Справа № 367/6739/13-а
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2015-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 367/6739/13-а Головуючий у 1-й інстанції: Оладько С.І.
Суддя-доповідач: Глущенко Я.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Романчук О.М.,

при секретарі Строяновській О.В.,

за участю:

представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

ОСОБА_4 та його представника - ОСОБА_5,

ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_7, ОСОБА_2 до Бучанської міської ради Київської області про визнання протиправним та скасування рішення, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Ірпінського міського суду Київської області від 10 жовтня 2013 року,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_7 і ОСОБА_2 звернулися у суд із позовом до Бучанської міської ради Київської області, в якому просили визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 22 листопада 2012 року №940-32-УІ.

Постановою Ірпінського міського суду Київської області від 10 жовтня 2013 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із постановою суду, ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просила її скасувати та ухвалити нове рішення - про відмову в задоволенні позову.

За наслідками розгляду вказаної апеляційної скарги ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2014 року залишено без задоволення вимоги ОСОБА_6, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Після постановлення судом апеляційної інстанції зазначеної ухвали ОСОБА_4, який не брав участі у розгляді справи, подав апеляційну скаргу на постанову суду першої інстанції, в якій також просив її скасувати та ухвалити нову - про відмову в задоволенні позову.

Ухвалою судді Київського апеляційного адміністративного суду від 14 квітня 2015 року зазначену апеляційну скаргу залишено без руху через пропущення строку на її подання.

Клопотанням від 27 квітня 2015 року скаржником порушено питання про поновлення строку апеляційного оскарження з підстав, які визнано поважними.

У зв'язку із чим, 30 квітня 2015 року відкрито апеляційне провадження по апеляційній скарзі ОСОБА_4 та призначено справу до апеляційного розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду - скасуванню, з таких підстав.

Задовольняючи позов та скасовуючи спірне рішення відповідача, суд першої інстанції виходив із того, що цим рішенням протиправно вигороджено до земель запасу міської ради земельну ділянку площею 120 кв. м, якою користуються позивачі, без їх згоди, і що це рішення перешкоджає закінчити їм процедуру приватизації земельної ділянки.

Проте, з таким висновком суду не можна погодитися.

Колегією суддів установлено, що у 1997 році позивачі успадкували житловий будинок житловою площею 63,6 кв. м з надвірними будівлями (погріб, гараж-сарай, теплиця, гараж, сарай, вбиральня, колодязь, загорожі), які знаходяться в АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 1000 кв. м.

Бучанська селищна рада Київської області, розглянувши заяву позивачів, рішенням від 21 жовтня 2004 року №1064-35-IV, вирішила дозакріпити земельну ділянку, площею 18 кв. м, до існуючої земельної ділянки, площею 1020 кв. м, за будинковолодінням в АДРЕСА_1; передати позивачам у спільну часткову власність (по 1/2 частини) вказану земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Пунктом 5 цього рішення передбачено, що земельна ділянка передається в приватну власність з послідуючим уточненням площі при виготовленні державного акту на право власності на землю.

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями від 06 травня 2005 року позивачами продано ОСОБА_6 та ОСОБА_4 вищезгаданий житловий будинок, житловою площею 63,6 кв. м, розташований на земельній ділянці, на якій розміщено надвірні будівлі: колодязь та огорожа.

Таким чином, судом установлено, що частина надвірних будівель, успадкованих у 1997 році, в тому числі погріб, гараж-сарай, теплиця, гараж, сарай, вбиральня, залишились у власності позивачів.

Разом з тим, з наявних в матеріалах справи документів убачається, що на земельній ділянці, на якій розташований успадкований позивачами житловий будинок, житловою площею 63,6 кв. м, з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, який у подальшому був проданий ОСОБА_6 та ОСОБА_4, розміщені інші будівлі, в тому числі які ще будуються.

Рішенням Бучанської селищної ради Київської області від 15 березня 2005 року №71 дозволено позивачам виділити в окреме будинковолодіння частину нерухомих споруд на згаданій земельній ділянці; надано цьому будинковолодінню юридичну адресу: АДРЕСА_2.

Рішенням Бучанської селищної ради Київської області від 28 квітня 2005 року №1324-45-IV, за наслідками розгляду заяви позивачів про визначення норми землекористування за окремими будинковолодіннями, скасовано пункти 2, 3, 5 рішення Бучанської селищної ради Київської області №1064-35-ІУ від 21 жовтня 2004 року; встановлено норму землекористування за будинковолодінням в АДРЕСА_1, площею 528 кв. м, а за будинковолодінням по АДРЕСА_2, площею 510 кв. м.

Таким чином, зазначеним рішенням Бучанської селищної ради Київської області було скасовано попереднє рішення ради щодо передачі позивачам у спільну часткову власність (по 1/2 частини) земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 1038 кв. м.

