Справа № 2а-4270/10/1770
Суддя: Махаринець Д. Є.
Дата ухвалення: 2013-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2а-4270/10/1770

22 жовтня 2013 року 11 год. 10 хв. м. Рівне
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Махаринця Д. Є. за участю секретаря судового засідання Мельничук О.А. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник не з'явився

відповідача: представник не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Острожецького сільського комунального підприємствоа третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Острожецька сільська рада

до сектора в Рівненській області Державної інспекції України з контролю за цінами

про визнання рішення нечинним

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Острожецьке сільське комунальне підприємство, звернувся до суду з позовом до Державної інспекції з контролю за цінами в Рівненській області, третя особа на стороні позивача Острожецька сільська рада, про визнання Рішення Державної інспекції з контролю за цінами в Рівненській області № 199 від 07.07.2010р. нечинним. В судове засідання представник позивача не з'явився, направив до суду заву про слухання справи за його відсутністю. В заяві відповідач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та просив задоволити позовні вимоги в повному обсязі.

В судове засідання представник відповідача не з'явився, направив до суду заву про слухання справи за його відсутністю.

В якості третьої особи без самостійних вимог, по справі залучено Острожецьку сільську раду, яку належеним чином повідомлено про дату і час розгляду справи. Третя особа в судове засідання не з'явилась, причини неявки суду не повідомила.

Враховуючи ст. 128 КАС України суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності позивача, відповідача та третьої особи, які повідомлені належним чином, на підставі наявних в матеріалах справи документах.

Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд при винесені постанови виходить з наступних підстав та мотивів.

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією України або законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Справою адміністративної юрисдикції (адміністративною справою) є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (п.1 ч.1 ст.3 КАС України).

Відповідно до п. 1 частини 1 статті 17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Пунктом 7 частини 1 статті 3 КАС України дано визначення поняття суб'єктів владних повноважень, до яких належать орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Україна, згідно з Декларацією про державний суверенітет України та Законом України "Про економічну самостійність України", самостійно здійснює політику цін. Основні принципи встановлення і застосування цін і тарифів та організацію контролю за їх дотриманням на території республіки визначені Законом України "Про ціни та ціноутворення" № 507- XII від 03.12.1990 року.

Контроль за додержанням державної дисципліни цін здійснюється органами, на які ці функції покладено Урядом України. Вказані органи здійснюють контроль у взаємодії з профспілками, спілками споживачів та іншими громадськими організаціями.

Постановою Кабінету Міністрів України від 13 грудня 2000 року N1819 затверджено Положення про Державну інспекцію з контролю за цінами. Відповідно до цього Положення Державна інспекція з контролю за цінами є урядовим органом, що діє у системі Мінекономіки, відповідальний перед Кабінетом Міністрів України, підзвітний та підконтрольний Міністрові економіки.

Листом Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року №701/12/13-1317.04.2013 року доведено до відома інформацію про те, що Президентом України видано Указ №220/2013 року "Про внесення змін до положення про Державну інспекцію України з контролю за цінами". Цим Указом до основних завдань Державної інспекції України з контролю за цінами віднесено здійснення державного контролю (нагляду) за дотриманням вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін, запобігання порушенням у сфері ціноутворення.

Для виконання цих завдань Державна інспекція України по контролю за цінами:

- здійснює державний контроль (нагляд) за дотриманням центральними та місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, суб'єктами господарювання вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін;

- надає органам виконавчої влади, органам місцевого самоврядування, суб'єктам господарювання обов'язкові до виконання приписи про усунення порушень вимог щодо формування, встановлення та застсування державних регульованих цін;

- приймає рішення про застосування адміністративно-господарських санкцій за порушення вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін.

В преамбулі Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 2 від 6 березня 2008 року "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" встановлено, що точне і неухильне додержання адміністративними судами норм Кодексу адміністративного судочинства України є неодмінною умовою виконання завдань щодо забезпечення правильного, справедливого і своєчасного вирішення спорів з метою захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб і прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин. Водночас вивчення судової практики розгляду адміністративних справ свідчить, що деякі суди допускають помилки в застосуванні положень Кодексу адміністративного судочинства України.

