Справа № 822/489/13а
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2015-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2015 року м. Київ К/800/36491/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Апеляційного суду Хмельницької області, Державної судової адміністрації України, Міністерства фінансів України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області, Державної казначейської служби України про стягнення заборгованості по заробітній платі та грошовому утриманню за касаційною скаргою Державної судової адміністрації України на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 лютого 2013 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2008 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Апеляційного суду Хмельницької області, Державної судової адміністрації України, Міністерства фінансів України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області, Державної казначейської служби України про стягнення заборгованості по заробітній платі та грошовому утриманню.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 лютого 2013 року по даній справі у задоволенні клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду з позовом у частині стягнення коштів по довічному грошовому утриманню та компенсації за період з 01 червня 2005 року по 01 січня 2006 року відмовлено, а позовні вимоги у частині стягнення довічного грошового утримання та компенсації за червень-грудень 2005 року залишено без розгляду у зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 лютого 2013 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2013 року, позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Державної судової адміністрації України і зобов`язано Державну казначейську службу України провести видатки з державного бюджету, передбачені Державній судовій адміністрації України на користь ОСОБА_4 в розмірі 77969,64 грн. заборгованості по заробітній платі. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі Державна судова адміністрація України, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та постановити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 з 15 травня 1997 року працювала на посаді судді Апеляційного суду Хмельницької області і її заробітна плата до 01 січня 2006 року виплачувалася згідно із Законом України «Про статус суддів», з урахуванням відповідних постанов Кабінету Міністрів України.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що права позивача на оплату праці протягом червня - грудня 2005 року були порушені, а тому підлягають поновленню шляхом стягнення з Державної судової адміністрації України заборгованості по заробітній платі в розмірі, що просила позивач.

Однак, з таким висновком судів попередніх інстанцій колегія суддів Вищого адміністративного суду України не може погодитися, виходячи з наступного.

Так, частиною другою статті 44 Закону України «Про статус суддів» в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено, що розміри посадових окладів суддів встановлюються у відсотковому відношенні до посадового окладу Голови Верховного Суду України і не можуть бути меншими від 50 відсотків його окладу. Посадовий оклад судді не може бути меншим від 80 відсотків посадового окладу голови суду, в якому працює суддя.

30 червня 2005 року Кабінет Міністрів України в межах своїх повноважень прийняв постанову № 513 «Про оплату праці Голови та заступників Голови Конституційного Суду України» та постанову № 514 «Про оплату праці Голови, першого заступника Голови та заступника Голови Верховного Суду України», якими з 01 червня 2005 року підвищив посадовий оклад, зокрема, Голові Верховного Суду України до 15 розмірів мінімальної заробітної плати.

Водночас, Кабінет Міністрів України не привів посадові оклади інших суддів у відповідність з вимогами статті 44 Закону України «Про статус суддів» з урахуванням підвищених посадових окладів Голови Конституційного Суду України та Голови Верховного Суду України.

В подальшому, постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці суддів» затверджено схеми посадових окладів керівників та суддів Конституційного Суду України, Верховного Суду України, вищих спеціалізованих судів, Апеляційного суду України, апеляційних та місцевих судів, які розраховано виходячи з кратності до мінімальної заробітної плати, а також розміри надбавок до посадових окладів суддів за кваліфікаційні класи.

При цьому, Кабінет Міністрів України не усунув порушення вимог частини 2 статті 44 Закону України «Про статус суддів» і не привів оклади суддів усіх судів України до встановленого цією нормою співвідношення одночасно з окладами Голови Верховного Суду України та Голови Конституційного Суду України, оскільки надав постанові «Про оплату праці суддів» від 03 вересня 2005 року № 865 чинності не з 01 червня 2005 року, а з 01 січня 2006 року (пункт 5 Постанови).

Внаслідок цього з 01 червня 2005 року до 01 січня 2006 року оклади суддів усіх судів України не відповідали вимогам статті 44 Закону України «Про статус суддів».

Постановою Вищого адміністративного суду України від 16 травня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_5 до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України пункт 5 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці суддів» від 03 вересня 2005 року №865 визнано незаконним. Цією ж постановою суду допущено поворот виконання постанови Кабінету Міністрів України та визнано, що вона підлягає застосуванню одночасно з постановами Кабінету Міністрів України від 30 червня 2005 року № 513 і № 514 з питань оплати праці керівників судів, тобто з 01 червня 2005 року.

Проте, застосовуючи постанову Кабінету Міністрів України «Про оплату праці суддів» від 03 вересня 2005 року № 865 в частині приведення посадового окладу позивача з 01 червня по 31 грудня 2005 року у відповідність з положеннями постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці Голови, першого заступника Голови та заступника Голови Верховного Суду України» від 30 червня 2005 року №514, суди першої та апеляційної інстанцій помилково застосували зазначені постанови частково, лише в частині розміру посадового окладу позивача, і не врахували при визначенні розміру заробітку позивача інші положення цих постанов.