Рішенням Бучанської міської ради Київської області від 22 листопада 2012 року №940-32-ІУ «Про землекористування», за наслідками розгляду заяви позивачів про визначення норми землі за будинковолодінням по АДРЕСА_2, у зв'язку із уточненням площі після кадастрових вимірів, враховуючи акт обстеження земельної ділянки, а також факт розташування на ній зливної каналізаційної ями садиби АДРЕСА_1 вирішено вигородити земельну ділянку, орієнтовною площею 120 кв. м, до земель запасу міської ради, для подальшого обслуговування зливної каналізації власниками садиби АДРЕСА_1; встановлено норму землекористування за будинковолодінням по АДРЕСА_2, орієнтовною площею 470 кв.м.

Не погоджуючись із вказаним рішенням відповідача, позивачі звернулись у суд.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до положень статті 30 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року №561-XII, який був чинний на час відкриття спадщини позивачами, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів.

Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

Відповідно до статті 23 цього Кодексу право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Наведені положення кореспондують з приписами статті 22 Кодексу, згідно з якими право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

З 01 січня 2002 року набрав чинності Земельний кодекс України від 25 жовтня 2001 року №2768-III.

Положеннями статті 125 цього Кодексу передбачено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Таким чином, законодавством передбачено, що при переході права власності на нерухоме майно, житлові будинки та споруди до набувачів переходить також право власності чи користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. Разом з тим, зазначений перехід має посвідчуватись встановленими законодавством документами: державним актом чи договором оренди, які реєструються у встановленому порядку.

Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять документів, які посвідчують право позивачів на користування земельною ділянкою, щодо якої прийнято спірне в даній справі рішення.

Отже, вказаним рішенням не можуть порушуватись права позивачів.

Разом з тим, судом установлено, що позивачі є фактичними землекористувачами земельної ділянки під будинковолодінням, розташованим за адресою: АДРЕСА_2., а ОСОБА_6 та ОСОБА_4 - власниками житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований на суміжній з позивачами земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1.

Із актів обстежень земельної ділянки, що складені посадовими особами виконавчого комітету Бучанської міської ради Київської області, копії яких надані апелянтом, убачається, що на загородженій земельній ділянці по АДРЕСА_2, площею 590 кв. м, розташована зливна каналізаційна яма садиби АДРЕСА_1. У зв'язку із чим, необхідно вигородити частину земельної ділянки під вказаною каналізаційною ямою.

Зважаючи на вказані акти, рішення відповідача прийняте з приводу частини земельною ділянки, на якій розташована каналізаційна яма, якою фактично користуються апелянти. Зазначені обставини не заперечуються позивачами.

Зафіксовані в указаних актах обставини також підтверджують те, що згадане рішення відповідача не зачіпає жодних прав чи інтересів позивачів.

Згідно частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Таким чином, у публічно-правових відносинах захисту підлягають лише порушені права, свободи чи інтереси особи.

Як установлено судовою колегією, оспорюване рішення відповідача жодним чином не порушує прав чи інтересів позивачів, а тому їх позов не підлягає задоволенню.

Окрім того, колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції, задовольняючи позов, дійшов помилкового висновку про те, що рішення відповідача від 22 листопада 2012 року №940-32-УІ перешкоджає закінчити позивачам процедуру приватизації земельної ділянки, розпочату на підставі рішення Бучанської міської ради Київської області від 20 вересня 2011 року №413-18-V, адже вказане рішення в матеріалах справи відсутнє, і, як убачається з листа відповідача від 31 березня 2015 року №04-08/844, такого рішення не існує, оскільки 20 вересня 2011 року засідання сесії міськради не проводилось.

Відповідно до статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте із помилковим застосуванням норм матеріального права та не відповідає вимогам щодо законності та обґрунтованості.

Колегія суддів зазначає, що дана справа розглядається судом апеляційної інстанції вдруге, оскільки апеляційна скарга ОСОБА_4 надійшла після розгляду апеляційної скарги ОСОБА_6, яку ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2014 року було залишено без задоволення, а постанову Ірпінського міського суду Київської області від 10 жовтня 2013 року - без змін.

Враховуючи, що Кодексом адміністративного судочинства України не визначено порядку розгляду апеляційної скарги, що надійшла до апеляційного суду після закінчення апеляційного розгляду справи, судова колегія, керуючись частиною 7 статті 9 цього Кодексу (за аналогією закону), застосовує процесуальні норми статті 318 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких, у разі обґрунтованості скарги, яка надійшла після закінчення апеляційного розгляду справи, суд скасовує попереднє рішення апеляційного суду.

Отже, оскільки доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 спростовують висновки суду першої інстанції, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова Ірпінського міського суду Київської області від 10 жовтня 2013 року та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2014 року - скасуванню.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 3, 202 ч. 1 п. 4 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 9, 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, ст. 318 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Ірпінського міського суду Київської області від 10 жовтня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2014 року скасувати.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_7 та ОСОБА_2 відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя О.Є. Пилипенко
суддяО.М. Романчук

(Повний текст постанови складений 29 травня 2015 року.)

Головуючий суддя Глущенко Я.Б.

Судді: Пилипенко О.Є.

Романчук О.М