З метою забезпечення однакового та правильного застосування і роз'яснення окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України Пленум Вищого адміністративного суду України у п. 9 вказаної Постанови вказав наступне.

Відповідно до статті 55 КАС України в разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії адміністративного процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи правонаступником.

При визначенні процесуального правонаступництва судам слід виходити з того, хто є правонаступником у спірних правовідносинах, та враховувати, що якщо під час розгляду адміністративної справи буде встановлено, що орган державної влади, орган місцевого самоврядування, рішення, дії чи бездіяльність яких оскаржуються, припинили свою діяльність, то в такому випадку суду необхідно залучити до участі у справі їх правонаступників. У випадку ж відсутності правонаступників суду необхідно залучити до участі у справі орган, до компетенції якого належить вирішення питання про усунення порушень прав, свобод чи інтересів позивача.

У разі зменшення обсягу компетенції суб'єкта владних повноважень, не пов'язаного з припиненням його діяльності, до участі у справі як другий відповідач судом залучається інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого передані або належать функції чи повноваження щодо вирішення питання про відновлення порушених прав, свобод чи інтересів позивача.

Виходячи з положень статей 55, 56 Конституції України у будь-якому разі в названих вище випадках спірні правовідносини допускають правонаступництво, а тому суди повинні враховувати, що відмова у відкритті або закриття провадження у такій справі з підстав ліквідації (припинення діяльності, позбавлення частини повноважень, звільнення з посади, скорочення посади) суб'єкта владних повноважень є неприпустимими.

Отже з огляду на все вищезазначене та згідно статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішив провести процесуальне правонаступництво позивача з Державної інспекції з контролю за цінами у Рівненськійй області на сектор в Рівненській області Державної інспекції України з контролю за цінами (Держцініспекції) як правонаступника по справі на підставі Указу Президента України № 19 від 19.01.2012 року.

Таким чином суд вважає належним відповідачем територіальний підрозділ центрального органу влади - Державної інспекції України з контролю за цінами (Держцініспекції), а саме сектор в Рівненській області Державної інспекції України з контролю за цінами (Держцініспекції).

Отже, суд приходить до висновку, що зазначений спір має ознаки публічно-правового та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства Рівненським окружним адміністративним судом.

Оцінюючи правомірність дій відповідача, суд керувався критеріями, закріпленими у частині 3 статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, які повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень владного суб'єкта.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Стаття 19 Конституції України зобов'язує орган влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією України та законами України.

Отже "на підставі" означає, що суб'єкт владних повноважень повинний бути утворений у порядку, визначеному Конституцією України та законами України та зобов'язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним. "У межах повноважень" означає, що суб'єкт владних повноважень повинен вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов'язків, встановлених законами. "У спосіб" означає, що суб'єкт владних повноважень зобов'язаний дотримуватися встановленої законом процедури вчинення дії, і повинен обирати лише встановлені законом способи правомірної поведінки при реалізації своїх владних повноважень.

Суд з'ясовує, чи використане повноваження, надане суб'єкту владних повноважень, з належною метою; обґрунтовано, тобто вчинено через вмотивовані дії; безсторонньо, тобто без проявлення неупередженості до особи, стосовно якої вчиняється дія; добросовісно, тобто щиро, правдиво, чесно; розсудливо, тобто доцільно з точки зору законів логіки і загальноприйнятих моральних стандартів; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, тобто з рівним ставленням до осіб; пропорційно та адекватно; досягнення розумного балансу між публічними інтересами та інтересами конкретної особи.

Судом встановлено, що відповідачем 02.07.2010р. проведено планову перевірку Острожецького сільського комунального підприємства яке знаходиться за адресою с. Острожець Млинівського району Рівненської області за результатами якої складено акт № 000284 від 02.07.2010р. З посиланням на зазначений акт відповідачем було винесено Рішення № 199 від 07.07.2010р. за яким вилучено в дохід державного бюджету суму необгрунтовано виручки 24778,02 грн. , та штраф в сумі 49556,02 грн.

