Справа № 826/6182/15
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2015-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

21 травня 2015 року № 826/6182/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Добрівської Н.А.,

за участю секретаря судового засідання - Шаповалової К.В.,

та представника позивача - Пташник І.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Відкрите акціонерне товариство «Київхімволокно»
доУправління Пенсійного фонду України в Деснянському районі міста Києва
прозобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Відкрите акціонерне товариство «Київхімволокно» звернулось до суду з позовом про зобов'язання УПФУ в Деснянському районі міста Києва надати ВАТ «Київхімволокно» відомості про весь стаж роботи осіб із важкими та шкідливими умовами праці, що знаходяться в Розрахунках фактичних витрат на виплату та доставку пенсій, призначених відповідно до ч.2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в частині пенсій, призначених відповідно до пунктів «а», «б» - «з» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на 2012 рік, 2013 рік, 2014 рік, 2015 рік.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на неможливість встановлення правильності визначених відповідачем у повідомленнях, які направляються на адресу Товариства з 2012 року по теперішній час, сум відшкодування фактичних витрат на виплату та доставку пенсій без визначення відповідної пропорції, яка може бути встановлена лише на підставі інформації щодо всього пільгового стажу пенсіонерів на роботах із важкими та шкідливими умовами праці на всіх підприємствах, де працювали ці особи. Відсутність такої інформації перешкоджає проведенню звірки даних і не надає можливості узгодити суму витрат.

В судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві вказавши на необхідність отримання Товариством відомостей, наведених у прохальній частині позову для вирішення питання правомірності заявлених Управлінням позовів про стягнення з ВАТ «Київхімволокно» заборгованості по відшкодуванню фактичних витрат на доставку пільгових пенсій.

Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечили та просили відмовити в його задоволенні з підстав фактичної відсутності предмету оскарження (рішення, дії чи бездіяльності), які б могли бути предметом оцінки судом у даній справі з урахуванням приписів статті 2 КАС України. Крім того, відомості, про які зазначає позивач в прохальній частині позовної заяви є особистою інформацією з пенсійних справ пенсіонерів і наказом ПФУ №28 від 14.02.2012 року не віднесена до службової інформації, розпорядником якої є Пенсійний фонд. Натомість, у відповідності до наказу Пенсійного фонду України №76 від 09.06.2011 року, дані про фізичну особу є конфіденційною інформацією, порядок здійснення доступу до якої регламентується Законом України «Про доступ до публічної інформації». Посилаючись на положення статті 22 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» відповідач стверджує про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд встановив наступне.

Звертаючись до суду із даним позовом ВАТ «Київхімволокно» зазначає про неможливість здійснення співставлення визначених відповідачем сум відшкодування фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій у повідомленнях, складених на підставі положень Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженої Постановою правління Пенсійного фонду України від 19 грудня 2003 р. №21-1, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16 січня 2004 р. за № 64/8663 (надалі - Інструкція №21-1) та у відповідності до Закону України «Про пенсійне забезпечення» і Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», водночас позивач не наводить в чому саме полягає неправомірність дій, рішень чи бездіяльності Управління, які б могли бути предметом дослідження судом при вирішенні адміністративної справи і які правові норми були порушені (не дотримані) УПФУ в Деснянському районі міста Києва, що позбавляє суд можливості надати правову оцінку будь-яким рішенням, а також його діям і можливій бездіяльності відповідно до змісту статті 2 КАС України, а саме, на предмет дотримання суб'єктом владних повноважень основних критеріїв, які мають враховуватись останнім при вчиненні дії, допущенні бездіяльності чи прийнятті рішення для встановлення їх відповідності чи навпаки, суперечності, вимогам чинного законодавства України.

Докази звернення позивача до УПФУ в Деснянському районі міста Києва із запитами у відповідності до положень Закону України «Про доступ до публічної інформації» представником позивача не надано, посилань на порушення відповідачем вимог даного Закону позовна заява не містить.

Згідно із визначенням, наведеним у п.6 ч.1 ст.3 КАС України адміністративний позов - це звернення до адміністративного суду про захист прав, свобод та інтересів або на виконання повноважень у публічно-правових відносинах.

При цьому, відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства визначені основні критерії, які мають бути дотриманні суб'єктом владних повноважень при вчиненні дії, допущенні бездіяльності чи прийняття рішення суб'єктом владних повноважень за для встановлення їх відповідності чи навпаки, суперечності, вимогам чинного законодавства України.

Однією з таких обов'язкових обставин, що підлягають з'ясуванню судом під час розгляду адміністративної справи, є факт прийняття рішення, вчинення дій чи допущення бездіяльності суб'єктом владних повноважень на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Визначення обсягу вимог, що підлягають судовому захисту є диспозитивним правом позивача.

При цьому, підстави, з якими позивач пов'язує виникнення у нього права на звернення до суду і для задоволення його вимог визначаються позивачем самостійно. Суд під час прийняття постанови вирішує, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються і яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин (ч.1 ст.161 КАС України).

Вимога до особи, яка звернулась до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів, порушення яких спричинено конкретними рішеннями (діями, бездіяльністю) суб'єкта владних повноважень обумовлена необхідністю здійснення судом під час розгляду справи по суті перевірки оскаржуваних рішень (дій, бездіяльності) на предмет їх відповідності критеріям, визначеним у ч.3 ст.2 КАС України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Як вбачається зі змісту позову, останній не містить переліку дій, які б мали бути вчиненими УПФУ в Деснянському районі міста Києва в межах його компетенції, як і посилань на конкретні норми законодавства, якими закріплюється обов'язок відповідача вчиняти такі дій, що позбавляє суд можливості дати оцінку діям, рішенням чи бездіяльності відповідача на предмет їх правомірності у спірних правовідносинах.

Так, завданням адміністративного суду є перевірка правомірності (легальності) даних рішень з огляду на чіткі критерії, які зазначені у частині 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Тобто, при розгляді адміністративної справи суд має встановити які саме дії, бездіяльність чи рішення суб'єкта владних повноважень спричинили факт порушення права особи, що звернулася до суду за захистом.

Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

При цьому, наявність у позивача права вимоги щодо вчинення відповідачем певних дій або прийняття ним певного рішення має кореспондуватися з наявністю у суб'єкта владних повноважень законодавчо закріпленого обов'язку щодо вчинення саме таких дій або щодо прийняття конкретного рішення у правовідносинах з позивачем.

В розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Тобто, при розгляді адміністративної справи суд має встановити які саме дії, бездіяльність чи рішення суб'єкта владних повноважень спричинили факт порушення права особи, що звернулася до суду за захистом.

При цьому, на пропозицію суду щодо уточнення предмету доказування у даній справі із викладенням відповідних доводів та наданням доказів на їх обґрунтування позивач наполягав на задоволені позову у первісній редакції і своїм правом на уточнення предмету або підстав позову до початку розгляду справи не скористався.

Суд погоджується з доводами відповідача щодо відсутності законодавчо закріпленого обв'язку по наданню підприємствам і організаціям документів або відомостей з пенсійних справи, а також щодо відсутності такої інформації в цілому у розпорядженні районного управління Пенсійного фонду.

Так, відповідно до пункту 6.4 глави 6 Інструкції №21-1, органи Пенсійного фонду щорічно в повідомленнях про розрахунок сум фактичних витрат на виплату та доставку пенсій, які надсилаються підприємствам до 20-го січня поточного року та протягом 10 днів з новопризначених пенсій, визначають розмір сум до відшкодування на поточний рік. Підприємства відповідно до вимог п.6.8 гл.6 Інструкції щомісяця до 25-го числа повинні вносити до ПФУ зазначену в повідомленні місячну суму фактичних витрат на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах.

Розрахунки складаються на підставі відомостей відділів з призначення пенсій органів Пенсійного фонду України, які подаються до 1 січня поточного року та протягом 10 днів з дня прийняття рішення про призначення нової пенсії (п.6.5 Інструкції №21-1).

До того ж, у відповідності до статті 22 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», інформація у сфері загальнообов'язкового державного пенсійного страхування використовується з дотриманням вимог, передбачених законодавством про інформацію.

Відомості, що містяться в системі персоніфікованого обліку, використовуються виконавчими органами Пенсійного фонду для:

- підтвердження участі застрахованої особи в системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування;

- обчислення страхових внесків;

- визначення права застрахованої особи або членів її сім'ї на отримання пенсійних виплат згідно із цим Законом;

- визначення розміру, перерахунку та індексації пенсійних виплат, передбачених цим Законом;

- надання застрахованій особі на її вимогу або у випадках, передбачених цим Законом;

- надання страховим організаціям, які здійснюють страхування довічних пенсій;

- надання аудитору, який відповідно до цього Закону здійснює аудит Накопичувального фонду.

Надання органами Пенсійного фонду відомостей, що містяться в системі персоніфікованого обліку, іншим юридичним і фізичним особам, крім органів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття та перелічених у частині другій цієї статті, допускається лише за рішенням суду у випадках, передбачених законом (частина 3 статті 22 цього Закону).

При цьому, жоден з нормативно-правових актів, якими визначаються повноваження відповідача у даній справі не закріплено його обов'язок надавати визначені позивачем відомості юридичній особі

До компетенції суду, який розглядає і вирішує адміністративну справу, законодавцем віднесено вирішення питання щодо наявності або відсутності підстав для визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності, висновок про що судом закріплюється у резолютивній частині судового рішення.

Водночас, суд не наділений повноваженнями щодо здійснення законотворчої діяльності, а отже не має встановлювати своїм рішенням новий, тобто не закріплений на законодавчому рівні станом на час розгляду справи і вирішення її по суті, обов'язок будь-кого з учасників правовідносин.

Так, в статті 6 Конституції України закріплено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 12 статті 92 Основного Закону встановлено, що виключно законами України визначаються організація і діяльність органів виконавчої влади, основи державної служби, організації державної статистики та інформатики.

Відповідно до ст.9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Отже, суд може зобов'язати суб'єкта владних повноважень виконати лише ті обов'язки (вчинити певні дії), які покладені на нього відповідним нормативно-правовим актом.

З огляду на встановлені у справі обставини та положення законодавства в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, враховуючи відсутність інших доводів позивача на обґрунтування даних позовних вимог, суд вважає вимоги позивача недоведеними, а позов таким, що не підлягає задоволенню з наведених вище підстав.

Керуючись ст.ст.69-71, 94, ч.6 ст.128, 158-163, 167, 183-3, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову Відкритого акціонерного товариства «Київхімволокно» до Управління Пенсійного фонду України в Деснянському районі міста Києва про зобов'язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили у порядку, встановленому в ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, визначені ст.ст.185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.А. Добрівська