Справа № 127/7022/15-а
Суддя: Гриневич В. С.
Дата ухвалення: 2015-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Cправа № 127/7022/15-а
Провадження № 2-а/127/285/15
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 травня 2015 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі головуючого судді Гриневича В.С.,

при секретарі Малику О.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Суркової І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці адміністративну справу №127/7022/15-а за позовом ОСОБА_3 до Головного Управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання неправомірним рішення та зобов'язання до вчинення певних дій,-

В С Т А Н О В И В :

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся ОСОБА_3 з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання неправомірним рішення та зобов'язання до вчинення певних дій.

Позов мотивований тим, що згідно наказу УМВС України у Вінницькій області №9 від 21.01.2005р. позивач звільнений з посади начальника відділу ресурсного забезпечення УМВС України у Вінницькій області відповідно до підпункту «а» пункту 65 (за віком) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМУ №114 від 29.07.1991р., в результаті чого згідно з Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» йому нарахована пенсія в розмірі 5023,58 грн. В подальшому, виплата вказаної пенсії була припинена у зв'язку із зарахуванням позивача на військову службу. Наказом управління Державної пенітенціарної служби України з питань виконання покарань у Вінницькій області №58/ос від 17.07.2012р. позивача звільнено в запас Збройних сил України з посади головного спеціаліста (з безпеки дорожнього руху) управління ДПтС України у Вінницькій області відповідно до підпункту «а» пункту 65 (за віком) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМУ №114 від 29.07.1991р., у зв'язку з чим з 2012 року ОСОБА_3 нараховано пенсійні виплати в розмірі 2970,86 грн. Позивач вважає, що в результаті зменшення пенсійних виплат його права порушені, у відповідача були відсутні підстави призначати нову пенсію, а необхідно було відновити виплату пенсії, яка призначена в 2005 році, у зв'язку з чим звернувся до відповідача з заявою про поновлення виплати пенсії призначеної 21.01.2005р. Однак, відповідач, листом від 21.01.2015р. №17/Ф-12 відмовив у поновленні виплати пенсії призначеної 21.01.2005р.

Враховуючи наведені обставини позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: визнати неправомірним рішення відповідача, щодо відмови у поновленні виплати пенсії, призначеної 21.01.2005р., зобов'язати відповідача поновити з 21.01.2015р. виплату пенсії, призначеної 21.01.2005р. та зобов'язати відповідача провести перерахунок пенсії починаючи з 01.08.2012р. по 20.01.2015р. із урахуванням сум пенсійних виплат, призначених 21.01.2015р.

Ухвалою суду від 03.04.2015р. відкрито скорочене провадження у даній справі.

Відповідачем у десятиденний строк з дня одержання ухвали суду від 03.04.2015р. та копій документів суду були надані заперечення проти позову, відповідно до яких відповідач просив в задоволенні позивних вимог відмовити, з посиланням на відсутність підстав для поновлення раніше призначеної пенсії позивачу, а також з підстав пропуску строку звернення до суду встановленого ст. 99 КАС України.

Ухвалою суду від 22.04.2015р. вказану справу призначено до судового розгляду в судовому засіданні, оскільки за результатами розгляду заперечення відповідача суд дійшов висновку про неможливість ухвалення законного судового рішення без проведення судового засідання.

В судовому засіданні представник позивача подав заяву про зміну позовних вимог від 26.05.2015р., якою зменшив позовні вимоги та просив суд визнати неправомірним рішення відповідача, щодо відмови у поновленні виплати пенсії, призначеної 21.01.2005р. та зобов'язати відповідача поновити з 21.01.2015р. виплату пенсії, призначеної 21.01.2005р.

В судовому засіданні представник позивача змінені (зменшені) позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити з підстав, зазначених у адміністративному позові.