Судом з'ясовано, що підставою для винесення спірного Рішення слугували відображені в акті перевірки висновки щодо необґрунтовано отриманої виручки в сумі 24778,02 грн., в наслідок введення тарифів на послуги водопостачання за тарифами, без висновків держінспекції цін, щодо економічного обґрунтування планових витрат, та не оприлюднення в засобах масової інформації рішення про тарифи на водопостачання.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість вказаних висновків відповідача і винесеного на підставі такого висновку спірного акту індивідуальної дії на відповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС України, суд зауважує на наступному.

Правовідносини з приводу визначення правових, економічних та організаційних засад функціонування системи питного водопостачання, які спрямовані на гарантоване забезпечення населення якісною та безпечною для здоров'я людини питною водою унормовані Законом України «Про питну воду та питне водопостачання» (далі Закон №2918). Згідно з положеннями ст.13 згаданого закону встановлення тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення (крім тарифів на ці послуги, які встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг) покладено на органи місцевого самоврядування.

Наведеним положенням кореспондують положення Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі Закон №280/97), згідно зі ст.28 якого до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів щодо оплати побутових, комунальних, транспортних та інших послуг, які надаються підприємствами та організаціями комунальної власності відповідної територіальної громади; погодження в установленому порядку цих питань з підприємствами, установам и та організаціями, які не належать до комунальної власності.

З викладеним узгоджуються і положення ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон №1875), відповідно до яких встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги віднесено до повноважень органів місцевого самоврядування. Перевіряючи наявність підстав для застосування до позивача економічних та фінансових (штрафних) санкцій рішенням Державної інспекції з контролю за цінами в АРК № 54 від 31.05.2007 року судом встановлено наступне.

Відповідно до ст.218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до ч.1 ст.14 Закону України "Про ціни і ціноутворення" вся необгрунтовано одержана підприємством, організацією сума виручки в результаті порушення державної дисципліни цін та діючого порядку визначення вартості будівництва, що здійснюється із залученням коштів Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим, місцевих бюджетів, а також коштів державних підприємств, установ та організацій підлягає вилученню в доход відповідного бюджету залежно від підпорядкованості підприємства, організації. Крім того, в позабюджетні фонди місцевих Рад стягується штраф у двократному розмірі необгрунтовано одержаної суми виручки. Вказані суми списуються з рахунків підприємств і організацій в банківських установах за рішенням суду.

Судом встановлено, що з метою приведення у відповідність з чинним законодавством, Господарським процесуальним кодексом України, Указом Президента України від 15 грудня 1999 року N 1572/99 "Про систему центральних органів виконавчої влади", постановами Кабінету Міністрів України від 13 вересня 2000 р. N 1432, від 13 грудня 2000 р. N 1819 нормативних актів з питань контролю за додержанням державної дисципліни цін наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України, Міністерства фінансів України від 3 грудня 2001 р. N 298/519 затверджено Інструкцію про порядок застосування економічних та фінансових (штрафних) санкцій органами державного контролю за цінами (надалі Інструкція). Зазначену Інструкцію розроблено відповідно до вимог Закону України "Про ціни і ціноутворення", постанови Кабінету Міністрів України від 13 грудня 2000 року N 1819 та інших законодавчих актів, які визначають порядок формування, установлення та застосування цін (тарифів) і встановлюють відповідальність за його порушення.

Суд зазначає, що вказаною Інструкцією визначені порядок та підстави застосування економічних та фінансових (штрафних) санкцій за порушення державної дисципліни.

Згідно з п.1.3 Інструкції відповідно до Закону України "Про ціни і ціноутворення" необґрунтовано одержана підприємством, організацією сума виручки в результаті порушення державної дисципліни цін підлягає вилученню і зараховується в дохід відповідного бюджету із застосуванням штрафу у двократному розмірі необґрунтовано одержаної суми виручки за належністю.

Відповідно до п.1.4. Інструкції підставою для застосування економічних санкцій за порушення державної дисципліни цін є одержання суб'єктами господарювання необґрунтованої виручки в результаті порушення ними чинного в періоді, що перевіряється, порядку встановлення та застосування цін і тарифів, які регулюються уповноваженими органами відповідно до вимог законодавства.

