Справа № 208/9206/14-а (2-а/208/24/15)
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2015-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"30" квітня 2015 р. справа № 208/9206/14-а (2-а/208/24/15)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Іванова С.М.

суддів: Чабаненко С.В. Шлай А.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу управління Пенсійного Фонду України в Заводському районі м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області на постанову Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 23 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного Фонду України в Заводському районі м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до управління Пенсійного Фонду України в Заводському районі м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, в якому просив визнати протиправним рішення відповідача щодо відмови в призначенні позивачу пенсії за віком та зобов'язати відповідача призначити позивачу пенсію за віком з 20.08.2014 року.

Постановою Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 23 лютого 2015 року адміністративний позов задоволено.

Зобов'язано УПФУ в Заводському районі м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області призначити громадянину України, ОСОБА_1, пенсію за віком з 20.08.2014 року.

Не погоджуючись з прийнятим у справі судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій вказує на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останньої, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, 20.08.2014 року позивач, через свого представника ОСОБА_2, звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком.

Згідно відповіді, наданої відповідачем позивачу 25.09.2014 року за вих.№ 7663/05-43, розглянувши вищевказану заяву позивача, відповідач відмовив позивачу у призначенні пенсії за віком, з посиланням на те, що, позивач мешкає в державі Ізраїль, у зв'язку з чим не має права на отримання пенсійних виплат.

Надаючи правову оцінку рішенню суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду, виходить з наступного.

Згідно ст.4 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003р., (далі - Закон), законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове

державне соціальне страхування, даного закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Згідно ст. 5 цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Види пенсійних виплат, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням визначаються виключно цим Законом.

Згідно ч. 1 ст. 7 вказаного Закону, одними із принципів здійснення загальнообов'язкового державного пенсійного страхування є: рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування; державні гарантії реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим Законом.

При цьому, згідно ст.1 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» N 1788-XII від 05.11.1991р., громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Згідно ст. 10 вказаного Закону, пенсійне забезпечення відповідно до цього Закону здійснюється органами Пенсійного фонду України.

Згідно ст.12 вищезазначеного Закону, право на пенсію за віком мають: чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років; жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Відповідно до ст.81 вищезазначеного Закону, призначення пенсій і оформлення документів для їх виплати здійснюється органами Пенсійного фонду України.

За ст.83 вищевказаного Закону, пенсії призначаються з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсії призначаються з більш раннього строку.

При цьому, згідно ст.85 вказаного Закону, пенсії виплачуються без урахування одержуваного заробітку (прибутку) за місцем проживання пенсіонера, незалежно від реєстрації місця проживання.

Відповідно до ст.92 вищевказаного Закону, громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються. Разом з цим, як зазначено у п.3.1. Рішення Конституційного Суду України N 25-рп/2009 від 07.10.2009р., пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції України) .

Крім того, вищезазначеним Рішенням Конституційного Суду України визнані неконституційними та втратили чинність з дня ухвалення вищевказаного рішення, а саме з 07.10.2009р. положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", якими було обмежено право пенсіонера отримувати відповідну пенсію під час його постійного проживання за кордоном, у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір.

Як вбачається з матеріалів справи, на час звернення позивача до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком (а.с.3), не залежно від місця проживання, позивач являвся громадянином України (а.с.19), та, відповідно до ст.1 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» N 1788-XII від 05.11.1991р., мав право на державне пенсійне забезпечення за віком, яке, в свою чергу, відповідно до ст.85 вказаного Закону виплачується за місцем проживання пенсіонера, незалежно від реєстрації місця проживання.

З вищенаведених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що, при розгляді заяви позивача від 20.08.2014 року, відповідач неправомірно відмовив позивачу у призначенні пенсії за віком, прийнявши оскаржуване рішення без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; без дотримання принципу рівності перед законом, та без запобігання всім формам дискримінації.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення оскаржуваного рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 195, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного Фонду України в Заводському районі м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області - залишити без задоволення.

Постанову Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 23 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного Фонду України в Заводському районі м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень та зобов'язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку, встановленому ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: С.М. Іванов

Суддя: С.В. Чабаненко

Суддя: А.В. Шлай