Справа № 815/2292/15
Суддя: Єфіменко К. С.
Дата ухвалення: 2015-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2292/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2015 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: Головуючого - судді Єфіменка К.С., при секретарі Кузьменко Е.Х., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Юмітойз" до ДПІ у Малиновському районі м.Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області про скасування податкового повідомлення-рішення № від 25.11.2014 року,-

В С Т А Н О В И В:

З позовом до суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Юмітойз" до ДПІ у Малиновському районі м.Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області про скасування податкового повідомлення-рішення № від 25.11.2014 року.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач правомірно сформував податковий кредит з ПДВ, що підтверджується відповідними первинними документами податкового та бухгалтерського обліку, в зв'язку із чим, висновок посадових осіб органу ДПС України не є ґрунтовним, а оскаржене податкового повідомлення-рішення підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши наявні докази та давши їм оцінку, суд встановив наступне.

Відповідач - ДПІ у Малиновському районі м.Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області, на підставі ст.1 Закону України "Про державну податкову службу", є місцевим підрозділом центрального органу державної виконавчої влади та згідно ст.ст.7,10,11 цього ж Закону здійснює повноваження щодо встановлення порушень податкового законодавства, нарахування та стягнення заборгованості з податків та зборів, штрафних санкцій, надання висновків на повернення з бюджету надмірно сплачених податків та зборів, а тому позовні вимоги щодо оскарження його актів, дій чи бездіяльності з цього приводу, на підставі положень ст.55 Конституції України, ч.1, п.1 ч.2 ст.17, ст.104 КАС України, підвідомчі адміністративним судам та повинні розглядатись у порядку адміністративного судочинства.

ДПІ у Малиновському районі м.Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області була проведена документальна позапланова невиїзна перевірка ТОВ «Юмітойз» з питань взаємовідносин ТОВ «Трансфергрупп» за період квітень 2014 року, ТОВ «Спецтрейдінг» за період березень 2014 року, ТОВ «Парк-Фуд» за період травень 2014 року, ТОВ «Стартап Технолоджи» за період червень 2014 року.

За результатами зазначеної перевірки був складений акт від 20.10.2014 року №96/22-214/38225989(а.с.16-28, т.1), на підставі якого було встановлено заниження податкового зобов'язання з ПДВ на загальну суму 813884,00 грн., у зв'язку із порушенням позивачем положень п.п.198.1,198.2,198.3,198.6 ст.198 Податкового кодексу України.

За результатами проведеної перевірки відповідачем 25.11.2014 року прийняте податкове повідомлення-рішення № (а.с.29 т.1) про нарахування податкового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 813884,00 грн. та штрафних санкцій в розмірі 406942,00 грн.

Представник позивача не погоджується з прийнятим податковим повідомленням-рішенням оскільки вважає, що правомірно сформував податковий кредит з ПДВ, що підтверджується відповідними первинними документами податкового та бухгалтерського обліку, в зв'язку із чим, висновок посадових осіб органу ДПС України не є ґрунтовним, а оскаржене податкового повідомлення-рішення підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Представник відповідача заперечував проти позову з підстав викладених в запереченнях проти адміністративного позову від 06.05.2015 року та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши оскаржений акт суб'єкту владних повноважень, суд виходячи з положень ч.3 ст.2 КАС України, проходить до висновку, що оскаржуване позивачем податкове повідомлення-рішення не відповідає вимогам закону, виходячи з наступного.

Частина 2 статті 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень

адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах

повноважень та й спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з

використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Частиною 2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладаються на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

При визначенні суми податку на додану вартість, що підлягає включенню до податкового кредиту та подальшому бюджетному відшкодуванню, податковий орган враховував наступні норми Податкового кодексу України.

Так, відповідно до п.44.1 ст.44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до п.198.3 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст.198 ПК України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

У відповідності до приписів ч.4,5 ст.11 КАС України судом під час офіційного з'ясування обставин справи досліджувалось питання щодо товарності угод за якими позивач формував валові витрати та податковий кредит з ПДВ у звітних податкових періодах.

Так, між позивачем та ТОВ «СПЕЦ-ТРЕЙДІНГ» був укладений договір поставки продукції №01/03/14Ю від 01.03.2014 року, предметом якого згідно п.1.1 є поставка товару(а.с.47-49, т.1).

Між ТОВ «ЮМІТОЙЗ» та ТОВ «ТРАНСФЕРГРУПП» був укладений договір поставки №01/04/14ю від 01.04.2014 року, предметом якого згідно п.1.1 є поставка товару(а.с.104-106, т.2).

Між ТОВ «ЮМІТОЙЗ» та ТОВ «ПАРК-ФУД» був укладений договір поставки №01/05/14ю від 01.05.2014 року, предметом якого згідно п.1.1 є поставка товару(а.с.57-59, т.3).

Між ТОВ «ЮМІТОЙЗ» та ТОВ «СТАРТАП ТЕХНОЛОДЖИ» був укладений договір поставки №01/06/14ю від 01.06.2014 року, предметом якого згідно п.1.1 є поставка товару(а.с.248-250, т.3).

Фактичне виконання вказаних договорів з боку позивача та його контрагентів підтверджуються:податковими накладними, товарно-транспортними накладними, видатковими накладними, банківськими виписками по операції (а.с.51-250 т.1; а.с.1-97 т.2;а.с.108-250 т.2; а.с. 1-51 т.3; а.с.61-242 т.3; а.с.2-56 т.4, а.с.174-250 т.4, а.с.1-74 т.5).

Вартість наданих позивачу послуг була сплачена контрагентами у повному обсязі, в тому числі суми ПДВ, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями позивача.

Фактичне надання послуг, їх отримання та проведення оплати їх вартості позивачем, у тому числі ПДВ надавало позивачу право сформувати податковий кредит відповідних податкових періодів на підставі положень п.п.198.3, 198.6 ст.198 ПК України.

Представник відповідача вважає зазначені вище докази недостатніми для підтвердженням фактичного виконання відповідних договорів від контрагентів позивача.

Але такий висновок посадових осіб органу ДПС України є помилкових з наступних підстав:

Пунктом 2 ст.3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірювач, базуються на даних бухгалтерського обліку.

Пунктом 1 ст.9 цього ж Закону встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо же неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до п.2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88 (надалі - Положення) під первинними документами розуміються документи, створені у письмовій або електронній формах, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до п.2.4 Положення первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральній та /або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис особи, що брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п.2.5 Положення документ повинен бути підписаний особисто та підпис може бути скріплений печаткою.

Таким чином, зазначені вище документи первинного бухгалтерського та податкового обліку складені у відповідності до приписів діючого законодавства, мають всі необхідні для цього реквізити, а тому відповідає критеріям належного доказу, визначеного ст.70 КАС України.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що доводи представника відповідача щодо обов'язкової наявності довіреностей на отримання ТМЦ по кожній відправки товарів не є такою умовою, яка унеможливлює встановити товарність здійснених господарських операцій, адже згідно наданих узгоджень до договорів с постачальниками (а.с.79-82 т.5) позивач разом із своїми контрагентами прийшли до згоди про те, що ТМЦ передаються та приймаються зазначеними сторонами посадовими особами із зазначення даних паспортів, що підтверджує законність відсутності довіреностей на отримання ТМЦ на кожну партію товарів та узгоджує приймання-передачу товарів посадовими особами сторін за видатковими накладними та їхніми підписами вказаними осіб в товарно-транспортних накладних.

В судовому засіданні представником відповідача не надано додаткових доказів, які б спростовували або ставили під сумнів надані представником позивача первинні документи бухгалтерського та податкового обліку, в зв'язку із чим, суд погоджується з позицією представника позивача про те, що надані ним письмові докази є достатніми для доведення факту постачання послуг, товарів, а тому висновок податкового органу про безтоварність таких угод є помилковим, в зв'язку із чим, прийняте ним податкове повідомлення-рішення підлягає визнанню протиправним та скасуванню на підставі положень ч.2 ст.162 КАС України.

Судові витрати розподілити у відповідності до вимог ст.94 КАС України.

Керуючись ст.ст.94,158-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ДПІ у Малиновському районі м.Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області № від 25.11.2014 року.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня виготовлення та підписання постанови.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний суддею 27.05.2015 року.

Суддя Єфіменко К.С.

.