Порушеннями порядку встановлення і застосування цін, за які накладаються економічні санкції, є, зокрема:

-нарахування непередбачених законодавством націнок до цін і тарифів, що регулюються;

-застосування вільних цін (тарифів) на продукцію (послуги, роботи) за умови запровадження для них режиму державного регулювання;

-застосування цін (тарифів) на продукцію (послуги, роботи) з рентабельністю, рівень якої перевищує встановлений відповідно до законодавства граничний;

-застосування цін (тарифів) з порушенням запровадженого порядку обов'язкового декларування їх зміни;

-завищення або заниження розміру передбачених законодавством податків та обов'язкових зборів, що включаються в структуру ціни, або їх невключення в структуру ціни, що регулюється;

-включення в структуру регульованих цін (тарифів) не передбачених законодавством витрат або витрат понад установлені розміри;

-включення у вартість продукції та послуг, ціни (тарифи) на які регулюються, фактично не виконаних або виконаних не в повному обсязі послуг (робіт);

-застосування торговельних і постачальницько-збутових надбавок (націнок) понад установлений граничний розмір;

-застосування цін (тарифів) суб'єктами господарювання за види послуг (робіт), які не передбачені визначеними нормативно-правовими актами, що встановлюють для них відповідні переліки платних послуг;

-застосування цін і тарифів з порушенням інших запроваджених методів регулювання.

Згідно з п.1.5 Інструкції підставою для застосування фінансових (штрафних) санкцій є порушення суб'єктами господарювання вимог спеціальних норм законодавства з питань ціноутворення, якими запроваджено регулювання цін (тарифів), зокрема формування, установлення та застосування цін (тарифів), нижчих від установлених мінімальних.

Таким чином, суд зазначає, що підставою для застосування економічних санкцій за порушення державної дисципліни цін є одержання суб'єктами господарювання необґрунтованої виручки в результаті порушення ними порядку встановлення та застосування цін і тарифів, які регулюються уповноваженими органами відповідно до вимог законодавства.

Перевіряючи допущення позивачем зазначеного вище порушення суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.30Закону України "Про житлово-комунальні послуги" державне регулювання цін/тарифів базується на таких основних принципах: - доступності житлово-комунальних послуг для всіх споживачів та рівності правових гарантій; - нормативного регулювання надання житлово-комунальних послуг споживачам за цінами/тарифами, затвердженими в установленому законом порядку; - відповідності рівня цін/тарифів розміру економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво; - відкритості, доступності та прозорості структури цін/тарифів для споживачів та суспільства;- відповідності оплати житлово-комунальних послуг їх наявності, кількості та якості; - відповідальності виконавців/виробників за недотримання вимог стандартів, нормативів, норм, порядків та правил; - гарантії соціального захисту населення при оплаті за житлово-комунальні послуги та випередження зростання доходів населення над зростанням цін/тарифів на житлово-комунальні послуги.

Відповідно до ч.1ст.31 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" порядок формування цін/тарифів на кожний вид житлово-комунальних послуг першої і другої груп (пункти 1 та 2 частини першої статті 14 цього Закону) визначає Кабінет Міністрів України. Згідно з ч.2 ст.31 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" виконавці/виробники здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на виробництво житлово-комунальних послуг і подають їх на затвердження органам місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку. Відповідно до ч.3 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" органи місцевого самоврядування затверджують ціни/тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво. Частиною 5 ст.32 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що у разі зміни вартості житлово-комунальних послуг виконавець/виробник не пізніше ніж за 30 днів повідомляє про це споживача з визначенням причин зміни вартості та наданням відповідних обґрунтувань з посиланням на погодження відповідних органів.

Щодо законодавчо встановленого порядку повідомлення споживачів про зміну тарифів на житлово-комунальні послуги суд зазначає що погодження тарифів на житлово-комунальні послуги місцевими радами є одним з методів державного регулювання цін і тарифів.

Згідно з ч.ч.2,3 ст.57 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов'язки громадян, мають бути доведені до відома населення у порядку, встановленому законом. Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов'язки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є нечинними.

Відповідно до п.п.2 п. «а» ст.28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів щодо оплати побутових, комунальних, транспортних та інших послуг, які надаються підприємствами та організаціями комунальної власності відповідної територіальної громади; погодження в установленому порядку цих питань з підприємствами, установами та організаціями, які не належать до комунальної власності.

Суд зазначає, що рішення виконавчих органів місцевого самоврядування, якими встановлюються зазначені тарифи, є нормативно-правовими актами, що визначають права та обов'язки громадян, які згідно з ч.11 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» доводяться до відома населення.

Рішення суб'єкта владних повноважень у контексті положень КАС необхідно розуміти як нормативно-правові акти, так і правові акти індивідуальної дії. Нормативно-правові акти рішення, дію яких поширено на невизначене або визначене загальними ознаками коло осіб і які призначені для неодноразового застосування щодо цього кола осіб. Правові акти індивідуальної дії рішення, дію яких поширено на конкретних осіб або які стосуються конкретної ситуації, і які є актом одноразового застосування норм права.Судом встановлено, що вимоги, які пред'являються до нормативно-правових актів, повністю дотримано при виданні Острожецькою сільською радою Млинівського району Рішенням № 108 від 29.12.2006р. "Про встановлення тарифів на холодне водопостачання".

Суд підкреслює, що Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» не містить положень щодо порядку набрання чинності актами виконавчих органів місцевого самоврядування.

Суд зазначає, що основним шляхом оприлюднення нормативно-правового акта, який створює юридичні наслідки стосовно набрання ним чинності, є його офіційне опублікування.

Відповідно до ст.22 Закону України «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації» від 23 вересня 1997 рокуN 539/97-ВР Закони України, постанови Верховної Ради України, укази та розпорядження Президента України, постанови та розпорядження Кабінету Міністрів України, постанови Верховного Суду України та Конституційного Суду України, рішення органів місцевого самоврядування, інші нормативно-правові акти публікуються в офіційних виданнях (відомостях, бюлетенях, збірниках, інформаційних листках тощо) та друкованих засобах масової інформації відповідних органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Недержавні друковані засоби масової інформації мають право оприлюднювати офіційні документи органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до законодавства України і на засадах, передбачених укладеною угодою між цими органами та редакціями друкованих засобів масової інформації.

Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» від 11 вересня 2003 року N 1160-IVвстановлено, що державна регуляторна політика у сфері господарської діяльності - напрям державної політики, спрямований на вдосконалення правового регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання, недопущення прийняття економічно недоцільних та неефективних регуляторних актів, зменшення втручання держави у діяльність суб'єктів господарювання та усунення перешкод для розвитку господарської діяльності, що здійснюється в межах, у порядку та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Відповідно до норм Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» до регуляторних органів відносяться місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування. Регуляторним актом визнається прийнятий уповноваженим регуляторним органом офіційний письмовий документ, спрямований на правове регулювання господарських відносин.

Згідно з ч.5 ст.12 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» регуляторні акти, прийняті органами та посадовими особами місцевого самоврядування, офіційно оприлюднюються в друкованих засобах масової інформації відповідних рад, а у разі їх відсутності - у місцевих друкованих засобах масової інформації, визначених цими органами та посадовими особами, не пізніш як у десятиденний строк після їх прийняття та підписання.

Отже, суд зазначає, що опублікування нормативно-правового акта є однією з форм оприлюднення.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що акти органів місцевого самоврядування, які визначають права та обов'язки громадян (в тому числі і про встановлення тарифів щодо оплати житлово-комунальних послуг) набирають чинності не раніше дня їх оприлюднення органами місцевого самоврядування, яке може здійснюватися як шляхом опублікування, так і іншими засобами, що дозволяють довести до відома населення зміст відповідного нормативно-правового акта.

Як встановлено вище, позивач на виконання вимог ч.2 ст.31 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" надав до Острожецької сільської ради розрахунок фактичних витрат на утримання будинків та прибудинкових територій, що обслуговуються Острожецьким сільським комунальним підприємством

Судом встановлено, що позивач звернувся до Острожецької сільської ради 26.12.2006р. з листом № 33 щодо узгодження тарифів на житлово-комунальні послуги, що надаються населенню та організаціям на території Острожецької сільської ради.

На виконання ч.3 ст.31 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" рішенням виконкому Острожецької сільської ради № 108 від 29 грудня 2006 року "Про встановлення тарифів на холодне водопостачання", були затверджені тарифи на житлово-комунальні послуги, які надаються населенню та організаціям на території Острожецької сільської ради.

Судом встановлено, що рішення Острожецької сільської ради № 108 від 29 грудня 2006 року "Про встановлення тарифів на холодне водопостачання", яким було затверджено тарифи на водопостачання населенню та юридичним особам на території Острожецької сільської ради, належним чином оприлюднено та доведено до мешканців та юридичних осіб що підтверджується наступним.

Так, з адміністративного позову вбачається, що Рішення виконкому Острожецької сільської ради № 108 від 29.10.2006р. "Про встановлення тарифів на холодне водопостачання", було доведене до мешканців Острожецької сільскої ради шляхом розміщення повного тексту Рішення на дошці оголошень с. Острожець Млинівського району, Рівненської області, дошці оголошень розміщеній в приміщенні сільської ради, та оголошено на сесії сільської ради в порядку ознайомлення депутатів сільської ради із подальшим ознайомленням населення, мешканців адміністративної одиниці з даним Рішенням. Суд зауважує, що чинним законодавством не заборонено такий спосіб оприлюднення актів органів місцевого самоврядування, і такий спосіб не порушує права та свободи мешканців територіальної громади.

Відповідачем не надано доказів скасування рішення сільської ради про встановлення цін та тарифів в судовому порядку чи внесення протесту на таке рішення органами прокуратури. Таким чином рішення є чинним та підлягає виконанню у встановленому законом порядку.

Проаналізувавши вищевикладене, суд приходить до висновку, що мешканці та організації в межах Острожецької сільської ради були повідомлені про зміст Рішення виконкому Острожецької сільської ради № 108 від 29.12.2006р. "Про встановлення тарифів на холодне водопостачання".

Таким чином, суд підкреслює, що здійснено всі належні заходи для оприлюднення рішення виконкому Острожецької сільської ради, крім того Острожецьке сільське комунальне підприємство в силу положень статті 61 Конституції України не може нести відповідальність за порушень які нрм не вчинялись.

Відповідачем належними та допустимими доказами вказані доводи позивача не спростовані, правомірності винесення спірного рішення та застосування штрафних санкцій не доведено.

Отже, суд приходить до висновку, що в даному випадку підстав для застосування заходів господарсько-правової відповідальності до позивача за зазначене в рішенні Державної інспекції з контролю за цінами в Рівненській області № 199 від 07.07.2010р. щодо застосування тарифів на житлово-комунальні послуги з порушенням запровадженого порядку обов'язкового декларування їх змін немає.

Рішення державної інспекції з контролю за цінами в Рівненській області № 199 від 07.07.2010р. "Про застосування економічних санкцій за порушення державної дисципліни цін" поряд із визначеною вище підставою, відображає порушення вчинене позивачем при формуванні та застосуванні тарифів на послуги з водопостачання за тарифами, які були встановлені без висновків держінспекції цін щодо економічного обґрунтування планових витрат.

Порядок надання висновків держінспекції цін встановлений Наказом Міністерства економіки № 67 від 07.03.2007р. "Про затвердження Порядку надання висновків щодо розрахунків економічно обґрунтованих планових витрат на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, виробництва, транспортування, постачання теплової енергії, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, послуги з вивезення побутових відходів, а також технічного обслуговування ліфтів", який набрав чинності з моменту опублікування (опублікований в Офіційному віснику України, № 19 від 26.03.2007 р., ст. 37. )

Постановою КМУ № 297 від 27 лютого 2007 р. "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України" опублікована в офіційному віснику України, № 16, 12.03.2007, ст. 10) доповнено розділом IV порядок формування тарифів на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення" затверджений Постановою КМУ N 959 від 12 липня 2006 р. та встановлено обов'язковість висновку щодо розрахунків економічно обґрунтованих планованих витрат, пов'язаних з наданням послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, який надається Державною інспекцією з контролю за цінами або її територіальними органами.

Судом з'ясовано, висновки щодо розрахунків економічно обґрунтованих планових витрат на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення було вправаджено лише з 12.03.2007р. з моменту набання чинності Постанови КМУ № 297 від 27 лютого 2007 р. "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України" опублікована в офіційному віснику України, № 16, 12.03.2007, ст. 10 ).

Як вбачається із матеріалів справи рішення № 108 "Про встановлення тарифів на холодне водопостачання" прийняте виконкомом Острожецької сільської ради 29 грудня 2006 року. В цей період формування тарифів водопостачання регулювалось "Порядком формування тарифів на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення та водовідведення " затверджених Постановою КМУ N 959 від 12 липня 2006 р. відповідно з яким не було встановлено обов'язку формувати тарифи на підставі висноку Державної комісії цін щодо економічного обґрунтування планових витрат.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України (у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року у справі №1-7/99, положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи), тоді як у даному випадку, мова йде не лише про відповідальність у вигляді застосування штрафу, а й про саме діяння. Крім того, стороною у спірних правовідносинах є юридична особа, а не громадянин (фізична особа).

Щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона (дія) починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Відповідно правомірність поведінки особи, зокрема дотримання нею норм законодавства, слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент вчинення відповідних дій або бездіяльності такої особи.

Таким чином оцінка правомірності поведінки позивача, та Острожецької сільської ради при встановленні тарифів на водопостачання здійснюється на підставі норм законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, що діяло на момент вчинення відповідних дій.

З викладеного випливає, що врегульоване законом правило поведінки визначається тим нормативно-правовим актом, який був чинним на час вчинення відповідної дії (бездіяльності).

Відповідно, зміст правовідносин, зокрема прав та обов'язків особи, не може змінюватися разом із зміною законодавчих норм. Отже склад правопорушення та відповідальність за його вчинення визначаються за змістом тих законодавчих норм, які були чинними на час вчинення відповідного правопорушення та не можуть бути змінені разом із зміною законодавчих норм (зокрема, в разі втрати чинності нормативно-правовим актом або набрання чинності новим нормативно-правовим актом, який регулює суспільні відносини).

Водночас зворотна дія нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми застосовуються до правовідносин, які існували до набрання ним чинності, тобто приписи нового нормативно-правового акта змінюють правило поведінки, яке було встановлено попередніми нормативно-правовим актами. Якщо ж новий нормативно-правовий акт змінює закріплені у попередніх нормах правила поведінки (тобто попередній та новий нормативно-правові акти визначають різні змісти прав та обов'язків суб'єктів відносин), зворотна дія нормативно-правового акта не має місця. Таким чином, незалежно від дати вчинення або виявлення певного діяння таке діяння може кваліфікуватися як порушення норм законодавства лише в тому разі, якщо воно визнавалося протиправним згідно з нормами, чинними на час вчинення відповідного діяння.

Отже, суд приходить до висновку, що в даному випадку немає підстав для застосування заходів господарсько-правової відповідальності до позивача за зазначене в рішенні Державної інспекції з контролю за цінами в Рівненській області № 199 від 07.07.2010р. порушення порядку встановлення тарифів, які були встановлені без висновків держінспекції цін щодо економічного обґрунтування планових витрат, в наслідок відсутності обов'язковості такого висновку, задекларованої нормами чинного законодавства в період з 29.12.2006р. по 12.03.2007р.

За викладених обставин висновки акту перевірки № 000284 від 02.07.2010р. щодо необґрунтовано нарахованої плати за новими тарифами не доведені. Судом встановлено, що тарифи за вказаний період нараховані позивачем відповідно до рішення органу місцевого самоврядування, яке набрало законної сили, отже є обов'язковим для виконання. З огляду на наведене, оскаржуване рішення суб'єкта владних повноважень, винесене на підставі таких висновків, підлягає скасуванню.

Згідно ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не долучено до матеріалів справи належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості, правомірності та законності прийнятого рішення про застосування фінансових санкцій за порушення в галузі ціноутворення, в той час як позивачем було спростовано належними та допустимими доказами обставини на які Державна інспекція з контролю за цінами в Рівненській області послалась приймаючи оспорюване рішення.

Згідно з ч.1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійсненні нею документально підтверджені судові витрати з державного бюджету України.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати Рішення Державної інспекції з контролю за цінами в Рівненській області № 199 від 07.07.2010р.

Присудити на користь позивача Острожецького сільського комунального підприємства із Державного бюджету судовий збір у розмірі 3.40 грн..

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі проголошення судом вступної та резолютивної частин постанови, а також прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання повного тексту постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Махаринець Д. Є.