Справа № 820/774/15
Суддя: Водолажська Н.С.
Дата ухвалення: 2015-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський апеляційний адміністративний суд
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2015 р.Справа № 820/774/15

Головуючий 1 інстанції: Спірідонов М.О.

Доповідач: Водолажська Н.С.

Колегія суддів у складі:

Головуючий суддя Водолажська Н.С.,

Суддя Філатов Ю.М., Суддя Калиновський В.А.

при секретарі Тітова А.В.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2015р. по справі № 820/774/15

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просив: скасувати рішення ДМС України № 51-14 від 19.12.14 р.; скасувати наказ ГУ ДМС України в Харківській області № 227 від 21.10.14 р.; зобов'язати ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.15 р. по справі № 820/774/15 у задоволенні позову було відмовлено.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.15 р. по справі № 820/774/15 та прийняти нове судове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідачі письмові заперечення на апеляційну скаргу не подали.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши постанову суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та заслухавши пояснення позивача та представника позивача в судовому засіданні, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, але в подальшому ним було отримано повідомлення від ГУ ДМС України в Харківській області № 46 від 21.10.14 р. про відмову на підставі наказу № 227 від 21.10.14 р. в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з тим, що заява не містить підстав, передбачених п. 1, п. 13 ч. ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а тому підстав для отримання додаткового захисту в Україні не встановлено.

Не погодившись із вказаним вище рішенням ГУ ДМС України в Харківській області, позивач направив скаргу до ДМС України, у якій просив скасувати наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту. За результатами розгляду зазначеної скарги позивач отримав повідомлення від ГУ ДМС України в Харківській області № 4 від 12.01.14 р., в якому було зазначено, що ДМС України прийнято рішення № 51-14 від 19.12.14 р. про відхилення скарги позивача на рішення ГУ ДМС України у Харківській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись з рішенням ДМС України № 51-14 від 19.12.14 р. та наказом ГУ ДМС України в Харківській області № 227 від 21.10.14 р., позивач звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідачі при винесені наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання громадянину РФ ОСОБА_1 статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, діяли в межах, передбачених законами України, а тому є законними та такими, що не порушують будь-які права позивача.

З матеріалів справи вбачається, що в заяві-анкеті № 60 від 02.10.14 р. ОСОБА_1 визначив свої побоювання знаходитись на території Російської Федерації тим, що відносно нього та його дружини почались переслідування з боку правоохоронних органів РФ, метою яких є бажання отримати бізнес та майно заявника. Свої побоювання заявник пояснив тим, що наприкінці серпня 2012 р. в його будинку та в його офісі було здійснено обшук у зв'язку з підозрою участі і терористичній діяльності, а саме в розсилці погроз фізичної розправи до представників органів судової влади. Відразу після обшуку в офісі, дружину заявника було затримано та доставлено до камери попереднього затримання, і вона перебувала там 1,5 доби, внаслідок чого потрапила до лікарні. В цей час сам заявник викликався на допит до ФСБ. Не витримавши психологічного впливу та того факту, що біля його будинку був помічений один із співробітників ФСБ, який був присутній при обшуку будинку заявника, був вимушений виїхати з Краснодару. Близько двох місяців заявник перебував у передмісті Москви. Протягом цього часу заявник писав скарги у всі органи влади для врегулювання цього питання. В грудні 2012 р. заявник перетнув кордон в пропускному пункті «Гоптівка» та в'їхав на автомобілі до України.

Наведені вище обставини позивач вважає достатніми для прийняття органами міграційної служби України рішення про надання йому статусу біженця або особа, яка потребує додаткового захисту.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань, а згідно п. 13 наведеної норми особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 р. і Протоколу щодо статусу біженців 1967 р. та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

За змістом ч. 1 ст. 5 вказаного Закону особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Згідно ч. 2 вказаної статті особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі якщо така особа під час незаконного перетинання державного кордону України звернулася із зазначеною заявою до посадової особи Державної прикордонної служби України, вона зобов'язана надати цій посадовій особі пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України. У разі відсутності у такої особи документів, що посвідчують її особу, або якщо такі документи є фальшивими, вона повинна повідомити в поясненні про цю обставину, а також викласти причини зазначених обставин. Під час надання пояснень особою, яка не володіє українською або російською мовами, орган Державної прикордонної служби України повинен забезпечити перекладача з мови, якою така особа може спілкуватися. Після надання пояснень особа, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна бути протягом 24 годин передана посадовими особами Державної прикордонної служби України представнику центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

