Справа № 809/610/15
Суддя: Улицький Василь Зіновійович
Дата ухвалення: 2015-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2015 року Справа № 876/3546/15

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді: Улицького В.З.

суддів: Гулида Р.М., Кузьмича С.М.

при секретарі судового засідання: Дутка І.С.

представника позивача: ОСОБА_1

представників відповідача: ОСОБА_2,ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.03.2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Державної фіскальної служби України про визнання незаконним та скасування наказу,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом до Державної фіскальної служби України про визнання незаконним та скасування наказу № 7-ДС від 29.01.2015 року «Про застосування дисциплінарного стягнення».

Позивач позовні вимоги мотивував тим, що наказом за № 7-ДС від 29.01.2015 року відповідачем незаконно притягнуто його до дисциплінарної відповідальності. Як начальник Державної податкової інспекції у Косівському районі ГУ Міндоходів в Івано-Франківській області, при звільненні з роботи працівника інспекції ОСОБА_5 діяв згідно вимог Кодексу законів про працю України. Просить визнати незаконним і скасувати наказ Державної фіскальної служби України № 7-ДС від 29.01.2015 року "Про застосування дисциплінарного стягнення". Просив позов задоволити.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.03.2015 року у задоволені адміністративного позову відмовлено.

Постанову суду першої інстанції оскаржив ОСОБА_4. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою позов задоволити.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задоволити з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім, випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухваленим відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.

Судовою колегією апеляційного суду встановлено, що позивач ОСОБА_4 з 19.07.2013 року працює на посаді начальника ДПІ у Косівському районі ГУ Міндоходів в Івано-Франківській області.

Наказом Державної фіскальної служби України № 7-ДС від 29.01.2015 року "Про застосування дисциплінарного стягнення" ОСОБА_4 оголошено догану за неналежне виконання службових обов'язків, що призвело до порушення трудової дисципліни та недотримання вимог Кодексу законів про працю України, Конституції України, Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні". (а.с.13)

Підставою для притягнення ОСОБА_4 до дисциплінарної відповідальності слугували допущені ним порушення під час звільнення працівниці ДПІ у Косівському районі ОСОБА_5, які знайшли своє підтвердження у висновку службової перевірки № 09-19-14-20-2/6 від 29.12.2014 року, проведеної відповідно до розпорядження ГУ ДФС в Івано-Франківській області № 35-р від 23.12.2014 року. (а.с.100 - 115)

Судовою колегією оглянуто докази, які містяться у особовій справі ОСОБА_5, зокрема, судом оглянуто дві заяви ОСОБА_5 про звільнення у зв'язку з переведенням до ДПІ у Снятинському районі, які були написані нею власноручно. Перший з яких подано ОСОБА_5 особисто 18.12.2014р., а другий надіслано поштою.

Факт знаходження наведених документів у особовій справі ОСОБА_5 свідчить про те, що обидві заяви були прийняті ДПІ у Косівському районі, наявність на обох заявах резолюції керівника підтверджує факт прийняття та розгляду заяв ОСОБА_5 Відповідно до тексту оспорюваного наказу позивача притягнуто до відповідальності за «відмову у прийнятті заяви про звільнення у зв'язку з переведенням до ДПІ у Снятинському районі», а тому, у відповідача були відсутні підстави для притягнення ОСОБА_4 до відповідальності, а висновки суду першої інстанції про правомірність дій відповідача не відповідають реальним обставинам справи.

Також, судом першої інстанції, помилково застосовано ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», відповідно до якої забороняється відмова в укладені трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення інваліда на іншу роботу без його згоди з мотивів інвалідності.

Тобто, Закон забороняє прецевавцеві вчиняти будь-які дискримінаційні дії по відношенню до працівника з мотивів інвалідності. Проте, як встановлено в ході розгляду справи, до ОСОБА_5 не застосовувалися жодних санкцій чи обмеження з мотивів її інвалідності, сама ОСОБА_5, як інвалід, про даний факт не повідомила позивача як керівника, про отримання інвалідності ОСОБА_5 не повідомила і на засіданні комісії з кадрових питань та комітеті профспілки.

В подальшому, на момент засідання кадрової комісії, при розгляді переважного права залишення на роботі у зв'язку з скороченням штатної чисельності ОСОБА_5 не була інвалідом а в подальшому, після звільнення, ОСОБА_5 жодних скарг не подавала та заяв про порушення її права, як інваліда не робила.

Судова колегія апеляційного суду також вважає, що судом першої інстанції не надано жодної оцінки доводам позивача про те, що лист №15/7/09-12-04/114 від 18.12.2014 року не може вважатися належною підставою та гарантією для подальшого працевлаштування ОСОБА_5 у ДПІ у Снятинському районі оскільки зазначений лист був підписаний головою комісії з реорганізації ДПІ у Снятинському районі, тобто, особою яка не уповноважена на прийняття працівників на роботу, оскільки такі повноваження не передбачені постановою КМУ №1074 від 20.10.2011 року «Про затвердження Порядку здійснення заходів пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією підприємств, інших центральних органів виконавчої влади» та наказом Міністерства доходів і зборів України «Про реорганізацію окремих територіальних органів Міндоходів і Івано-Франківський області» №62 від 11.12.2014 року.

Таким чином, на момент подання ОСОБА_5 заяви про звільнення у зв'язку з переведенням до ДПІ у Снятинському районі не було узгоджено питання про працевлаштування ОСОБА_5 у ДПІ у Снятинському районі, оскільки для переведення працівника необхідна згода усіх трьох сторін: керівника підприємства на якому працює працівник, керівника підприємства на яке переводиться працівник та самого працівника, отже були відсутні належні підстави для припинення трудового договору на підставі п.5 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Разом з тим, в матеріалах справи наявні документи, згідно яких ОСОБА_5 в даний день підлягала вивільненню у зв'язку з скороченням штатної чисельності працівників відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України.

Також, відмовляючи у задоволені адміністративного позову, суд першої інстанції застосував та поклав в основу свого рішення норму ст.53 Закону України «Про державну службу» .

Однак, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не погоджується, покликаючись на наступне.

Закон України «Про державну службу» прийнятий 16 грудня 1993 року N 3723-XII та був чинний на час виникнення спірних правовідносин відносно позивача та Державної фіскальної служби України, проте суд першої інстанції помилково застосував Закон України «Про державні службу» від 17 листопада 2011 року N 4050-VI, який згідно розділу IX прикінцевих та перехідних положень набирає законної сили з 01.06.2016 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд першої інстанції за результатами розгляду справи прийняв постанову, врахувавши лише позицію відповідача, без проведення належного глибинного дослідження всіх необхідних доказів, застосувавши спрощений поверхневий підхід до встановлення фактів.

Враховуючи викладене, оцінивши зібрані докази у сукупності, судова колегія приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 являються підставними і обґрунтованими.

Судові витрати слід вирішити у відповідності до ст. 94 КАС України.

Керуючись ст. ст. 160 ч.3, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволити. Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.03.2015 року у справі №809/610/15 - скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задоволити.

Визнати протиправним і скасувати наказ № 7-ДС від 29.01.2015 року «Про застосування дисциплінарного стягнення» у вигляді догани на ОСОБА_4.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_4 сплачений ними судовий збір в сумі 36,54 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

На постанову протягом двадцяти днів з моменту набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В. Улицький

Судді: Р. Гулид

С. Кузьмич

Повний текст постанови виготовлено та підписано 27.05.2015 року