Справа № 802/816/15-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2015-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

25 травня 2015 р. Справа № 802/816/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Богоноса М.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання: Федчук Т.Ю.

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Цибка В.В.

представників третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_6

до: Головного управління Держземагенства у Вінницькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Степанівська сільська рада Теплицького району Вінницької області

про: визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

27.03.2015 року до Вінницького окружного адміністративного суду звернувся позивач - ОСОБА_6 (далі - ОСОБА_6) з адміністративним позовом до відповідача - Головного управління Держземагенства у Вінницькій області (далі - ГУ Держземагенства у Вінницькій області), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Степанівська сільська рада Теплицького району Вінницької області. У позовній заяві позивач просила:

- визнати протиправною відмову Головного управління Держземагентства у Вінницькій області від 30.12.2014 року за № 31-2-0.3-12788/2-14 у наданні ОСОБА_6 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 гектари на території Степанівської сільської ради Теплицького району Вінницької області (за межами населеного пункту).

- зобов'язати Головне управління Держземагентства у Вінницькій області повторно розглянути клопотання ОСОБА_6 від 14.11.2014 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 гектари на території Степанівської сільської ради Теплицького району Вінницької області (за межами населеного пункту).

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 14.11.2014 року звернулась до ГУ Держземагенства у Вінницькій області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га, розташованої на території Степанівської сільської ради Теплицького району Вінницької області (за межами населеного пункту), до якої на виконання положень частини 6 статті 118 ЗК України було додано графічні матеріали-викопіювання з плану землекористування, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір вільної земельної ділянки. Однак відповідач у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою відмовив, посилаючись на те, що земельна ділянка, вказана у викопіюванні, планується для створення громадського пасовища і на даний час використовується жителями села Марківка для випасання худоби. ОСОБА_6 вважає вказану відмову неправомірною, оскільки при зверненні до відповідача нею було дотримано усіх вимог закону. Відтак, правових підстав відмовляти їй у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки не було.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги повністю підтримав із підстав наведеними у позовній заяві та просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги заперечив та у своїх поясненнях зазначає, що ОСОБА_6 було відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність через невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам закону та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, зокрема вимогам наказу Держземагенства України № 328 від 15.10.2014 року, яким Головне управління Держземагенства у Вінницькій області зобов'язано за зверненнями фізичних осіб щодо відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, які не перебувають у їхньому користуванні, забезпечити обов'язкове направлення на розгляд місцевих рад питань щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності на етапі надання згоди на розроблення відповідної документації із землеустрою, а у випадку надходження мотивованих заперечень органу місцевого самоврядування - відмовляти заявнику у наданні такого дозволу. Оскільки Степанівська сільська рада подала обґрунтовані заперечення щодо можливості передання у власність спірної земельної ділянки, Головне управління Держземагенства у Вінницькій області правомірно відмовило позивачу у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою. Просить відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Представники третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Степанівської сільської ради у судовому засіданні заперечили проти задоволення позову та пояснили, що Проектом формування території і встановлення меж Степанівської сільської ради народних депутатів Теплицького району Вінницької області спірна земельна ділянка визначена як загальне пасовище, яке знаходиться у власності жителів села Марківка. Тому надання ОСОБА_6 дозволу на передачу у приватну власність цієї земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства суперечить вказаному проекту землеустрою. Крім того, спірна земельна ділянка прилягає (омивається з двох боків) до річки Кублич, а згідно з вимогами чинного законодавства надання земель прибережних захисних смуг у приватну власність заборонено, що у свою чергу свідчить про невідповідність місця розташування об'єкта вимогам закону. Просять врахувати, що повноваження сільської ради на надання висновків щодо спірної земельної ділянки обумовлені положеннями ч. 1 ст. 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та наказом Держземагенства України № 328 від 15.10.2014 року. Зауважують, що нехтування думкою громади в даному випадку може призвести до загострення соціальної ситуації в селі, адже для багатьох домогосподарств спірна земельна ділянка є єдиним зручним місцем для випасання худоби, поголів'я якої постійно зростає з огляду на економічну ситуацію в країні.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін і третьої особи, оцінивши інші докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що у задоволенні адміністративного позову належить відмовити.

Встановлено, що 14.11.2014 року ОСОБА_6 звернулась до Головного управління Держземагенства у Вінницькій області з клопотанням про надання їй дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га, розташованої на території Степанівської сільської ради Теплицького району Вінницької області (за межами населеного пункту) (а.с. 10-12).

