реєстрації прав).

Як вже зазначалося раніше, до повноважень відповідача, крім іншого, належить проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно відповідно до закону.

Відповідно до ч.4 ст.9 Закону, державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації.

Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора, пов'язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Згідно ч.2 ст.24 Закону, за наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно ч.1, 2 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову, зокрема, про: визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

З вищевикладених законодавчих норм встановлено, що реєстрація права власності на нерухоме майно, згідно вимог Закону та Порядку, здійснюється шляхом прийняття відповідачем відповідного рішення.

При цьому, згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

З огляду на положення ч.2 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний суд не наділений повноваженнями щодо зобов'язання відповідача прийняти будь-яке рішення.

Аналогічна правова позиція підтверджується численною судовою практикою, зокрема, постановою Вищого адміністративного суду України від 21.10.2010 року № П-278/10, встановлено, що з огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Крім того, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 31.07.2014 року у справі № К/800/62158/13 встановлено, що суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

У зв'язку з наведеним, суд вважає за можливим вийти за межі позовних вимог та скасувати рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №18720780 від 20.01.2015р.

Згідно ч.1, 2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В свою чергу, відповідачем не доведено правомірності прийнятого ним рішення від 20.01.2015 р. № 18720780 з урахуванням вимог, встановлених ч.2 ст.19 Конституції України та ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приймаючий до уваги викладене у сукупності та керуючись ст.ст. 94, 158-163, КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №18720780 від 20.01.2015р.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Окружного адміністративного суду міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Головуючий суддя В.П. Шулежко

Суддя І.О. Іщук

Суддя І.М. Погрібніченко