Відповідач у запереченнях проти позову та представник відповідача в судовому засіданні з позовними вимогами не погодилися, просили у їх задоволенні відмовити, з посиланням на відсутність підстав для поновлення раніше призначеної пенсії, а також на ту обставину що з 1 квітня 2015 року пенсія позивачу взагалі не виплачується, оскільки позивач на даний час працює в Генеральній прокуратурі України, а згідно з Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. №213-VIII статтю 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» викладено в новій редакції, відповідно до якої тимчасово у період з 1 квітня 2015 року до 31.12.2015р., пенсії призначенні відповідно до цього закону, у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», не виплачуються.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Згідно наказу УМВС України у Вінницькій області №9 від 21.01.2005р. ОСОБА_3 звільнений з посади начальника відділу ресурсного забезпечення УМВС України у Вінницькій області відповідно до підпункту «а» пункту 65 (за віком) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМУ №114 від 29.07.1991р.

01.02.2005р. позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії та як вбачається з виписки про призначення пенсії за вислугу років від 21.01.2005р. позивачу була призначена пенсія за вислугою років в розмірі 90% грошового утримання, розмір якої становив 5023,58 грн.

Як вбачається з протоколу перерахунку пенсії з 1 квітня 2009 року, пенсія позивачу призначена довічно.

Наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань від 05.10.2010р. №115о/с ОСОБА_3 призначено начальником Ширяєвського виправного центру управління Державного департаменту з питань виконання покарань в Одеській області, у зв'язку з чим виплата вищевказаної пенсії йому була припинена.

Як пояснила представник відповідача в судовому засіданні, письмових рішень щодо припинення виплати позивачу пенсії відповідачем не приймалось, виплата пенсії була припинена автоматично у зв'язку із зарахуванням позивача на військову службу.

Наказом управління Державної пенітенціарної служби України з питань виконання покарань у Вінницькій області №58/ос від 17.07.2012р. позивача звільнено в запас Збройних сил України з посади головного спеціаліста (з безпеки дорожнього руху) управління ДПтС України у Вінницькій області відповідно до підпункту «а» пункту 65 (за віком) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМУ №114 від 29.07.1991р.

Заявою від 25.09.2012 року позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії, однак, відповідачем призначено позивачу пенсію, розмір якої становив 2970,86 грн.

Позивач не погодився зі зменшенням розміру його пенсійних виплат, вважав що у відповідача були відсутні підстави призначати нову пенсію, а необхідно було відновити виплату пенсії, яка призначена в 2005 році, у зв'язку з чим звернувся до відповідача з заявою від 14.01.2015р. про поновлення виплати пенсії призначеної 21.01.2005р. в сумі 5023,58 грн.

Однак, листом від 21.01.2015р. №17/Ф-12 відповідач відмовив у поновленні виплати пенсії призначеної 21.01.2005р., зазначивши що пенсія призначається за останньою штатною посадою, займаною перед звільненням і обчислюється з розміру грошового забезпечення, а відтак підстав для призначення пенсії з урахуванням грошового забезпечення за іншою посадою немає.

Повно, всебічно з'ясувавши обставини справи та надавши юридичну оцінку доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Правовідносини, які виникли між сторонами врегульовані Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Як вбачається з матеріалів справи та зазначено вище пенсія позивачу призначена з 21.01.2005 року довічно.

Згідно з п. 2 ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим законом, у разі повторного прийняття їх на службу до органів внутрішніх справ виплата пенсії на час їх служби припиняється. При наступному звільненні їх зі служби виплата їм пенсії здійснюється з урахуванням загальної вислуги років на день останнього звільнення.

Таким чином, законодавець встановив обов'язок відповідних пенсійних органів саме поновити раніше призначену пенсію з урахуванням загальної вислуги років, позбавивши їх права знову (повторно) призначати пенсію. При цьому, розмір пенсії повинен кожного разу збільшуватися з урахуванням збільшення років (терміну) служби (загальної вислуги років на день останнього звільнення).