За змістом ст. 6 вказаного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Відповідно ч. 1 ст. 7 вказаного Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно ч. 1, ч. 2 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може вимагати подання додаткової інформації від уповноважених посадових осіб цього центрального органу виконавчої влади, які здійснювали розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно частин 3-5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається. З метою забезпечення конфіденційності інформації про заявників та захисту членів їхніх сімей, які можуть залишатися в країні їх походження, органи державної влади під час проведення зазначених заходів повинні уникати надсилання запитів з персональними даними заявників до спеціальних правоохоронних органів (служб) країни походження заявників. Документи, отримані або підготовлені центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, долучаються до особової справи заявника. За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п'яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 р. і Протоколом 1967 р. поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно Директиви Європейського Союзу від 29.04.04 р. «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається», яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно п. 45 та п. 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно п. 22 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 16.03.12 р. «Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.09 р. № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування - державні органи чи ні.

Разом із цим судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим, зокрема уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за вчинені в країні громадянської належності злочини.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 р. факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

З протоколу співбесіди від 06.10.14 р. випливає, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в Російській РФСР, м. Краснодар, росіянин, сповідує християнство, одружений, освіта вища, громадянин Російської Федерації. Прибув в Україну 15.12.12 р. автомобілем та кордон перетнув легально. Разом з тим, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся лише 02.10.14 р. При цьому, основною причиною звернення за захистом зазначив те, що він не бажає повертатися до Російської Федерації, оскільки вважає незаконним дії правоохоронних органів даної країни у частині порушення відносно нього кримінальної справи. При цьому, в протоколі заявник вказав, що його можна віднести до соціальної групи «рекламщики», яка піддавалася тиску з боку влади РФ у 2011-2012 роках. Зокрема, заявник зазначив, що його побоювання пов'язані з тим, що він зазнав переслідування через приналежність до певної соціальної групи та політичні переконання (заявник відмовився розміщувати рекламу провладної партії та розміщував рекламу опозиційних партій і відмовився передавати свій бізнес особі, яка виступає родичем впливового чиновника). Водночас, з матеріалів справи 2014 КН 0059 (справа за заявою про надання статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту) вбачається що між ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_6 виник спір щодо умов договору купівлі-продажу рекламних щитів, вирішення якого відбувалося у порядку цивільного судочинства. Відповідно до постанови П'ятнадцятого арбітражного апеляційного суду від 11.07.13 р. з ТОВ «A-Графік», (директор - ОСОБА_1.) на користь ТОВ «HAT» (директор - ОСОБА_6) стягнуто 6373750,0 руб. безпідставного збагачення, 46306,19 руб. судових витрат по сплаті державного мита за позовом.

На підставі вищенаведеного можливо зробити висновок, що майнові претензії, які були висунуті ОСОБА_6 до ОСОБА_1, урегульовані в установленому порядку. Крім того, в ході проведення співбесіди заявник повідомив, що через деякий час фірма «А-Графік» перейшла у власність ОСОБА_6, проте будь-яких документальних підтверджень, що засвідчують даний юридичний факт, заявник не надав (відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб станом на 26.11.14 р. ОСОБА_1 є директором зазначеної фірми).

Згідно висновку ОС № 2014 КН 0059 від 17.12.14 р., затвердженого директором Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства, на основі аналізу матеріалів справи ОСОБА_1 можна дійти висновку, що у даному випадку відсутнє політичне підґрунтя його переслідування. Вказані твердження виходять із наступного: 1) з метою захисту своїх прав заявник та його дружина зверталися зі скаргами на дії правоохоронних органів. При цьому, така діяльність шукача захисту та членів його сім'ї приносила позитивний результат; 2) за словами заявника на даний час його дружина, яка також була об'єктом переслідування, проживає на території Російської Федерації та не зазнає жодних утисків та переслідувань за ознаками політичних переконань; 3) на даний час заявник є директором юридичної особи, яка зареєстрована у Російській Федерації та безперешкодно отримує прибуток від її діяльності.

На підставі наведеного висновку ДМС України погодилася з висновками ГУДМС України у Харківській області відносно того, що у заяві ОСОБА_1 відсутній суб'єктивний елемент обґрунтованості побоюванням, оскільки заявник, здійснивши в'їзд в Україну, не звернувся до органу міграційної служби з клопотанням про надання міжнародного захисту в установленому порядку, як того вимагають положення ч. 1 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (не дотримано 5-ти денного строку на звернення із заявою), а намагався перечекати тяжкі часи та вирішення свої проблеми, як про це сам зазначив в ході проведення співбесіди.

