Справа № 826/1361/15
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2015-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/1361/15 Головуючий у 1-й інстанції: Бояринцева М.А.
Суддя-доповідач: Глущенко Я.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Глущенко Я.Б,

суддів Пилипенко О.Є., Романчук О.М.,

при секретарі Строяновській О.В.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача -Загинайченко І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Головного управління ДФС у м. Києві про скасування податкової консультації, зобов'язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 березня 2015 року,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 звернувся у суд з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві, в якому просив скасувати податкову консультацію від 16.01.2015 №93/С/26-15-17-04-14 та зобов'язати відповідача надати нову з урахуванням висновків суду.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - зміні, з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірна податкова консультація здійснена на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені чинним законодавством.

Проте, з таким висновком суду не можна погодитися в повній мірі.

Колегією суддів установлено, що 24 грудня 2015 року позивач звертався до Головного управління ДФС у м. Києві з проханням надати консультацію з питання обов'язковості відображення виплачених іншій фізичній особі-підприємцю доходів в податковому розрахунку по формі №1-ДФ.

Листом від 16.01.2015 №93/С/26-15-17-04-14 позивачу було надано відповідь, з якої слідує, що аналізуючи приписи пп. 14.1.180, п. 14.1 ст. 14, п. 18.1 ст. 18 та п. 297.3 ст. 297 Податкового кодексу України, відповідач дійшов висновку, що фізична особа-підприємець - платник єдиного податку не є податковим агентом щодо іншої фізичної особи-підприємця, яка не перебуває з ним у трудових або цивільно-правових відносинах, а тому в неї відсутній обов'язок відображення виплачених іншій фізичній особі-підприємцю доходів у податковому розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків, а також сум нарахованого та утриманого з них податку. Разом з цим, відповідач зазначив, що якщо фізична особа-підприємець - платник єдиного податку перебуває у трудових або цивільно-правових відносинах з іншою фізичною особою-підприємцем, то така фізична особа-підприємець є податковим агентом та зобов'язана відображати виплачені іншій фізичній особі-підприємцю доходи в податковому розрахунку по Ф №1-ДФ, незалежно від того, чи підлягають дані виплати оподаткуванню.

Не погоджуючись із отриманою податковою консультацією, позивач звернувся у суд.

Обговорюючи правомірність позовних вимог, судова колегія зважає на таке.

Частиною 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

За частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Колегія суддів наголошує, що право на судовий захист, гарантоване Конституцією України та закріплене в Кодексі адміністративного судочинства України, має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу чи інтерес, про захист яких вона просить, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Загальними положеннями Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Відповідно до пункту 41.1 статті 41 Податкового кодексу України (в редакцій, чинній на час вчинення спірної податкової консультації) контролюючими органами є органи доходів і зборів - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування єдиної державної податкової, державної митної політики в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів та реалізує державну податкову, державну митну політику, забезпечує формування та реалізацію державної політики з адміністрування єдиного внеску, забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями при застосуванні податкового та митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску (далі - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику), його територіальні органи

Згідно пп. 14.1.172 п. 14.1 ст. 14 цього Кодексу податкова консультація - це допомога контролюючого органу конкретному платнику податків стосовно практичного використання конкретної норми закону або нормативно-правового акта з питань адміністрування нарахування та сплати податків чи зборів, контроль за справлянням яких покладено на такий контролюючий орган.

Статтями 52 та 53 Податкового кодексу України передбачені порядок надання та наслідки застосування податкових консультацій.

Приведеними нормами встановлено, що за зверненням платників податків контролюючі органи надають безоплатно консультації з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства протягом 30 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом.

Податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію.

За вибором платника податків консультація надається в усній, письмовій або електронній формі.

Консультації надаються контролюючими органами.

Контролюючі органи мають право надавати консультації виключно з тих питань, що належать до їх повноважень.

Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, проводить періодичне узагальнення податкових консультацій, які стосуються значної кількості платників податків або значної суми податкових зобов'язань, та затверджує наказом узагальнюючі податкові консультації, які підлягають оприлюдненню, у тому числі за допомогою Інтернет-ресурсів.

Не може бути притягнуто до відповідальності платника податків, який діяв відповідно до податкової консультації, наданої йому у письмовій або електронній формі, а також узагальнюючої податкової консультації, зокрема, на підставі того, що у майбутньому така податкова консультація або узагальнююча податкова консультація була змінена або скасована.

Платник податків може оскаржити до суду як правовий акт індивідуальної дії податкову консультацію контролюючого органу, викладену в письмовій або електронній формі, яка, на думку такого платника податків, суперечить нормам або змісту відповідного податку чи збору.

Визнання судом такої податкової консультації недійсною є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду.

Аналіз приведених норм свідчить на користь висновку, що податкові консультації за своїм змістом не є рішеннями суб'єкта владних повноважень, а також не є нормативно-правовими актами та не створюють і не припиняють права чи обов'язки особи, а є лише допомогою контролюючого органу конкретному платнику податків стосовно практичного використання конкретної норми закону. Жодних управлінських висновків оскаржувана податкова консультація не містить, вчинити будь-які обов'язкові дії позивачу вона не приписує.

Податкові консультації є формою оприлюднення офіційного розуміння окремих положень законодавства, що регулює податкові правовідносини, що не породжує для відповідних суб'єктів настання будь-яких юридичних наслідків, не впливає на їхні права та обов'язки, і не є обов'язковою для виконання.

Таким чином, оспорювана податкова консультація з приводу питання обов'язковості відображення виплачених іншій фізичній особі-підприємцю доходів в податковому розрахунку по формі №1-ДФ, яка надана податковим органом, не підпадає під предмет адміністративного позову, адже кваліфікуючою ознакою змісту такого, відповідно до положень ст. 105 КАС України, є юридична значущість для особи рішення суб'єкта владних повноважень, тобто безпосередня залежність виникнення, зміни чи припинення прав та обов'язків особи від такого рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку про безпідставність вимог позивача до Головного управління ДФС у м. Києві та неможливість їх задоволення, адже в даній справі відсутнє право чи інтерес позивача, який підлягав би захисту, позаяк спірна податкова консультація не впливає на права та обов'язки останнього.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вищевикладене.

Разом з тим, розглянувши питання відповідності змісту податкової консультації чинному законодавству, суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального (щодо юридичної природи податкової консультації) та процесуального права (щодо з'ясування питання наявності порушених прав чи інтересів позивача), що, однак, не призвело до неправильного вирішення справи.

Пунктом 1 частини 1 статті 201 КАС України визначено, що правильне по суті вирішення справи, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права є підставою для зміни постанови суду першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що мотивувальна частина постанови суду першої інстанції підлягає зміні в частині підстав для відмови у задоволенні позову.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 2, 201 ч. 1 п. 1 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити постанову суду, якщо суд першої інстанції правильно по суті вирішив справу, але з помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 201, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 березня 2015 року змінити.

У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити з підстав, викладених у постанові апеляційного суду.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя О.Є. Пилипенко
суддяО.М. Романчук

(Повний текст постанови складений 29 травня 2015 року.)

Головуючий суддя Глущенко Я.Б.

Судді: Романчук О.М

Пилипенко О.Є.