Судом встановлено, що відповідно до п. 2 ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» Головним Управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області виплата пенсії позивачу була саме припинена, а не скасована. Припинення виплати пенсії було зумовлено зарахуванням позивача на військову службу. Після звільнення ОСОБА_3 в запас Збройних сил України з посади головного спеціаліста (з безпеки дорожнього руху) управління ДПтС України у Вінницькій області, пенсія йому не могла бути призначена знову, оскільки вона вже була нарахована та її виплату припинено, тобто виплата цієї пенсії органом ПФУ, відповідно до діючого законодавства, могла бути лише поновленою з урахуванням загальної вислуги років на день звільнення.

Таким чином, позовні вимоги позивача щодо поновлення виплати раніше призначеної пенсії, відповідно до п. 2 ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» є обгрунтованими.

Статтею 48 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» передбачено, що заява про призначення пенсії згідно з цим Законом подається до територіального органу Пенсійного фонду України або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, встановленому правлінням Пенсійного фонду України за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, іншими заінтересованими центральними органами виконавчої влади та Службою зовнішньої розвідки.

При цьому днем звернення за призначенням пенсії є день подання до відповідного органу Пенсійного фонду України письмової заяви про призначення пенсії з усіма необхідними для вирішення цього питання документами, а в разі пересилання заяви і документів поштою - дата їх відправлення.

Суд відзначає, що право на поновлення виплати пенсії, яка була призначена 21.01.2005р. у позивача виникло ще у 2012 році, після повторного звільнення з військової служби, однак поновлення виплати позивачу раніше призначеної пенсії мало бути здійснено з дня подання ним до органу пенсійного фонду відповідної заяви з підтвердженням повторного звільнення зі служби. Суд вважає, що для поновлення виплати пенсії в раніше призначеному розмірі, достатнім було подання позивачем саме заяви про поновлення виплати пенсії з відповідним підтверджуючим документом про звільнення. При цьому підстави для призначення йому нової пенсії відсутні.

Як зазначено вище з заявою про поновлення виплати пенсії призначеної 21.01.2005р. в сумі 5023,58 грн. позивач звернувся 14.01.2015р. (заява отримана 16.01.2015р.), після чого у відповідача виник обов'язок поновити виплату раніше призначеної пенсії.

Разом з тим, відповідно до частини 2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог.

З урахуванням вищевикладеного, беручи до уваги те, що позивач просить поновити виплату пенсії з 21.01.2015 року, суд вважає за необхідне позовні вимоги в частині поновлення виплати пенсії задовольнити саме з 21.01.2015 року.

Разом з тим, заперечення відповідача в частині того, що на даний момент відсутній предмет спору, оскільки з 1 квітня 2015 року пенсія позивачу взагалі не виплачується, враховуючи що позивач на даний час працює в Генеральній прокуратурі України, а згідно з Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. №213-VIII статтю 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» викладено в новій редакції, відповідно до якої тимчасово у період з 1 квітня 2015 року до 31.12.2015р., пенсії призначенні відповідно до цього закону, у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», не виплачуються, судом до уваги не приймаються, оскільки вказані обмеження носять тимчасовий характер та жодним чином не впливають на правомірність прийнятих відповідачем рішень щодо поновлення виплати позивачу пенсії.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади. У справах щодо оскарження рішень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено належними засобами доказування правомірності своїх рішень та дій щодо відмови позивачу у поновленні виплати пенсії за вислугою років, натомість позовні вимоги позивача суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Отже, враховуючи положення ст. 94 КАС України, суд присуджує на користь позивача витрати пов'язані зі сплатою судового збору в сумі 73,08 гривень з Державного бюджету України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 6-12, 70-72, 86, 94, 159-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити.

Визнати неправомірним рішення Головного Управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, викладене у листі №17/Ф-12 від 21.01.2015р., щодо відмови ОСОБА_3 у поновленні виплати пенсії за вислугою років, призначеної 21.01.2005р.

Зобов'язати Головне Управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області поновити з 21.01.2015 року виплату пенсії ОСОБА_3 за вислугою років, призначеної 21.01.2005р.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 73,08 грн. судових витрат пов'язаних зі сплатою судового збору.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Вінницький міський суд Вінницької області. У разі, якщо судом було проголошено лише вступну та резолютивну частини, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текс постанови виготовлено 29.05.2015р.

Суддя: