Справа № 817/852/15
Суддя: Дорошенко Н.О.
Дата ухвалення: 2015-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/852/15

25 травня 2015 року 12год. 05хв. м. Рівне
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Дорошенко Н.О. за участю секретаря судового засідання Лютко М.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник Грицак А.В.,

відповідача: представник Мякищук О.Ф.,

третіх осіб відповідача: представник ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Дубенський міжрайонний прокурор
до Виконавчого комітету Дубенської міської ради Рівненської області третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_8, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_9, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_10, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_11, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_12, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_13, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_14, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_15, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_16
про визнання незаконним та скасування пункту рішення
ВСТАНОВИВ:

Дубенський міжрайонний прокурор звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Виконавчого комітету Дубенської міської ради Рівненської області про визнання незаконним та скасування пункту 3 рішення №79 від 06.03.2015 "Про перевезення пасажирів на міських автобусних маршрутах загального користування у м. Дубно".

В позові прокурор вказує, що пунктом 3 рішення Виконавчого комітету Дубенської міської ради №79 від 06.03.2015 встановлено часові обмеження та плату за проїзд окремих пільгових категорій громадян, водночас, передбачено право на щоденне пільгове перевезення осіб лише декількох пільгових категорій: інвалідів І та II групи, учасників бойових дій, дітей-інвалідів, дітей-сиріт, дітей позбавлених батьківського піклування, учнів із малозабезпечених та багатодітних сімей, особи, яка супроводжує інваліда І групи та дитину-інваліда. Зазначає, що оскаржуване рішення в цій частині є незаконним, оскільки прямо порушує гарантовані державою права пільгових категорій громадян на їх соціальний захист, а тому є наявними підстави для представництва прокурором в суді інтересів держави.

Позивач в судовому засіданні адміністративний позов підтримав з наведених у ньому підстав, просив задовольнити повністю.

Відповідач Виконавчий комітет Дубенської міської ради Рівненської області позов не визнав, подав письмове заперечення проти позову(а.с.154-157). Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що прокурором не наведено законодавчого обґрунтування порушення державних інтересів, не зазначено державний орган, який уповноважений захищати зазначені інтереси. Зауважив, що позивачем наведено ряд нормативно-правових документів, які передбачають право пільгових категорій громадян на безкоштовний проїзд в міському пасажирському транспорті загального користування, при цьому не зазначено обов'язку держави щодо компенсації місцевим бюджетам встановлених державою пільг. Разом з тим, відповідно до ст.89 Бюджетного кодексу України до видатків, що здійснюються з бюджетів міст республіканського Автономної Республіки Крим та обласного значення, районних бюджетів, бюджетів об'єднаних територіальних громад, що створюються згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, належать видатки на державні програми соціального захисту, зокрема щодо компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян. Зазначені видатки, у відповідності до ч.1 ст.102 Бюджетного кодексу України, проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Однак, субвенція з державного бюджету не покриває фактичних витрат суб'єктів господарювання, які здійснюють пасажирські перевезення на міському транспорті загального користування в м. Дубно, що стало підставою для прийняття виконавчим комітетом міської ради оскаржуваного рішення. Так, зокрема, згідно з розрахунком суми відшкодування перевізникам у відповідності до поданих ними звітів за 2014 рік мало бути відшкодовано 3489938,5 грн. за перевезення пільгових категорій громадян. Фактично було отримано лише 300227,38 грн. відшкодувань, що становить менше 1/10 від кількості наданих послуг. Вважає, що виконавчий комітет міської ради може вимагати від суб'єктів господарювання, які здійснюють перевезення на міському транспорті загального користування в м. Дубно, здійснювати перевезення пільгових категорій громадян лише в межах бюджетних відшкодувань.

Відповідач зазначив, що відповідно до ст.142 Конституції України держава бере участь у формуванні доходів бюджетів місцевого самоврядування, фінансово підтримує місцеве самоврядування. Витрати органів місцевого самоврядування, що виникли внаслідок рішень органів державної влади, компенсуються державою. Подібні норми містить й частина 2 статті 67 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", яка передбачає, що рішення органів державної влади, які призводять до додаткових видатків органів місцевого самоврядування, обов'язково супроводжуються передачею їм необхідних фінансових ресурсів. Вказані рішення виконуються органами місцевого самоврядування в межах переданих їм фінансових ресурсів.

Представник відповідача пояснив, що в спірному рішенні було враховано фактичні фінансові ресурси, які передаються з державного бюджету для бюджету м. Дубно на компенсацію витрат за пільговий проїзд окремих категорій громадян. Так, зокрема, пункт 3 рішення передбачає, що на міському транспорті загального користування право безкоштовного проїзду мають інваліди І та II групи, учасники бойових дій, діти-інваліди, діти-сироти, діти позбавлені батьківського піклування, учні із малозабезпечених та багатодітних сімей, особи, які супроводжують інваліда І групи та дитину - інваліда. Всі інші пільгової категорії громадян перевозяться зі знижкою понад 66% від вартості базового тарифу на проїзд міським автобусним транспортом, встановленого рішенням виконавчого комітету Дубенської міської ради від 17.12.2014 № 442.

Відповідач зауважив, що відповідно до ч.1 ст.48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов'язань минулих років, узятих на облік органами казначейства України. Таким чином, управління праці та соціального захисту Дубенської міської ради, яке є розпорядником субвенції за компенсацію пільгового проїзду, може здійснювати відповідні платежі лише в межах коштів, передбачених на відповідний бюджетний рік. Відтак, суб'єкти господарювання, які здійснюють пасажирські перевезення на міському транспорті загального користування, також мають право здійснювати перевезення пільгових категорій громадян в межах отриманої ними компенсації за надані послуги.

Крім цього, представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що обумовлене рішення встановлює плату за проїзд лише для пенсіонерів, яких перебуває на обліку в управлінні праці та соціального захисту понад 7 тисяч. При цьому не порушено приписів закону, позаяк для зазначеної категорії осіб право безкоштовного проїзду в міському транспорті загального користування встановлене не законом, а постановою Кабінету Міністрів України. З пасажирів пільгових категорій, право безкоштовного проїзду в міському транспорті загального користування для яких встановлене законом, плата за проїзд фактично не справляється.

З наведених підстав спірне рішення представник відповідача вважає правомірним, в задоволенні позову просив відмовити повністю за безпідставністю вимог.

Представник третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, в судовому засіданні вказав на безпідставність та необгрунтованість адміністративного позову. Вважає, що прокурором не враховано норми закону, які надають йому право на звернення до суду з позовом; не вказано, в чому саме полягає порушення інтересів держави, та не обґрунтовано необхідність їх захисту; не зазначено державний орган, уповноважений здійснювати захист відповідних державних інтересів. Вказує на наявність об'єктивних обставин, які стали підставою для прийняття спірного рішення, а саме різке здорожчання в січні-лютому 2015 року пально-мастильних матеріалів та запасних частин, що могло призвести до зупинки руху міського автобусного транспорту в м. Дубно. Зазначає, що виплата державою компенсаційних коштів за перевезення пасажирів пільгових категорій є недостатньою, не покриває збитків від таких перевезень, при наявній заборгованості з попередніх років, чим порушуються права перевізників, які закріплені в статті 7 Закону України "Про транспорт" та в статті 29 Закону України "Про автомобільний транспорт". З наведених підстав просив в задоволені позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, встановивши фактичні обставини справи, перевіривши їх доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх у сукупності, відповідно до вимог закону, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення повністю з таких підстав.

