Справа № 810/2527/14
Суддя: Єрьомін А.В.
Дата ухвалення: 2015-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.05.2015 м. Київ К/800/58550/14

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

Єрьоміна А.В.(головуючий);
Кравцова О.В., Цуркана М.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Державної реєстраційної служби України та державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Сидорчука Андрія Вікторовича про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, що переглядається за касаційною скаргою Державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Сидорчука Андрія Вікторовича на постанову Київського окружного адміністративного суду від 23 травня 2014 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2014 року,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2014 року ОСОБА_4 (далі - позивач)звернувся в Київський окружний адміністративний суд з позовом до Державної реєстраційної служби України (далі - відповідач) та державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Сидорчука Андрія Вікторовича (далі - державний реєстратор), в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення від 30 січня 2014 року №10499093 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, зобов'язати зареєструвати за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частину індивідуального (садибного) житлового будинку АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що оскаржуване рішення є протиправним та таким, що прийнято з порушенням норм чинного законодавства, оскільки викладені в цьому рішенні припущення щодо відсутності в документах інформації про площу будинку не відповідають дійсності.

На думку позивача, спірне майно не є самочинно збудованим нерухомим майном, яке не прийнято в експлуатацію.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 23 травня 2014 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Сидорчука Андрія Вікторовича про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 30 січня 2014 року №10499093.

Зобов'язано державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Сидорчука Андрія Вікторовича здійснити державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна, спільна часткова, на 1/4 частину індивідуального (садибного) житлового будинку АДРЕСА_1 площею 61,9 кв.м. за суб'єктом: ОСОБА_4 згідно із заявою від 20 січня 2014 року реєстраційний номер 5010766.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2014 року апеляційна скарга Державної реєстраційної служби України задоволена частково.

Постанова Київського окружного адміністративного суду від 23 травня 2014 року змінена.

Зобов'язано державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Сидорчука А.В. повторно розглянути заяву ОСОБА_4 про державну реєстрації прав та їх обтяжень для проведення державної реєстрації права власності на 1/4 частину індивідуального (садибного) житлового будинку АДРЕСА_1, форма власності: приватна, спільна часткова від 20 січня 2014 року (реєстраційний номер 5010766).

В іншій частині постанова Київського окружного адміністративного суду від 23 травня 2014 року залишена без змін.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, державний реєстратор просить оскаржувані рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши за матеріалами справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, суд зазначає наступне.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, позивач 20 січня 2014 року подав заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (реєстраційний номер 5010766) для проведення державної реєстрації права власності на 1/4 частину індивідуального (садибного) житлового будинку АДРЕСА_1, форма власності: приватна, спільна часткова.

Позивачем до вказаної заяви були додані, серед інших, наступні документи: копію заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 червня 2009 року у справі №2-1617/2009; технічний паспорт на житловий будинок АДРЕСА_1; копії паспорта та реєстраційного номеру облікової картки платника податків.

Відповідно до заочного рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 червня 2009 року у справі №2-1617/2009 за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 до ОСОБА_4, Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання права власності в порядку спадкування, визнано за ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_4 право власності на 1/4 частину в будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за кожним.

30 січня 2014 року державний реєстратор, керуючись статтею 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пунктами 16 та 23 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року №703, прийняв рішення №10499093 про відмову у державній реєстрації права власності, форма власності: приватна, спільна часткова, на житловий будинок, що розташований: АДРЕСА_1, за суб'єктом ОСОБА_4.

Державний реєстратор, як підставу для відмови зазначив, що подані документи не відповідають вимогам, встановленим Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», та не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; документ, що підтверджує право власності (рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 червня 2009 року у справі №2-1617/2009) не містить необхідні для державної реєстрації відомості щодо об'єкту нерухомого майна, що передбачені п. 20 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року №1141 (далі - Порядок №1141), а саме: інформацію про площу будинку. Крім того, як вважає державний реєстратор, вказаним рішенням за заявником визнано право власності на самочинне збудоване нерухоме майно, яке не прийнято в експлуатацію (згідно відмітки у технічному паспорті та переліку поданих документів). Відповідно до пункту 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 (далі - Порядок №461), у разі, коли на самочинно збудоване нерухоме майно визнано право власності за рішенням суду, воно приймається в експлуатацію.

Відповідач у спірному рішенні також послався на положення частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з яким якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законом порядку.

Спірні відносини, що виникли між сторонами у справі, регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року №703.

Згідно із до частинами першою та другою статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Спеціальним законом, що визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна є Закон України від 1 липня 2004 року №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон №1952-IV).

Відповідно до частини першої статті 3 Закону №1952-IV, державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Відповідно до статті 4 Закону №1952-IV, обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право власності на нерухоме майно.

До повноважень органу державної реєстрації прав належить, зокрема: проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень або відмова у їх реєстрації; забезпечення ведення Державного реєстру прав (пункти 1, 2 частини першої статті 8 Закону №1952-IV).