Листом за № 31-2-0.3-12788/2-14 від 30.12.2014 року Головне управління Держземагенства у Вінницькій області повідомило позивачу, що відповідно до рішень колегії Держземагенства України від 14.10.2014 року, які введені в дію наказом Держземагенства від 15.10.2014 року № 328 щодо виконання доручення Віце-прем'єр-міністра - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України Гройсмана В.Б. від 08.10.2014 року № 37732/0/1-14, територіальним органам Держземагенства направлено запит до органів місцевого самоврядування щодо висловлення позиції про можливість надання такої земельної ділянки. Листом від 24.11.2014 року № 5683 відділ Держземагенства у Теплицькому районі повідомив, що Степанівська сільська рада не погоджує надання земельної ділянки, зазначеної у викопіюванні, доданому до клопотання, оскільки дана земельна ділянка планується для створення громадського пасовища і використовується жителями села Марківка для випасання худоби. Таким чином, Головне управління не може надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки у власність (а.с. 9).

Надаючи оцінку оскаржуваній відмові ГУ Держземагенства у Вінницькій області суд звертає увагу, що спірні правовідносини регулюються Конституцією України та Земельним кодексом України (далі - ЗК України).

Так, в силу положень ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування визначений статтею 123 ЗК України, частиною другої якої передбачено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді АРК, Раді міністрів АРК, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з ч. 3 ст. 123 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

При цьому суд наголошує на тому, що підставою для відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Крім того, частиною 4 статті 122 ЗК України визначено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно до п. 1 Положення про Державне агентство земельних ресурсів, затвердженого Указом Президента України № 445 від 08.04.2011 року (далі - Положення), Державне агентство земельних ресурсів України (Держземагентство України) є центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів та топографо-геодезичної і картографічної діяльності, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері земельних відносин та топографо-геодезичної і картографічної діяльності.

Згідно з пп. 6-1 п. 4 Положення Держземагентство України відповідно до покладених на нього завдань передає відповідно до закону безпосередньо або через визначені в установленому порядку територіальні органи земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або в користування для всіх потреб.

Пунктом 7 Положення передбачено, що Держземагентство України здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, а також через міськрайонні, міжміські, міжрайонні територіальні органи.

Оскільки спірна земельна ділянка належить до категорії земель сільськогосподарського призначення, саме до компетенції Головного управління Держземагенства у Вінницькій області відноситься розгляд питання про надання дозволу чи відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки у власність.

З матеріалів справи слідує, що підставою для відмови у наданні ОСОБА_6 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки стало зокрема те, що Степанівська сільська рада не погоджує надання цієї земельної ділянки.

Надаючи оцінку правомірності відмови відповідача з цих мотивів судом встановлено, що дорученням Віце-прем'єр-міністра - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України Гройсмана В.Б. від 08.10.2014 року № 37732/0/1-14 (а.с. 67-68) Держземагентство України зобов'язано з метою забезпечення децентралізації влади, збільшення повноважень органів місцевого самоврядування з управління територіями, подолання корупції та збільшення надходжень до місцевих бюджетів, підвищення ефективності територіального планування та якості управлінських рішень органів місцевого самоврядування забезпечити у строк з 15.10.2014 року:

- обов'язкове направлення на розгляд до місцевих рад питань щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності на етапі надання згоди на розроблення відповідної документації із землеустрою;

- надання земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності (крім тих, що знаходяться у користуванні) для ведення фермерського господарства та особистого селянського господарства на конкурсній основі за результатами відкритих публічних земельних аукціонів;

- затвердження на регулярній основі та оприлюднення на офіційному сайті Держземагентства переліків земельних ділянок, що виставляються на земельні торги, за результатами аналізу матеріалів інвентаризації, іншої землевпорядної документації, звернень фізичних та юридичних осіб щодо таких земельних ділянок.

На виконання цього доручення відповідно до пункту 1 наказу Держземагентства України № 328 від 15.10.2014 року "Про введення в дію рішень колегії Держземагентства України" введено в дію рішення колегії Держземагентства України від 14.10.2014 року (протокол засідання № 2).

Пунктом 2 зазначеного рішення колегії Держземагентства України визначено, що начальники головних управлінь Держземагентства в областях, м. Києві за зверненнями юридичних та фізичних осіб щодо відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, які не перебувають у їхньому користуванні, що надходимуть з 15.10.2014 року, забезпечують обов'язкове направлення на розгляд місцевих рад питань щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності на етапі надання згоди на розроблення відповідної документації із землеустрою.

Судом встановлено, що під час розгляду клопотання ОСОБА_6 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки відповідач виконав вимоги наказу Держземагентства України № 328 від 15.10.2014 року та звернувся за відповідним погодженням до Степанівської сільської ради Теплицького району Вінницької області, за якою рахується спірна земельна ділянка як землі запасу.

Листом № 5683 від 24.11.2014 року відділ Держземагенства у Теплицькому районі повідомив, що Степанівська сільська рада не погоджує надання спірної земельної ділянки у власність, оскільки ця земельна ділянка планується для створення громадського пасовища і на даний час використовується жителями села Марківка для випасання худоби.