При цьому, з протоколу співбесіди від 06.10.14 р. вбачається, що заявник звернувся до органу міграційної служби лише після того, як дізнався, що в Російській Федерації відносно нього порушено кримінальну справу. При цьому, шукач захисту надав суперечливі відомості щодо моменту, коли йому стало відомо про вказаний вище факт: спочатку ОСОБА_1 вказує на те, що у 2013 р., коли він перебував у м. Харкові, він дізнався, що відносно нього порушено кримінальну справу за фактом неправомірного доступу до комп'ютерної інформації (ст. 272 КК РФ), у зв'язку з чим його оголошено у розшук, а в подальшому заявник стверджував, що у вересні 2014 р. він зайшов на сайт Управління МВС РФ у м. Краснодар і виявив, що він розшукується у якості обвинуваченого, а не як свідка.

Враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів зазначає, що заявник не бажає повернутися до країни своєї громадянської належності через побоювання відповідальності за вчинення дій, які визнані законодавством цієї країни як протиправні. При цьому, вказані вище причини неповернення гр. ОСОБА_1 не є такими, що відносяться до конвенційних ознак, за якими особу може бути визнано біженцем або такою, що потребує додаткового захисту.

Відповідно п. 56 та п. 59 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону відповідно до правових норм. Особи, що рятуються від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями. Слід нагадати, що біженець - це жертва або потенційна жертва несправедливості, а не особа, що ухиляється від правосуддя. Для того, щоб визначити, чи рівносильне судове переслідування переслідуванню за іншими мотивами, необхідно звернутися до законодавства цієї країни, оскільки буває, що це законодавство не відповідає загальноприйнятим нормам в області прав людини.

При цьому відповідачами по справі зроблений правомірний висновок щодо того, що заявника не можна віднести до соціальної групи «рекламщики», оскільки відповідно до Керівництва УВКБ ЗН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця соціальна група - це група осіб, які мають загальну характеристику, іншу, ніж ризик зазнати переслідуванням або сприймаються суспільством як група. Така, характеристика повинна бути вродженою, незмінною або мати основоположне значення для індивідуальності.

Проаналізувавши загальну ситуацію в Російській Федерації, ДМС України надано велике значення інформації, що міститься в доповідях незалежних джерел з числа міжнародних правозахисних організацій, таких як «Хьюман Райтс Вотч», УВКБ 00Н, а також урядових джерел, включаючи Державний департамент США. Вказані доповіді не виділяють «підприємців РФ» або «рекламщиків» у соціальну групу, яка зазнає дискримінації (переслідування) з боку органів влади чи інших агентів. Небезпека для ОСОБА_1 у частині можливого притягнення його до кримінальної відповідальності не є такою, що перевищує загальний рівень небезпеки щодо фігурантів аналогічних справ.

Таким чином, колегія суддів зазначає про відсутність дискримінації стосовно позивача за ознаками, визначеними Женевською Конвенцією про статус біженців 1951 р., а підстави, на які позивач посилається в заяві, є не обґрунтованими та не відповідають вимогам абз. 2 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

При цьому судом першої інстанції зроблений правомірний висновок щодо того, що той факт, що до органу міграційної служби позивач звернувся лише 02.10.14 р., свідчить про те, що таке звернення зроблене виключно з метою пошуку шляхів легалізації проживання на території України, а також свідчить, що потреби в міжнародному захисті ОСОБА_1 не має.

Відповідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів зазначає, що під час прийняття оскаржуваних рішень відповідачами дотримані положення ст. 19 Конституції України та положення Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази наявності об'єктивного критерію обґрунтованого побоювання позивача стати жертвою переслідувань, що існує під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця та який є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. В свою чергу, матеріалами справи підтверджено, що позивач залишив країну походження саме з метою отримання статусу біженця, як легальної підстави для постійного проживання в іншій країні.

Наведені вище обставини стали підставою для висновку суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки доводи апеляційної скарги його не спростовують.

Зважаючи на те, що постанова Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.15 р. по справі № 820/774/15 прийнята з дотриманням вимог чинного законодавства, колегія суддів не виявила підстав для її скасування.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.15 р. по справі № 820/774/15 - залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.15 р. по справі № 820/774/15 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з моменту виготовлення повного тексту.

Головуючий суддя (підпис)Водолажська Н.С.
Судді(підпис) (підпис) Філатов Ю.М. Калиновський В.А.

Повний текст ухвали виготовлений та підписаний 29.05.2015 року.