Так, пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 30 червня 2005 року №514, крім розмірів посадових окладів встановлено, що преміювання Голови, першого заступника Голови та заступника Голови Верховного Суду України здійснюється щомісяця в розмірі до 10 відсотків посадового окладу за фактично відпрацьований час; зазначеним посадовим особам надбавка за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 13 грудня 1999 року № 2288, не встановлюється, преміювання відповідно до зазначеної постанови не здійснюється.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865» від 31 грудня 2005 року № 1310 пункт 5 постанови №865 був викладений у такій редакції: «ця постанова набирає чинності з дня втрати чинності Указів Президента України від 10 липня 1995 року № 584, від 19 вересня 1996 року № 856, від 05 березня 2002 року № 220, від 25 листопада 2002 року № 1061, статей 3 та 4 Указу Президента України від 11 грудня 2002 року № 1150, абзацу першого статті 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року № 173 у частині встановлення надбавки суддям військових місцевих та військових апеляційних судів».

Зазначеними Указами Президента України встановлювались додаткові заходи соціального захисту суддів, втому числі різного роду надбавки за високі досягнення у праці або виконання особливо важливої роботи тощо, виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. Зазначені Укази Президента України втратили чинність з 01 січня 2006 року.

Таким чином, Кабінет Міністрів України з 01 червня 2005 року Голові та заступникам Голови Верховного Суду України, а з 01 січня 2006 року усім іншим суддям судів загальної юрисдикції не просто підвищив посадові оклади, а змінив систему і порядок оплати праці суддів, передбачивши у пункті 3 постанови №865, що у разі зменшення розміру заробітної плати окремих працівників у зв'язку з набранням чинності цієї постанови відповідним працівникам здійснюється виплата різниці між діючим на момент прийняття постанови та новим розміром заробітної плати. Тобто нові посадові оклади суддям можуть бути застосовані лише з одночасною втратою чинності зазначених Указів Президента України в частині оплати праці суддів.

Враховуючи викладене, заробітна плата суддів з 01 червня 2005 року повинна обчислюватись відповідно до положень нормативно-правових актів про оплату праці суддів, чинних з 01 січня 2006 року, а розміри заробітної плати суддів з 01 червня 2005 року - відповідати розмірам заробітної плати суддів, встановлених з 01 січня 2006 року, а тому підстави для перерахунку заробітної плати позивача відсутні.

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій прийшли до помилкового висновку про порушення права позивача на належну заробітну плату.

Відповідно до положень частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Статтею 225 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд касаційної інстанції має право змінити судове рішення, якщо у справі немає необхідності досліджувати нові докази або встановлювати обставини, а судове рішення, яке змінюється, є помилковим тільки в частині.

За правилами пункту 4 частини 1 статті 223 Кодексу адміністративного судочинства України при зміні судового рішення суду першої інстанції судове рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, якщо обставини справи встановлені повно і правильно, але суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального чи процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції приходить до висновку про необхідність скасування ухвали суду апеляційної інстанції та зміни постанови суду першої інстанції.

При цьому, беручи до уваги ухвалу Вищого адміністративного суду України від 08 серпня 2013 року, якою Державній судовій адміністрації України відстрочено сплату судового збору до закінчення розгляду справи судом касаційної інстанції та враховуючи, що до ухвалення вказаної постанови відповідачем не сплачено судовий збір, колегія суддів приходить до висновку щодо необхідності стягнення з Державної судової адміністрації України на користь Державного бюджету України судового збору за подання даної касаційної скарги.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 225, 229, 230, 232 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Касаційну скаргу Державної судової адміністрації України задовольнити частково.

Ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2013 року скасувати.

Постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 лютого 2013 року змінити. Скасувати зазначену постанову в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Державної судової адміністрації України і зобов`язання Державної казначейської служби України провести видатки з державного бюджету, передбачені Державній судовій адміністрації України на користь ОСОБА_4 77969,64 грн. заборгованості по заробітній платі та ухвалити у цій частині нове рішення про відмову ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог.

В решті постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 лютого 2013 року залишити без змін.

Стягнути з Державної судової адміністрації України на користь Державного бюджету України судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 24,08 грн. (двадцять чотири гривні вісім копійок) за реквізитами: отримувач коштів: УДКCУ у Печерському р-ні, рахунок отримувача: 0007, код отримувача (код за ЄДРПОУ): 38004897, код банку отримувача: 820019, банк отримувача: ГУ ДКСУ у м. Києві, код класифікації доходу бюджету: 22030005 "Судовий збір (Вищий адміністративний суд України, 075)".

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.Л. Іваненко

Судді: М.І. Мойсюк

В.В. Тракало