Суд встановив, що 06.03.2015 Виконавчим комітетом Дубенської міської ради прийнято рішення №79 "Про перевезення пасажирів на міських автобусних маршрутах загального користування у м. Дубно", відповідно до пункту 3 якого вирішено:

"Перевізникам здійснювати перевезення пільгової категорії громадян з 9-00 год. до 17-00 год. у розмірі 1,00 грн. з пасажира за разове перевезення, крім інвалідів І та II групи, учасників бойових дій, дітей-інвалідів, дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, учнів із малозабезпечених та багатодітних сімей, особи, яка супроводжує інваліда І групи та дитину-інваліда (а.с.8).

Надаючи оцінку правомірності рішення органу місцевого самоврядування в оскаржуваній частині, суд виходить з такого.

Статтею 22 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Чинним законодавством України надано право безплатного проїзду всіма видами міського пасажирського транспорту (крім таксі) категоріям громадян, зокрема:

інвалідам війни та прирівняним до них особам - відповідно до п.7 ч.1 ст.13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 № 3551-XII;

особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та віднесені до категорії 1, - відповідно до п.15 ч.1 ст.20, п.9 ч.1 ст.21 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-XII;

військовослужбовцям строкової військової служби - відповідно до п.2 ч.1 ст.14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII;

ветеранам військової служби, ветеранам органів внутрішніх справ, ветеранам податкової міліції, ветеранам державної пожежної охорони, ветеранам Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранам служби цивільного захисту, ветеранам Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України - відповідно до п.11 ст.6 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист" від 24.03.1998 N 203/98-ВР ;

реабілітованим особам, які стали інвалідами внаслідок репресій або є пенсіонерами, - відповідно до ст.6 Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" від 17.04.1991 N 962-XII;

пенсіонерам за віком - відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №354 від 17.05.1993 "Про безоплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування",

та іншим пільговим категоріям.

Відповідно до п.11 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014 № 76-VIII, встановлено, що норми цього Закону в частині вилучення пільгового проїзду окремих категорій громадян набувають чинності з 1 червня 2015 року, крім норм щодо забезпечення пільговим проїздом інвалідів I та II групи, дітей-інвалідів, дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, учнів із малозабезпечених сімей та осіб, які їх супроводжують і які супроводжують інваліда I групи, учасників бойових дій.

Таким чином, визначена у Законі України від 28.12.2014 № 76-VIII категорія громадян також забезпечена правом пільгового проїзду до 1 червня 2015 року.

Разом з тим, пунктом 3 рішення виконавчого комітету Дубенської міської ради № 79 від 06.03.2015, всупереч вищенаведеним правовим нормам, приписується перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на міських автобусних маршрутах загального користування у м. Дубно, здійснювати безкоштовне перевезення лише інвалідів І та II групи, учасників бойових дій, дітей-інвалідів, дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, учнів із малозабезпечених та багатодітних сімей, особи, яка супроводжує інваліда І групи та дитину-інваліда. Для всіх інших пасажирів пільгових категорій громадян з 9:00 до 17:00 встановлено плату за проїзд в розмірі 1 грн. з пасажира за разове перевезення.

При цьому, представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що відповідно до оскаржуваного рішення в інший часовий проміжок з пасажирів інших пільгових категорій справляється плата за проїзд в міському громадському транспорті за базовим тарифом, установленим рішенням Виконавчого комітету Дубенської міської ради від 17.12.2014 №442 (а.с.158-161), - в розмірі 3 грн. з пасажира за разове перевезення.

Суд вважає, що положення пункту 3 рішення виконавчого комітету Дубенської міської ради №79 від 06.03.2015 суперечать закону, оскільки порушують гарантовані державою права пільгових категорій громадян на їх соціальний захист в частині встановленого законом права на безплатний проїзд в міському пасажирському транспорті загального користування.

Доводи відповідача про те, що оскаржуване рішення стосується справляння оплати за проїзд лише з такої пільгової категорії пасажирів, як пенсіонери, є безпідставними, оскільки зі змісту рішення слідує, що воно стосується всіх інших пільгових категорій, окрім наведених у ньому винятків, а не лише пенсіонерів. Як зазначено вище по тексту судового рішення, право безплатного проїзду в міському транспорті загального користування надано пенсіонерам відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №354 від 17.05.1993 "Про безоплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування". При цьому слід зазначити, що згідно зі статтею 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні грунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Чинне законодавство України не наділяє органи місцевого самоврядування повноваженнями щодо перегляду чи зміни прав та пільг громадян, забезпечення яких гарантується законом.

Статтею 7 Закону України "Про автомобільний транспорт" від 05.04.2001 № 2344-III визначено, що забезпечення організації пасажирських перевезень, зокрема, на міських автобусних маршрутах загального користування покладається на виконавчий орган сільської, селищної, міської ради відповідного населеного пункту.

При прийнятті оскаржуваного рішення відповідач керувався статтею 30 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 № 280/97-ВР, якою визначені повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад в галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв'язку.

Зокрема, згідно з підпунктом 10 пункту "а" статті 30 Закону № 280/97-ВР до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать затвердження маршрутів і графіків руху місцевого пасажирського транспорту незалежно від форм власності, узгодження цих питань стосовно транзитного пасажирського транспорту у випадках, передбачених законодавством.

Зазначена норма закону не відносить до повноважень відповідача встановлення тарифів на проїзд міським транспортом загального користування.

Таким повноваженням в галузі бюджету, фінансів і цін відповідач наділений статтею 28 цього Закону, підпунктом 2 пункту "а" якої встановлено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема:

встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на побутові, комунальні (крім тарифів на теплову енергію, централізоване водопостачання та водовідведення, перероблення та захоронення побутових відходів, послуги з централізованого опалення, послуги з централізованого постачання холодної води, послуги з централізованого постачання гарячої води, послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), які встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг), транспортні та інші послуги.

Фактично в оскаржуваному рішенні відповідач, всупереч та поза межами, визначеними законом, встановив тариф на проїзд в міському транспорті загального користування для пасажирів, яким у встановленому законом порядку надано право безплатного проїзду в такому громадському транспорті.

Враховуючи, що рішення виконавчого комітету Дубенської міської ради № 79 від 06.03.2015 "Про перевезення пасажирів на міських автобусних маршрутах загального користування у м. Дубно" підлягає до неодноразового застосування та щодо невизначеного кола осіб, відтак спірне рішення є регуляторним актом в розумінні статті 1 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" N 1160-IV від 11.09.2003 та відповідно до статті 9 цього Закону його проект підлягав оприлюдненню з метою одержання зауважень і пропозицій від фізичних та юридичних осіб, їх об'єднань.

Зазначеною нормою закону встановлено, що строк, протягом якого від фізичних та юридичних осіб, їх об'єднань приймаються зауваження та пропозиції, встановлюється розробником проекту регуляторного акта і не може бути меншим ніж один місяць та більшим ніж три місяці з дня оприлюднення проекту регуляторного акта та відповідного аналізу регуляторного впливу.

Усі зауваження і пропозиції щодо проекту регуляторного акта та відповідного аналізу регуляторного впливу, одержані протягом встановленого строку, підлягають обов'язковому розгляду розробником цього проекту. За результатами цього розгляду розробник проекту регуляторного акта повністю чи частково враховує одержані зауваження і пропозиції або мотивовано їх відхиляє.

Оприлюднення проекту регуляторного акта з метою одержання зауважень і пропозицій не може бути перешкодою для проведення громадських слухань та будь-яких інших форм відкритих обговорень цього проекту регуляторного акта.

Разом з тим, як ствердив представник відповідача в судовому засіданні, проект спірного рішення не складався та не оприлюднювався, а його текст було складено безпосередньо на засіданні виконавчого комітету міської ради та поставлено на голосування.

За встановлених обставин, суд вважає, що оскаржуване рішення прийняте відповідачем поза межами компетенції органу місцевого самоврядування та з порушенням процедури, встановленої законом.

Що стосується доводів представника відповідача про те, що суб'єкт владних повноважень правомірно відшкодовує компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян лише в межах фактичних зобов'язань відповідних бюджетів, а суб'єкти господарювання здійснюють пільгові перевезення в межах цих відшкодувань, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про транспорт" N 232/94-ВР від 10.11.1994, підприємства транспорту зобов'язані забезпечувати, зокрема, права на пільги громадян щодо користування транспортом.

Статтею 31 Закону України "Про автомобільний транспорт" N 2344-III від 05.04.2001 встановлено, що відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування міських, приміських та міжміських, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування визначаються договором про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування, у якому встановлюються: перелік маршрутів загального користування, які буде обслуговувати автомобільний перевізник, умови організації перевезень, показники якості транспортного обслуговування населення, термін роботи автомобільного перевізника, зобов'язання органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо облаштування маршруту, підтримки проїзної частини автомобільної дороги та під'їзних шляхів у належному стані (тільки для міських автобусних маршрутів), розмір компенсації витрат автомобільного перевізника внаслідок перевезення пільгових пасажирів та регулювання тарифів, механізм їх виплати.

Згідно зі статтею 37 Закону України "Про автомобільний транспорт" пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування.

Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом.

Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.

Матеріалами справи стверджено, що між Дубенською міською радою (Замовник) та приватними підприємцями: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 та ОСОБА_16 (Перевізники) укладено договори на перевезення пасажирів автомобільним транспортом загального користування по м. Дубно (а.с.54-111), якими передбачено, зокрема, право перевізників отримувати субвенцію за безкоштовне перевезення пільгової категорії пасажирів після оформлення документів у відповідності до чинного законодавства (п.2.3.3) та встановлено обов'язок перевізників здійснювати безкоштовне перевезення пасажирів, яким законодавством України надано право на безкоштовний проїзд, - без обмеження кількості (п.2.4.8).

05.01.2015 між зазначеними Перевізниками, управлінням економіки і власності Дубенської міської ради (Замовник) та управлінням праці і соціального захисту населення Дубенської міської ради (Розпорядник коштів) укладено договори на перевезення пільгових категорій пасажирів відповідно до Закону України "Про автомобільний транспорт" та Закону України "Про державний бюджет України на 2015 рік", предметом яких є зобов'язання перевізників здійснювати за дорученням замовника перевезення пільгових категорій пасажирів в межах міста на визначених маршрутах (а.с.42-53).

Суд встановив, що 02.03.2015 вищевказані перевізники (треті особи на стороні відповідача) звернулися з заявою на ім'я міського голови м. Дубно, в якій зазначили, що у зв'язку з підвищенням вартості пально-мастильних матеріалів, запасних частин здійснення пасажирських перевезень стало збитковим, що змушує змінити графіки руху автобусів. Просили провести позачергове засідання виконавчого комітету, де розглянути питання оплати проїзду пенсіонерами та іншими пільговиками (а.с.135).

Як свідчать обставини, вищевказане звернення перевізників слугувало підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про транспорт" відшкодування збитків від безплатних перевезень пільгових категорій громадян регулюється нормативними актами Кабінету Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України N 256 від 04.03.2002 затверджено Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету (далі - Порядок), який визначає відповідно до статті 102 Бюджетного кодексу України механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення, зокрема, щодо компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян;

Відповідно до пункту 2 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення провадиться за рахунок субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджеті Автономної Республіки Крим, бюджетах міст Києва та Севастополя, міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення та у районних бюджетах на зазначені цілі. Забороняється фінансування місцевих програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Згідно з пунктом 3 Порядку головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення (далі - головні розпорядники коштів).

Пунктом 4 Порядку встановлено, що перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Державною казначейською службою згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов'язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій, допомоги та компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Суд встановив, що за даними управління праці та соціального захисту населення Дубенської міської ради за 2014 рік згідно з поданими перевізниками звітами розраховано суму відшкодування всього 3489938,5 грн.; при цьому прийнято до відшкодування згідно з поданими звітами 244896,00 грн.; фактично профінансовано 300227,38 грн. Тобто, в 2014 році фактично профінансовано прийняту до відшкодування суму, у тому числі з урахуванням заборгованості попередніх років. Заборгованість станом на 01.01.2015 становила 27,6 тис.грн. Крім цього, в січні-лютому 2015 року прийнято до відшкодування 81600,00 грн.; фактично профінансовано у вказаний період 62376,00 грн. (а.с.41,159-161).

Відтак, матеріалами справи стверджується, що за рахунок субвенцій з державного бюджету фактично здійснюється відшкодування перевізникам м. Дубно компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян, з частковим погашенням заборгованості попередніх років. Суд вважає, що наявність бюджетної заборгованості з відшкодування компенсаційних виплат перевізникам не може слугувати самостійною та достатньою підставою для встановлення плати за проїзд пасажирам пільгових категорій.

Таким чином, встановлене законом право пільгових категорій громадян на безплатний проїзд в міському транспорті загального користування кореспондує з встановленим законом обов'язком підприємств транспорту забезпечувати права на пільги громадян щодо користування транспортом. При цьому, Законом України "Про Державний бюджет на 2015 рік" передбачена субвенція з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг з послуг зв'язку та інших передбачених законодавством пільг.

З урахуванням вищевикладеного, наведені відповідачем доводи в обгрунтування правомірності оскаржуваного рішення суд відхиляє як безпідставні.

Щодо доводів представників відповідача та третіх осіб на стороні відповідача про відсутність доходів перевізників внаслідок перевезення значної кількості пасажирів пільгових категорій, суд зазначає наступне.

Відповідно до інформації начальника управління економіки і власності Дубенської міської ради щодо перевезення пасажирів міським автобусним транспортом, що діє на маршрутах загального користування у звичайному режимі руху по м. Дубно, діючий тариф розміром 3,00 грн. з пасажира за разове перевезення, встановлений рішенням виконкому Дубенської міської ради від 17.12.2014 № 442, не відшкодовує в повному обсязі витрати на послуги перевізників. З моменту встановлення тарифу відбулося зростання вартості пально-мастильних матеріалів, зокрема, дизельного палива - на 65,7%. Згідно з п.1.6 загальних положень Методики розрахунку тарифів на послуги пасажирського автомобільного транспорту, затвердженої наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 17.11.2009 № 1175, зміна умов виробничої діяльності та реалізації послуг, що не залежить від господарської діяльності перевізника, в тому числі вартості палива більше ніж на 10%, є підставою для перегляду рівня тарифів. З урахуванням планової собівартості послуг з перевезення на 2015 рік та середньої ціни на ПММ, базовий тариф за перевезення одного пасажира платної категорії становить 4,67 грн. (а.с.136-137).

Таким чином, суд вважає, що такі об'єктивні чинники, як зростання в січні-лютому 2015 року вартості пально-мастильних матеріалів, могли слугувати підставою для перегляду у встановленому порядку базового тарифу на пасажирські перевезення, а не для встановлення плати за проїзд пільгових категорій пасажирів, яким право безплатного проїзду гарантується законом.

При цьому, слід зазначити, що пунктом 5-1 Порядку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України N 256 від 04.03.2002, встановлено, що підприємствам транспорту не відшкодовуються за рахунок субвенцій з державного бюджету втрати їх доходів від перевезень окремих категорій громадян, що мають відповідні пільги, та інші видатки (враховуючи, що фінансове забезпечення таких перевезень здійснюється за рахунок інших бюджетних програм головних розпорядників коштів державного бюджету, власних надходжень транспортних підприємств та інших джерел відповідно до законодавства), а саме:

б) втрати доходів транспортних підприємств, зумовлені заниженими тарифами на послуги з перевезень.

Окрім цього, суд вважає, що при прийнятті спірного рішення відповідачем не враховано інформації начальника муніципальної дружини Дубенської міської ради про стан пасажирських перевезень на маршрутах загального користування по м. Дубно (а.с.37), відповідно до якої висловлена пропозиція щодо скорочення кількості оборотних рейсів на автобусних маршрутах міста.

Відтак, що у відповідача в порядку, встановленому законом, були наявними інші можливості для забезпечення належного перевезення пасажирів міським транспортом загального користування, без неправомірного встановлення плати за проїзд для пасажирів пільгових категорій.

Що стосується повноважень прокурора на звернення до суду з адміністративним позовом в інтересах держави, суд зазначає наступне.

Статтею 55 Конституції України установлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 № 280/97-ВР, акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Статтею 121 Конституції України на органи прокуратури покладено представництво інтересів громадян та держави у випадках, визначених законом.

Відповідно до статті 123 Конституції України організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом.

Згідно зі ст.4 Закону України "Про прокуратуру", діяльність органів прокуратури спрямована на всемірне утвердження верховенства закону, зміцнення правопорядку і має своїм завданням захист від неправомірних посягань гарантованих Конституцією, іншими законами України та міжнародними правовими актами соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод людини і громадянина.

Статтею 19 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що прокуратура здійснює нагляд за відповідністю актів, які видаються всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, вимогам Конституції України та чинним законам.

При цьому, здійснюючи надані законом функції, прокурор реалізує покладені на нього від імені держави повноваження по захисту державних інтересів та відповідно до пункту 8 частини 1 статті 3 КАС України є позивачем в адміністративній справі.

Відповідно до ст.36-1 Закону України "Про прокуратуру", представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених Законом.

Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

Згідно з рішенням Конституційного суду України від 08.04.1999 у справі №3-рп/99, прокурор самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, у чому полягає порушення інтересів держави, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Підставою представництва інтересів держави у суді є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

В рішенні Конституційного Суду України від 16.04.2009 №7-рп/2009 зазначено, що право прокурора оскаржувати до суду рішення органів місцевого самоврядування не є абсолютним, оскільки в Основному Законі закріплено, що її норми є нормами прямої дії, а отже, звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина, як і право на оскарження в суді рішень органів місцевого самоврядування гарантується безпосередньо на підставі Конституції України кожному (частина третя статті 8, частина друга статті 55 Конституції України).

Відповідно до ч.2 ст.60 КАС України, прокурор, який звертається до адміністративного суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до адміністративного суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Отже, від імені держави прокуратура може використовувати свій статус суб'єкта владних повноважень для оскарження правових актів, дій чи рішень інших суб'єктів владних повноважень. Подаючи позов як суб'єкт владних повноважень, прокуратура реалізує власну компетенцію.

Таким чином, право прокурора на звернення до суду щодо оскарження рішень, дій органів місцевого самоврядування гарантується Конституцією України, а механізм реалізації такого права передбачений Законом України "Про прокуратуру".

З урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що Дубенський міжрайонний прокурор правомірно звернувся з даним позовом до суду як позивач про оскарження незаконного рішення органу місцевого самоврядування, з метою захисту державного інтересу щодо забезпечення гарантованих законом прав громадян на соціальний захист.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства.

Відповідно до ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення.

Оцінивши зібрані в справі докази, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані, відповідають обставинам справи та наявним матеріалам, а відтак адміністративний позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Доводи, наведені відповідачем та представником третіх осіб в обгрунтування заперечень проти позову, не спростовують правомірності позовних вимог та не дають суду підстав для їх відхилення.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до ст.94 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати незаконним та скасувати пункт 3 рішення Виконавчого комітету Дубенської міської ради № 79 від 06.03.2015 "Про перевезення пасажирів на міських автобусних маршрутах загального користування у м. Дубно".

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Дорошенко Н.О.