Згідно із частиною сьомою статті 16 Закону №1952-IV, державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви власника, іншого правонабувача, сторони правочину, за яким виникло право, уповноваженої ними особи або державного кадастрового реєстратора у випадках, передбачених цим Законом.

Підстави для державної реєстрації прав та їх обтяжень визначені статтею 19 Закону №1952-IV. Державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема, рішень судів, що набрали законної сили;.

Відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 24 Закону №1952-IV, у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, визначає Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року №703 (далі - Порядок №703).

Для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно та інші документи, визначені цим Порядком.

Згідно із пунктом 16 Порядку №703, за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію та документів, необхідних для її проведення, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або рішення про відмову в такій реєстрації.

Пунктом 23 Порядку №703 імперативно встановлено, що Державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Враховуючи вищевикладене, Вищий адміністративний суд України погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що спірне рішення державного реєстратора є необґрунтованим, прийнятим за відсутності правових підстав в порушенням вимог статті 24 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пункту 23 Порядку №703.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, відповідач, як на підставу для відмови, послався на вимоги пункту 20 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року №1141, яким встановлено, що з метою проведення державної реєстрації виникнення права власності державний реєстратор вносить до запису щодо об'єкта нерухомого майна такі відомості: тип об'єкта нерухомого майна (житловий будинок, будівля, споруда, квартира, житлове приміщення, нежитлове приміщення тощо); призначення об'єкта нерухомого майна (житловий або нежитловий); площа об'єкта нерухомого майна (загальна та (за наявності) житлова); відомості про складові частини об'єкта нерухомого майна (найменування та/або присвоєння літера, загальна та (за наявності) житлова площа об'єкта нерухомого майна, який є складовою частиною складної речі та призначений для обслуговування іншої (головної) речі, пов'язаний з нею спільним призначенням та є її приналежністю); адреса об'єкта нерухомого майна; підстава для внесення запису про нерухоме майно: - назва рішення; - дата формування рішення; - індексний номер рішення; прізвище, ім'я та по батькові державного реєстратора; найменування органу державної реєстрації прав або найменування нотаріальної контори, назва нотаріального округу.

Розглядаючи справу №2-1617/2009 Києво-Святошинським районний суд Київської області встановив, що 18 січня 1993 року Тарасівською сільською Радою Києво-Святошинського району винесено рішення №3, на підставі якого на ім'я ОСОБА_9 видано свідоцтво на право власності на житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_1. Відповідно до виписки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, зазначений житловий будинок має загальну площу 61,9 кв.м., погріб, вбиральню та огорожу.

Отже, з поданого правовстановлюючого документу можливо встановити, зокрема, такі відомості як загальну площу будинку.

Щодо іншої підстави, яка зазначена у спірному рішенні, а саме: за заявником визнано право власності на самочинне збудоване нерухоме майно, яке не прийнято в експлуатацію, Вищий адміністративний суд України зазначає наступне.

В рішенні суду у справі №2-1617/2009 відсутні посилання на самочинне будівництво.

Пункт 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року №461 вказує, що у разі, коли на самочинно збудоване нерухоме майно визнано право власності за рішенням суду, воно приймається в експлуатацію.

Отже, саме у рішенні суду має бути зазначено про набуття права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неправомірність дій відповідача щодо відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень за заявою позивача, та, відповідно, неправомірність оскаржуваного рішення.

Щодо зобов'язання судом першої інстанції державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Сидорчука А.В. здійснити державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна, спільна часткова, на 1/4 частину індивідуального (садибного) житлового будинку АДРЕСА_1, загальною площею 61,9 кв.м. за суб'єктом: ОСОБА_4 згідно із його заявою від 20 січня 2014 року реєстраційний номер 5010766, Вищий адміністративний суд України погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про помилковість висновків суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини четвертої статті 9 Закону №1952-IV, державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Суд може ухвалити постанову про зобов'язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб'єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

Судом першої інстанції зобов'язано державного реєстратора провести державну реєстрацію права власності (на підставі поданих для реєстрації права власності документів), тоді як, прийняття рішень про державну реєстрацію прав відноситься до виключної компетенції відповідача у справі, а тому у суду відсутні законодавчі підстави для задоволення позову в цій частині позовних вимог.

З метою належного захисту прав позивача суд апеляційної інстанції обґрунтовано вийшов за межі заявлених позовних вимог та прийняв рішення, яким зобов'язав державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Сидорчука А.В. повторно розглянути заяву ОСОБА_4 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень для проведення державної реєстрації права власності на 1/4 частину індивідуального (садибного) житлового будинку АДРЕСА_1, форма власності: приватна, спільна часткова від 20 січня 2014 року (реєстраційний номер 5010766).

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

На підставі викладеного, керуючись статтями 220, 223, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Сидорчука Андрія Вікторовича залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді :