Справа № 815/2506/15
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2015-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2506/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2015 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Завальнюка І.В.,

суддів - Андрухіва В.В., Вовченко О.А.,

за участю секретаря - Маковейчук Т.С.,

перекладача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення від 27.02.2015 р. № 112-15, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є громадянином Сирійської Арабської Республіки, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Позивач є мешканцем міста Альмаядін, область Дейр-ез-Зор, Сирія, який на сьогоднішній день є одним з центрів бойових дій. Позивач побоюється рекрутування як з боку представників державних структур країни, так і з боку різних військових угрупувань. Навесні 2011 року в Сирії почався внутрішній озброєний конфлікт, у зв'язку з чим позивач змушена була покинути країну походження. На сьогоднішній день конфлікт в Сирії загострився, країна опинилась у стані гуманітарної кризи. Жертвами військового конфлікту, як правило, стає цивільне населення країни. В разі повернення в країну походження позивач може стати жертвою свавільного насилля через вкрай нестабільну ситуацію в Сирії. Як на підтвердження цих обставин позивач послалась на Рекомендації УВКБ ООН з питання міжнародного захисту осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку від 22.10.2013 р., резолюції Генеральної Асамблеї ООН № 67/262 від 15.05.2013 р., № 68/182 від 18.12.2013 р., № 67/183 від 20.12.2012 р., № 66/253/В від 03.08.2012 р. У 2014 році позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні. Однак 27.02.2015 року рішенням ДМСУ № 112-15 позивачу було відмовлено у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Зважаючи на те, що його заява відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та на протиправність оскаржуваного рішення, позивач звернувся до суду.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги із викладених вище підстав підтримав у повному обсязі та просив задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, в задоволенні позову просила відмовити, зважаючи на правомірність оскаржуваного рішення при необґрунтованій заяві позивача щодо надання йому статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець м Альмаядін, область Дейр-ез-Зор, Сирія, є громадянином Сирії; за національністю сирієць, араб; за віросповіданням мусульманин-суніт; за сімейним станом - неодружений; має неповну вищу освіту. Військовозобов'язаний, службу в армії не проходив.

До України позивач потрапив 28.12.2010 р. легально, на підставі національного паспорту та візи авіарейсом Алеппо (Сирія) - Одеса (Україна) з метою отримання вищої освіти. В 2014 р. позивач був відрахований з вищого навчального закладу у зв'язку із фінансовими проблемами. Після відрахування позивач вирішив не повертатися до Сирії у зв'язку із загостренням соціально-політичної ситуації в цій країні.

28 липня 2014 р. позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні, в якій зазначив, що він не може повернутися до Сирії через ситуацію в країні. В Україні позивач був відрахований з вищого навчального закладу через фінансові труднощі. В Сирії позивач проживав разом із великою родиною (12 членів родини), яка на теперішній час роз'їхалась по різних містах. Позивач вказав, що його старший брат був викрадений та він не знає його місцезнаходження. Україна є його другим домом і він бажає тут проживати.

29 грудня 2014 року ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок по справі № 2014OD0182, яким позивачу відмовлено у наданні статусу біженця та в наданні додаткової форми захисту, оскільки за результатами розгляду особової справи вбачається, що виїзд заявника обумовлений загальним станом країни в цілому, економічними проблемами, нестабільністю. Аналіз поданої до Управління інформації дає підстави вважати, що приїзд до України відбувся з метою покращення життєвих умов, прагнення заявника попасти до більш фінансово - стабільної країни. Звернення до Управління міграційної служби в Одеської області здійснилося за метою фактичної легалізації на території України.

27 лютого 2015 р. ДМС України своїм рішенням № 112-15 підтримала висновок ГУ ДМС України в Одеській області та відмовила громадянину ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 23 квітня 2015 року Позивачем отримано повідомлення № 176 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначене рішення обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв'язку з наступним.

Судом встановлено, що позивач виїхав в Україну з метою навчання 28.12.2010 р., в період ускладнення ситуації в Сирії. За захистом до міграційних структур в періоді легального перебування на території України з 28.12.2010 р. по 28.07.2014 р. не звертався, маючи при цьому всі можливості для подібного звернення.

Після відрахування позивача з вищого навчального закладу та спливання строку легального знаходження на території України заявник звернувся до міграційної служби. При цьому рідний брат позивача проживає та навчається в м. Одесі, проте із відповідним зверненням до міграційної служби не звертався, оскільки не потребує такої легалізації. Зазначені обставини свідчать про бажання позивача легалізувати своє перебування в Україні, а не отримати саме захист держави. Зазначені обставини також підтвердив сам позивач у співбесіді від 26.08.2014 р. (а.с. 43).

Позивач має дядька ОСОБА_3, який є громадянином України та займається бізнесом (продаж секондхенду). В Сирії залишились мати, батька, 4 брати та 6 сестер позивача. Не зважаючи на це, позивач зазначає, що побоюється саме за свою небезпеку після повернення, оскільки в Сирії небезпечно. В ході співбесід позивач також наводив факти вбивства його друга та брата, проте жодним чином не зміг пояснити обставини цього, довести будь-яким способом правдивість свої слів. Натомість історія вбивства його брата, якого вбили за звинуваченням у співпраці з державою (при цьому він навчався в школі), є досить суперечливою: брат зник 4 місяці (на момент співбесіди) назад, проте в полон організація Daash його взяла 20-22 днів назад, де він пробув 20 днів; про смерть брата позивач дізнався від друзів, які за допомогою Інтернету направили йому фотокартку із зображенням скривавленої людини, яка за словами позивача і є його братом. При цьому яким чином у друзів опинилася така фотокартка (скривавленого брата після побиття) позивач не зміг пояснити.

Відповідно до пунктів 1 і 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно абзаців 4, 6 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону відсутні, а також така, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Разом з тим, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця, оскільки під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішує покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Враховуючи відсутність жодних доказів чи підтверджень будь-яких переслідувань та непослідовність наданої інформації разом із неправдоподібністю більшістю ключових елементів тверджень позивача, суд погоджується з висновком міграційного органу, що вказані обставини дозволяють вважати заяву іноземця таким, що не відповідає вимогам п.1 ч.1 ст.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Вищезазначені позивачем обставини, на думку суду, лише підтверджують, те що особа не потребує міжнародного захисту, як біженець у відповідності до Конвенції 1951 року.

Відносно додаткової форми захисту суд зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Слід зазначити, що ситуація військового конфлікту та масові порушення прав людини підтверджені міжнародною спільнотою, однак при аналізі підстав отримання додаткового захисту слід аналізувати також можливість внутрішнього переміщення або отримання захисту в сусідніх країнах, ситуацію з близькими родичами заявника, причини довгострокового перебування іноземця в іншій країні, причини звернення за захистом, не маючи планів повернення на батьківщину тощо.

Аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення на батьківщину. При цьому в судовому засіданні встановлено, що на теперішній час в м. Альмаядін, звідки родом позивач, проживають його родичі, а саме батько, мати, три братів та п'ять сестер.

Таким чином, в ході офіційного з'ясування обставин у справі знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби про відсутність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Надана позивачем інформація при викладені причин виїзду з країни громадянської належності є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернення не надано, не доведено жодного суттєвого факту заяви. Позивач не надав переконливих доказів щодо його особистого переслідування в разі повернення на батьківщину.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвами переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В той же час відповідач, в силу ч.2 ст.71 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність своїх рішень.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Керуючись ст.ст.158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 29 травня 2015 року.

Головуючий суддя _______________ І.В. Завальнюк

Суддя _______________ В.В. Андрухів

Суддя _______________ О.А. Вовченко