Справа № 826/3584/15
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2015-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

05 травня 2015 року 14:15 № 826/3584/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О., за участю секретаря судового засідання Шевченко М.В. вирішив адміністративну справу

за позовомКонцерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення
до Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 08.12.2014 №№ , .

Під час розгляду справи представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та зазначив, що не погоджується з висновками Акту перевірки щодо порушення позивачем відповідних положень Податкового кодексу України (надалі - Кодекс), оскільки висновки відповідача за наслідками проведеної перевірки щодо порушень позивачем положень Кодексу при визначенні суми податкового кредиту та витрат є хибними, базуються виключно на суб'єктивних припущеннях перевіряючих, які не мають підтвердження належними доказами.

Представник відповідача проти позову заперечував, при цьому посилаючись на те, що під час проведення перевірки встановлено господарські взаємовідносини позивача з підприємством, яке на думку податкового органу, має ознаки фіктивності. А тому, правочини, що укладені між позивачем та контрагентом є нікчемними та такими, що не мали на меті настання реальних наслідків, а у позивача відсутнє законне право на віднесення сум по спірним правовідносинам до податкового кредиту та витрат. За таких обставин, податковий орган просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив наступне.

08 грудня 2014 року відповідачем на підставі акта перевірки № 1375/28-10-42-10/01190043 та з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки, прийнято наступні оскаржувані податкові повідомлення-рішення, а саме:

- , яким позивачу за порушення п.п. 198.3, 198.6 Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «податок на додану вартість» всього в сумі 840 001 грн., в т.ч. за основним платежем в сумі 672 001 грн., штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 168 000 грн.;

- , яким позивачу за порушення п.п. 138.1, 138.2, 139.1.9 Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «податок на прибуток» всього в сумі 346 075 грн., в т.ч. за основним платежем в сумі 276 860 грн., штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 69 215 грн.

Як вбачається з акта перевірки та письмових заперечень відповідача, збільшення грошового зобов'язання, застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій ґрунтується на обставинах наявності ознак фіктивності в діяльності контрагента позивача та, як наслідок, на думку ДПІ, недійсності та нікчемності правочинів між позивачем і ТОВ «НВП «Електрогруп», а позивач, за таких обставин, сприйнятий контролюючим органом, як вигодонабувач.

Фіктивність діяльності вказаного контрагента позивача, а також недійсність та нікчемність правочинів, встановлені контролюючим органом на підставі довідок про проведення зустрічних звірок ТОВ «НВП «Електрогруп» з третіми особами, з якими позивач у взаємовідносини не вступав, АС «Податковий блок» та інформації податкової міліції про відсутність суб'єктів господарювання за місцезнаходженням.

Крім того, відповідач посилається на те, що: 1) в підсумкових відомостях витрат ресурсів відсутні прізвища осіб, які складали такі відомості; 2) в актах виконаних робіт ТОВ «НВП «Електрогруп» не вказано організацію, відповідальну за антикорозійний захист металевих конструкцій; 3) ТОВ НВП «Електрогруп» не сплатило найманим працівникам заробітну плату за антикорозійних захист.

Інших обставин збільшення позивачу сум грошового зобов'язання з ПДВ та податку на прибуток, акт перевірки в собі не містить, а перелічені вище обставини, на переконання суб'єкта владних повноважень, є достатніми доказами правомірності оскаржуваних ППР.

Втім, Окружний адміністративний суд м. Києва критично ставиться до таких висновків відповідача, вмотивовуючи це наступним.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину.

За змістом ст. 228 Цивільного кодексу України, у редакції, чинній на момент здійснення розглядуваних господарських операцій, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Відповідно до пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Частиною 4 статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Таким чином, вина особи, яка виражається в намірі порушити публічний порядок (щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним) сторонами правочину або однією зі сторін, жодним чином не може бути встановлена на підставі актів перевірок/довідок про проведення звірок позивача або його контрагентів, інформацій про відсутності постачальників в ланцюгу постачання за адресою реєстрації та/або наявності у податкового органу податкової інформації про відсутність у постачальника виробничих можливостей для провадження власної господарської діяльності.

При цьому, згідно статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Посилання відповідача в акті перевірки на ст.ст.203, 215, 216 Цивільного кодексу України є передчасними, адже згідно ст.20 Податкового кодексу України, органам податкової служби не надано повноважень щодо визнання тих чи інших угод (правочинів) недійсними.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається відповідач, жодним чином не можуть бути безумовним та достатнім доказом нікчемності (недійсності) угод та/або укладення між позивачем і контрагентом угод, які завідомо суперечать інтересам держави, адже, як вже зазначалось, доказом вини особи в порушенні публічного порядку є виключно вирок суду та/або рішення суду про визнання угоди недійсною, з урахуванням ч.4 ст.72 Кодексу адміністративного судочинства України, наявності яких, як на час проведення перевірки так і станом на час розгляду даної справи, судом не встановлено.

Стосовно посилань відповідача на «безтоварність» господарських операцій між позивачем і контрагентами, суд зазначає таке.

Чинне законодавство України не містить в собі визначення поняття «безтоварність» (господарської операції).

Разом з тим, Закон України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» пов'язує господарську операцію не з самим по собі фактом підписання цивільно-правової угоди (договору), а з безпосереднім рухом активів платника податків та рухом його коштів. Відтак, для того, щоб господарська операція вважалася законною, необхідною умовою є реальність її виконання, тобто пов'язаність змісту та обсягу господарської операції, що відображена в первинних документах з рухом товару, наданням послуг, виконанням робіт.

Укладення правочину має бути передумовою фактичного досягнення тих цілей, на настання яких він спрямований. Згідно статті 234 Цивільного кодексу України угода, яка не спрямована на настання реальних правових наслідків є фіктивною. Отже, вбачається за можливе прийти до висновку, що фіктивна і «безтоварна операція» є тотожними поняттями.

Відповідно до ч.1 ст.205 Кримінального кодексу України фіктивне підприємництво це створення або придбання суб'єктів підприємницької діяльності (юридичних осіб) з метою прикриття незаконної діяльності або здійснення видів діяльності, щодо яких є заборона.

Стаття 205 Кримінального кодексу України встановлює відповідальність за дії, які з зовнішнього боку є цілком легальними. При цьому, ключовою характеристикою виступає змістовний момент, а саме фіктивність - відсутність у осіб, які стоять за створеним або придбаним суб'єктом підприємництва, справжнього наміру здійснювати діяльність, зафіксовану в установчих документах і пов'язану з виробництвом товарів, виконанням робіт або наданням послуг. Зазначені особи мають на меті інше - прикриваючись юридичною особою, вони прагнуть приховати свою незаконну діяльність.

Як вже зазначалось, ч.4 ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

При цьому, відповідно до ч.4 ст.72 ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України саме вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

За змістом статті 72 ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до буквального тлумачення зазначеної норми обставинами, що звільнені від доказування, є обставини, встановлені: 1) або вироком у кримінальній справі; 2) або постановою про адміністративний проступок.

Відповідно, висновки, в даному випадку, відсутності об'єктів оподаткування ПДВ та податком на прибуток, до яких прийшов контролюючий орган через призму ознак фіктивності контрагента позивача, яка (фіктивність) встановлена в інших документах, як то акт перевірки позивача та довідка про проведення зустрічної звірки контрагента, не сприймається судом як обставина, відповідно до частини четвертої статті 72 ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України.

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, між Концерном PPT та ТОВ «НВФ «Електрогруп» 20.05.2013 було укладено договір № 1645 (надалі - Договір), згідно з яким ТОВ «НВФ «Електрогруп» зобов'язалося надати послуги з оброблення металів (антикорозійний захист металевих конструкцій) на 26 об'єктах Концерну PPT згідно технічного завдання.

За умовами Договору ТОВ «НВФ «Електрогруп» надавало послуги з антикорозійної обробки металів з використанням матеріалів Концерну РРТ. Концерном РРТ для фарбування веж було передано власну фарбу та розчинник. Фарбу, використану ТОВ «НВФ «Електрогруп» для фарбування веж Концерном РРТ, було списано з матеріальних запасів, про що свідчать дані бухгалтерського обліку.

Зокрема, позивач, згідно з п. 5.18 Договору, передавав ТОВ «Електрогруп» фарбу та розчинник для виконання робіт з антикорозійного захисту, що підтверджується наступними документами: Акт приймання-передачі матеріалів від 31.10.2013; Акт приймання-передачі матеріалів від 27.09.2013; Довіреність № 20 від 27.09.2013; Акт приймання-передачі матеріалів від 23.08.2013; Акт приймання-передачі матеріалів від 30.08.2013; Довіреність № 19 від 30.08.2013; Акт приймання-передачі матеріалів від 31.07.2013; Довіреність № 15 від 31.07.2013; Акт приймання-передачі матеріалів від 11.06.2013; Довіреність № 13 від 10.06.2013.

Матеріали (фарби та розчинники), які були передані позивачем на ТОВ «НВП Електрогруп» для виконання робіт з антикорозійного захисту металевих конструкцій були придбані у постачальників ТОВ «Кайласа-Меру» та ТОВ «Турсхольм», що підтверджується наступними документами: Видаткова накладна №РН-0000012 від 11.06.2013; Акт приймання-передачі товару від 11.06.2013; Видаткова накладна № РН-0000183 від 30.07.2013; Акт приймання-передачі товару від 30.07.2013; Видаткова накладна № РН-0000200 від 31.07.2013; Акт приймання-передачі товару від 31.07.2013; Видаткова накладна № РН-0000026 від 23.08.2013; Акт приймання-передачі товару від 23.08.2013; Видаткова накладна № РН-0000252 від 27.09.2013; Акт приймання-передачі товару від 27.09.2013.

За наслідками здійснення господарських операцій на підставі Договору, між Концерном PPT та TOB «НВФ «Електрогруп» було складено первинні бухгалтерські та податкові документи, зокрема, акти приймання виконаних робіт і податкові накладні, в яких визначений склад та вартість виконаних ТОВ «НВФ «Елетрогруп» робіт. Зазначені докумети долучено позивачем до матеріалів справи.

Вартість робіт з антикорозійного захисту металів включена Концерном РРТ до складу витрат, а суми ПДВ включені позивачем до податкового кредиту.

В підтвердження власної правової позиції представник позивача додатково зазначив про наявність у ТОВ «НВФ Електрогруп» дозволів на виконання верхолазних робіт. Обставина направлення ТОВ «НВФ Електрогруп» робітників на об'єкти Концерну РРТ для виконання робіт з антикорозійного покриття та обставина наявності у ТОВ «НВФ Електрогруп» відповідних дозволів підтверджуються наступними документами: лист ТОВ «НВФ Електрогруп» № 79 від 02.09.2013; лист ТОВ «НВФ Електрогруп» № 41 від 08.07.2013; лист ТОВ «НВФ Електрогруп» № 26 від 13.06.2013; Акт-допуск від 14.06.2013; Дозвіл № 0450.13.12 від 29.04.2013; наказ № 10-13/ОП від 05.07.2013; наказ № 11-13/ОП від 05.07.2013; лист № 39 від 05.07.2013; протокол № 2 випробувань засобів особистого захисту ТОВ «НВП Електрогруп» від 21.05.2013; лист TOB «НВФ Електрогруп» № 46 від 17.07.2013; наказ № 13-13/ОП від 17.07.2013; лист ТОВ «НВФ Електрогруп» № 71 від 22.08.2013.

Крім того, представник позивача зазначив, що всі робітники, які виконували роботи з антикорозійного захисту проходили інструктаж з охорони праці, про що є відповідні записи в журналах реєстрації інструктажів з охорони праці, які знаходяться на філіях Концерну РРТ.

Суд приймає до уваги те, що перевірка виконання робіт за досліджуваним договором вже здійснювалася Державною фінансовою інспекцією в рамках проведення державного фінансового аудиту Концерну РРТ, під час якого не було виявлено жодних порушень фінансового законодавства, що підтверджується Аудиторським звітом від 19.08.2014 Державної фінансової інспекції України за результатами державного фінансового аудиту діяльності Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення за період з 01.04.2013 по 30.04.2014. Зокрема, як зазначає позивач та не спростовано відповідачем, довідкою від 11.08.2014 збору інформації для державного фінансового аудиту діяльності Концерну РРТ в Тернопільській філії Концерну РРТ за період з 01.04.2013 по 30.04.2014 встановлено, що ТОВ «НВФ Електрогруп» були виконані роботи згідно задокументованих обсягів.

Втім, не приймаючи до уваги змісту та обсягу господарських операцій, що вказані в зазначених вище документах, тим самим приходячи до переконання про відсутність об'єктів оподаткування по спірним господарським операціям, відповідач посилається на те, що внаслідок порушень норм податкового законодавства контрагентом позивача, вказані документи не спричиняють змін в бухгалтерському та податковому обліку позивача, внаслідок чого останній позбавлений законного права на віднесення сум по документам до податкового кредиту та витрат.

Відповідно до ст.1 розділу І Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до п.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Тобто, відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підтвердженням здійснення господарської операції є належним чином оформлені первинні документи, що містять дані про зміст господарських операцій.

Згідно з п.198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно з п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну.

Відповідно до п. 201.4 ст. 201 Податкового кодексу України податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг.

Відповідно до п. «а» ст. 185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Таким чином, податкова накладна є документом, який є підставою для нарахування податкового кредиту.

Між тим, наявність податкових та видаткових накладних дійсно є обов'язковою обставиною для визначення правильності формування податкового кредиту та витрат, але не вичерпною, оскільки підставою для виникнення права на податковий кредит та витрати є, зокрема, реальність господарських операцій, на підставі яких сформовано податковий кредит та витрати.

Як вже зазначалось, фактичне здійснення господарських операцій підтверджується дослідженими судом належним чином оформленими первинними документами, які повністю відповідають вимогам, встановленим статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року № 996-ХІV - містять назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, скріплені печатками контрагентів.

За таких обставин, суд позбавлений можливості прийняти до уваги посилання відповідача на невідповідність первинних документів вимогам ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», адже самі по собі порушення норм податкового законодавства іншими, аніж позивач особами, в розумінні ч.4 ст.70 КАС України, не можуть бути доказом протиправної поведінки позивача.

Підсумовуючи все вищевикладене, суд вважає за необхідне зазначити, що в розумінні ст.16 Податкового кодексу України, навіть за умови допущення попередніми постачальниками у ланцюгу постачання товару/надання послуг певних порушень податкового законодавства, дані обставини тягнуть негативні наслідки саме для таких постачальників та не впливають на право позивача (добросовісного платника податку) на віднесення відповідних сум до складу податкового кредиту та витрат.

Податковий Кодекс України не містить в собі таких підстав для збільшення платнику податків грошового зобов'язання з ПДВ та податку на прибуток, як наявність розбіжностей між податковим кредитом покупця та податковими зобов'язаннями відповідача, та/або наявністю висновку посадової особи податкового органу щодо ознак «фіктивності» контрагента, а фактичність господарських операцій позивача з контрагентами підтверджується належним чином завіреними копіями письмових доказів, що наявні в матеріалах справи.

За таких обставин, доводи, викладені в акті перевірки, спростовуються належними та допустимими доказами, що наявні в матеріалах справи, а обставини, на які посилається представник відповідача, не можуть бути достатніми доказами «безтоварності»/неможливості фактичного здійснення господарських взаємовідносин між позивачем та контрагентами.

Товари та роботи, отримані позивачем, не є обмеженими в цивільному обороті, не отримані внаслідок вчинення злочину, а сама по собі операція з придбання таких товарів та робіт не може бути визначена судом як порушення встановленого порядку.

Частина 1 ст. 91 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Отже, за змістом зазначеної норми державна реєстрація юридичної особи є юридично значимою дією, з якою цивільне та господарське законодавство пов'язує виникнення цивільної правоздатності.

Як вбачається з пояснень позивача, а зворотного акт перевірки не містить, на момент вчинення господарських правовідносин між позивачем та контрагентом і на момент фактичного виконання даних господарських відносин, контрагент позивача, як юридична особа був внесений в Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб підприємців та був зареєстрованим платником податку на додану вартість..

Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними платниками податків (постачальниками) з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару у ланцюгу постачання від виконання податкових зобов'язань може свідчити про незаконність формування податково кредиту/витрат, однак таких обставин в ході розгляду даної справи встановлено не було.

Відповідно до ч.2 ст.8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принципи верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Вищевказана позиція Окружного адміністративного суду м. Києва узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини. Так, основним висновком у рішенні від 22.01.2009 у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» № 3991/03 Європейський суд з прав людини зазначив, що у разі якщо національні органи за відсутності будь-яких вказівок на безпосередню участь фізичної або юридичної особи у зловживанні, пов'язаним зі сплатою податку на додану вартість, який нараховується у ланцюгу поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все ж таки застосовують негативні наслідки до отримувача оподатковуваної податком на додану вартість поставки, який повністю виконав свої зобов'язання, за дії або бездіяльність постачальника, який перебував поза межами контролю отримувача і у відношенні якого у нього не було засобів перевірки та забезпечення його виконання, то такі владні органи порушують справедливий баланс, який має підтримуватися між вимогами суспільних інтересів та вимогами захисту права власності.

Посилання відповідача на те, що: 1) в підсумкових відомостях витрат ресурсів відсутні прізвища осіб, які складали такі відомості; 2) в актах виконаних робіт ТОВ «НВП «Електрогруп» не вказано організацію, відповідальну за антикорозійний захист металевих конструкцій; 3) ТОВ НВП «Електрогруп» не сплатило найманим працівникам заробітну плату за антикорозійних захист, судом відхиляються, адже дані обставини стосуються докуметального оформлення господарської діяльності саме ТОВ «НВП «Електрогруп», безумовно не свідчать про відсутність об'єктів оподаткування по досліджуваним вище господарським операціям.

В порушення положень ст. 7, Глави 6, ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не довів правомірності прийнятих ним спірних рішень з урахуванням всіх встановлених фактичних обставин та вимог законодавства.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва вважає, що позовні вимоги, в даному випадку, підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69-71, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 08.12.2014 №№ , Міжрегіонального головного управління - Центрального офісу з обслуговування великих платників..

3. Судові витрати в сумі 487 (чотириста вісімдесят сім)грн. 20коп. присудити на користь Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення () з Державного бюджету України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 КАС України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Р.О. Арсірій