Водночас, суд вважає безпідставними посилання відповідача у своїй відмові на положення наказу Держземагентства України № 328 від 15.10.2014 року, адже перелік законних підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, тоді як така підстава для прийняття відповідного рішення як те, що право власності на земельну ділянку має бути погоджене із органом місцевого самоврядування частиною 3 статті 123 ЗК України не передбачена.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Норми Земельного кодексу України мають вищу юридичну силу у порівнянні з положеннями тих підзаконних нормативно-правових актів, якими відповідач обґрунтовує свою відмову, а тому його посилання на вимоги наказу Держземагенства України № 328 від 15.10.2014 року, як на підставу для відмови у наданні позивачці дозволу на розроблення проекту землеустрою, суд до уваги не бере.

Разом із тим, керуючись принципом офіційного з'ясування усіх обставин справи, що передбачений ч. 4 ст. 11 КАС України, судом встановлено, що частина спірної земельної ділянки входить до прибережної захисної смуги річки Кублич.

Відповідно до ст. 88 Водного кодексу України з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною:

для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів;

для середніх річок, водосховищ на них та ставків площею більше 3 гектарів - 50 метрів;

для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється.

Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій земель, крім земель морського транспорту.

Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 4 Водного кодексу України прибережні захисні смуги відносять до земель водного фонду.

Виходячи із змісту статті 59 ЗК України законодавцем встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Такі землі можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності, проте громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Громадянам та юридичним особам із земель водного фонду також можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об'єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об'єктів портової інфраструктури та інших об'єктів водного транспорту.

Частиною 1 статті 61 ЗК України також передбачено, що прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності.

Таким чином, правовий аналіз вищевказаних норм дає змогу зробити висновок про те, що чинним законодавством не передбачено можливості надання земель прибережних захисних смуг у приватну власність з метою ведення особистого селянського господарства.

Водночас як вбачається з витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-013 від 23.11.2013 року, земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_1 загальною площею 4,2686 га, до якої входить і спірна земельна ділянка площею 2,0 га, має обмеження у використанні - прибережні захисні смуги вздовж річок, навколо водойм та на островах загальною площею 1,209 га.

Таким чином, значна частина земельної ділянки охоплюється прибережною захисною смугою, що однак не відображено на викопіюванні з плану землекористування Степанівської сільської ради, наданому ОСОБА_6 разом із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність

Відтак, місце розташування спірної земельної ділянки в тих межах, в яких воно визначено у викопіюванні до клопотання позивача від 14.11.2014 року, не відповідає вимогам Земельного кодексу України та Водного кодексу України, що свідчить про наявність передбаченої частиною 3 статті 123 ЗК України підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Крім того, у ході судового розгляду справи встановлено, що місце розташування спірної земельної ділянки також не відповідає Проекту формування території і встановлення меж Степанівської сільської ради народних депутатів Теплицького району Вінницької області, розробленого Вінницьким філіалом Інституту землеустрою у 1994 році, схваленого рішенням Степанівської сільської ради народних депутатів від 14.03.1994 року і затвердженого рішенням 2 сесії 22 скликання Теплицької районної ради народних депутатів від 04.11.1994 року (а.с. 33-51), оскільки за цим проектом земельна ділянка визначена як пасовище загального користування, та Технічній документації із землеустрою щодо інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності (за межами населених пунктів) на території Степанівської сільської ради Теплицького району Вінницької області, розробленій Вінницьким науково-дослідним та проектним інститутом землеустрою у 2013 році та затвердженій розпорядженням Теплицької районної державної адміністрації Вінницької області № 343 від 28.11.2013 року (а.с. 85-87), оскільки згідно з цією документацією частина спірної земельної ділянки охоплюється прибережною захисною смугою.

Крім того, відповідно до викопіювання з плану землекористування Степанівської сільської ради, доданого до клопотання ОСОБА_6 від 14.11.2014 року, спірна земельна ділянка є вільною та на даний час не використовується. Проте судом встановлено, що земельна ділянка використовувалась і використовується жителями с. Марківка для випасання худоби, тобто як громадське пасовище, що не заперечується стороною позивача.

Враховуючи наведене суд погоджується з доводами представника Головного управління Держземагенства у Вінницькій області про наявність правових підстав для відмови у наданні ОСОБА_6 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га на території Степанівської сільської ради Теплицького району Вінницької області (за межами населеного пункту).

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів осіб, які брали участь у справі, оцінивши досліджені у ході розгляду справи докази в їх сукупності, суд приходить до переконання про безпідставність позовних вимог ОСОБА_6 щодо визнання протиправною відмови Головного управління Держземагенства у Вінницькій області у наданні їй дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га на території Степанівської сільської ради Теплицького району Вінницької області (за межами населеного пункту), так само як і пов'язаних з ними позовних вимог про зобов'язання відповідача повторно розглянути клопотання про надання такого дозволу.

З урахуванням положень ст. 94 КАС України сплачений при зверненні до суду судовий збір не присуджується.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

у задоволенні вимог адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Богоніс Михайло Богданович