Справа № 2а-446/11/1370
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2015-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2015 року Справа № 9104/94092/12

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Шинкар Т.І., Гудима Л.Я.,

за участю секретаря судового засідання Прокопенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу відкритого акціонерного товариства «Бориславський хлібокомбінат» на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28 березня 2012 року у справі за позовом Дрогобицької об'єднаної державної податкової інспекції до відкритого акціонерного товариства «Бориславський хлібокомбінат», суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 про стягнення майна та коштів,-

В С Т А Н О В И В :

Дрогобицька об'єднана державна податкова інспекція звернулася в суд першої інстанції з адміністративним позовом до відкритого акціонерного товариства «Бориславський хлібокомбінат», суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 в якому просила стягнути в дохід держави з відкритого акціонерного товариства «Бориславський хлібокомбінат» 100000 грн., та з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 все одержане ним за угодою № 6/17 від 01.08.2008 року майно, отримане ним згідно акту № 2 передачі майна від 01.08.2008 року.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 28 березня 2012 року позовні вимоги задоволено, стягнуто в дохід держави з відкритого акціонерного товариства «Бориславський хлібокомбінат» 100000 грн., та з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 все одержане ним за угодою № 6/17 від 01.08.2008 року майно, отримане ним згідно акту № 2 передачі майна від 01.08.2008 року.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції відкрите акціонерне товариство «Бориславський хлібокомбінат» подало апеляційну скаргу, до якої приєднався суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_1, вважає, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи та порушено норми матеріального і процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що разом із заявою від 23.11.2011 року представник товариства долучив до матеріалів справи копії ухвал Львівського окружного адміністративного суду від 21.12.2010 р. та Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.04.2011 р. Вищевказані ухвали підтверджують по-перше, факт, що спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав вже розглядався; по-друге, те що позов Дрогобицької об'єднаної державної податкової інспекції подано з пропуском строку звернення до суду. Натомість, суд першої інстанції не надав їм належної уваги так само як і підставі, по якій первинний позов Дрогобицької ОДПІ залишено без розгляду.

При цьому, на обґрунтування позовних вимог Дрогобицька ОДПІ послалась на ст. 208 Господарського кодексу України. За змістом частини 1 статті 208 ГК України передбачені нею санкції є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в доход держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, тому вони належать не до цивільно-правових, а до адміністративно-господарських як такі, що відповідають визначенню, наведеному в частині 1 статті 238 ГК України. Отже, такі санкції можуть застосовуватись лише протягом строків, встановлених статтею 250 цього Кодексу.

Згідно ст. 250 Господарського кодексу України адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Статтею 100 КАС України встановлено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала. Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду, та пов'язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Згідно ч. 3 ст. 155 КАС України, особа, позовна заява якої залишена без розгляду, після усунення підстав, з яких заява була залишена без розгляду, має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку. Однак, підстави з яких ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 21.12.2010 р. позов залишено без розгляду, Дрогобицька ОДПІ не усунула.

Не встановивши правовий характер санкцій, передбачених ст. 208 ГК України, що заявлені Дрогобицькою ОДПІ, суд першої інстанції замість того, щоб залишити позовну заяву без розгляду, відкрив провадження у справі, хоча, позивачем пропущено строк звернення до суду.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 156 КАС України, суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі. Втім, з матеріалів справи вбачається, що на момент подання клопотання про зупинення провадження у справі, позивач долучив лише копію довіреності та копію апеляційної скарги від 20.10.2011 р. Доказів вирішення питання про відкриття провадження по справі за вищезазначеною апеляційною скаргою не було представлено.

Отже, на момент подання клопотання (25.10.2011 р.) і винесення ухвали про зупинення провадження у справі (27.10.2011 р.) справа ще не розглядалася апеляційним господарським судом. Відтак, жодних підстав для зупинення провадження у суду першої інстанції не було. Однак, ухвалою від 28.10.2011 р. провадження у справі №2а-446/11/1370 було зупинено, що є порушенням ст. 156 КАС України.

Крім того, повний текст постанови виготовлений з порушенням вимог частини 3 статті 160 КАС України.

Крім того апелянт зазначає, що Договір купівлі-продажу майна № 6/17 від 01.08.2008 року за своїм змістом не спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави. Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Висновки ж суду не відповідають обставинам справи й не узгоджуються з нормами матеріального права та спростовуються наступним.

Згідно п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 грудня 1999 року під публічним порядком Верховний Суд України розуміє «правопорядок держави, основоположні принципи, складаючи основу існуючого у ньому строю (стосуються його незалежності, цілісності, самостійності і недоторканості загальних конституційних прав, свобод, гарантій, тощо.)»

У постанові Пленуму від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Верховний Суд України розтлумачив, що нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, чітко визначений ст. 228 ЦК України: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо (п. 18 Постанови Пленуму від 06.11.2009 року № 9). Умисел фізичної особи може бути доведений під час здійснення кримінального судочинства у вироках судів загальної юрисдикції, яке встановлює причинно-наслідковий зв'язок між укладеними угодами та несплатою податків, вину посадових осіб підприємства в ухиленні від сплати податків. Умисел юридичної особи визначається як умисел тієї посадової або іншої фізичної особи, що підписала договір від імені юридичної особи, маючи на це належні повноваження. Тому наявність у вчиненому правочині, який порушує публічний порядок, ознак злочину чи адміністративного правопорушення зумовлює розглядати його як злочин або адміністративний проступок відповідно, під час розгляду яких встановлюватиметься умисел особи на скоєння протиправної дії.

Відтак, для визнання недійсним вказаного позивачем у позові договору - відсутній суб'єктивний склад правопорушення, який повинен бути встановлений компетентним державним органом та підтверджений законодавчо визначеними засобами доказування.

Позивач також не обґрунтував в чому полягає порушення його прав з укладенням 01.08.2008 року Договору №6/17. Права Дрогобицької ОДПІ не порушені. Жодних відомостей щодо ухилення від сплати податків посадовими особами ТзОВ «Бориславський хлібокомбінат», СПД ФО ОСОБА_1 (контрагента за договором), та наявності протиправного умислу, встановлених обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, у позовній заяві - не наведено.

Натомість, суд першої інстанції дійшов висновку, що умисел сторін Договору на порушення публічного порядку (ст. 228 ЦК України, ст. 208 ГК України) зумовлений недотриманням нотаріальної форми Договору та його державної реєстрації (ст. 220 ЦК України).

З цього приводу апелянт зазначає, що згідно з ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення, майна). До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Сукупність речей, що були предметом Договору від 01.08.2008 р. являють собою матеріали будівельного призначення, тож договір купівлі-продажу майна №6/17 від 01,08.2008 р. укладено в простій письмовій формі.

Водночас, закон не забороняє стороні звернутися в суд і на підставі п. 2 ст. 220 ЦК України визнати такий Договір дійсним, оскільки сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами. Тому виявивши помилку в переліку рухомого майна, що продається, зазначеного в п. 2 Договору, а саме блок допоміжних споруд з градирнею, товариство звернувся до СПД ФО ОСОБА_1П з письмовою вимогою нотаріально посвідчити вищезазначений Договір.

В судовому засіданні не встановлені факти, які свідчили б про те, що зміст договору не відповідає дійсним намірам сторін, та що ці наміри спрямовані на ухилення від сплати податків за фінансово-господарськими результатами виконання зазначеного договору. Зазначене свідчить про правомірні дії ВАТ «Бориславеькнй хлібокомбінат» та спростовує доводи щодо наявного умислу на завдання шкоди інтересам держави та суспільства.

Помилковим являється також висновок суду першої інстанції, стосовно того, що на момент укладення Договору зареєстровано приватне обтяження - застава на рухоме майно, споруди, передавальні засоби.

Згідно акту опису активів № 240/37 від 11.04.2007 р., податковим керуючим Жигало Л. Ф. проведено опис активів, що належать ВАТ «Бориславський хлібокомбінат», серед яких: блок допоміжних споруд (склад, компресорна, солерозчинник) та гараж. Обтяження зареєстровано в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 12.04.2007 р., реєстраційний запис 4109181, контрольна сума 6В3964ЕАЕЗ.

Відповідно до витягу № 20013240 про реєстрації в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (реєстрація вилучення запису), виданого 31.07.2008 р. Львівською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, з Державного реєстру обтяжень рухомого майна вилучено запис 4109181 з контрольною сумою 6В3964ЕАЕЗ; підстава вилучення запису: довідка № 6582/10/19-023 від 31.07.2008 р. про відсутність податкового боргу, видана ДПІ у м. Бориславі. Вищезазначене підтверджує, що на момент укладення договору майно під забороною на відчуження не перебувало.

Крім того апелянт зазначає, що недодержання нотаріальної форми договору (ст. 220 ЦК України) тягне його нікчемність, він не породжує тих прав і обов'язків, яких бажали сторони. Натомість настає двостороння реституція: сторона договору повертає іншій стороні усе отримане за таким договором, а при неможливості повернути отримане у натурі відшкодовує його вартість у грошовій формі.

Дійшовши неправильного висновку про умисел сторін Договору щодо порушення публічного порядку, суд прийняв рішення, застосовуючи ст. 208 ГК України, яка передбачає якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного.

Однак, недійсність правочину встановлена ст. 220 ЦК України не являє своїм наслідком стягнення в дохід державного бюджету усього отриманого сторонами на його виконання. Такі правові наслідки щодо нікчемних договорів не встановлена законом. Разом з тим, чинним Цивільним кодексом України не передбачено можливості визнання судом дійсним правочину в разі недодержання сторонами вимоги закону про його обов'язкову державну реєстрацію.

Застосування санкцій, передбачених ч. 1 ст. 208 ГК України, на яку посилається суд першої інстанції, є правовим наслідком визнання недійсним відповідного господарського зобов'язання у судовому порядку та не може бути правовим наслідком нікчемного правочину.

Зважаючи на вище викладене просить скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28.03.2012 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 11.04.2007 р. ДПІ у м. Бориславі проведено опис активів, на які поширюється право податкової застави (блок допоміжних споруд (склад, компресорна, солерозчинник), вагон побутовий, гараж, лінія солодкої соломки, пончиковий апарат, вага циферблатна, апарат УВЧ 5001, крісло гінекологічне), про що складено акт опису № 240/37. 01.08.2008 року ВАТ «Бориславський хлібокомбінат», в особі голови правління Манька Любомира Івановича, який діяв на підставі Статуту, рішення загальних зборів акціонерів Товариства від 10.07.2008 року, рішення Наглядової ради товариства від 30.07.2008 року та рішення правління товариства від 30.07.2008 року та ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу майна № 6/17. Згідно п. 1.1 даного договору продавець передає належне йому па праві власності майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до переліку, а покупець приймає у власність це майно та зобов'язується оплатити його вартість на умовах даного договору. Відповідно до п. 3.2 вказаного договору, майно за даним договором продається за ціною 100 000 грн. Перелік майна, що продається відповідно до цього договору наведений у п. 2 договору без зазначення окремої вартості кожної одиниці майна. До вказаного переліку майна входять, в тому числі котельня, автопоїзди і площадки, насосна станція, гараж та інші об'єкт нерухомого майна.

Сторонами підписано акт № 2 передачі приймання майна на виконання вказаного Договору, відповідно до якого товариство передало, а фізична особа - підприємець ОСОБА_1 прийняв майно, згідно з переліком, зазначеним в п. 2 даного договору та проведено оплату за придбане, згідно вказаного вище договору майно, що підтверджується копією виписки про рух коштів на рахунку відкритого акціонерного товариства «Бориславський хлібокомбінат».

Крім того, судом встановлено, що 27.11.2008 року ДПІ у м. Бориславі проведено опис активів, на які поширюється право податкової застави (котельня, загальною площею 194. 9 кв.м.. що знаходиться за адресою м. Борислав вул. Коновальця 11 -А, реєстраційний номер майна 2579406) про що складено акт опису № 240/109 та зроблено реєстраційний запис до Державного реєстру обмежень рухомого майна. 26.12.2008 року ДПІ у м. Бориславі проведено опис активів, на які поширюється право податкової застави (блок допоміжних споруд (склад, компресорна, солерозчинник), знаходиться за адресою: м. Борислав, вул. Коновальця 11 А, гараж) про що складено акт опису № 24о/116 та зроблено реєстраційний запис до Державного реєстру обмежень рухомого майна.

Державною податковою інспекцією у м. Бориславі проведено позапланову виїзну перевірку ВАТ «Бориславський хлібокомбінат» з питань стану збереження активів, які перебувають у податковій заставі за період з 01.07.2006 року по 30.06.2009 року . За результатами перевірки складено довідку від 25.08.2009 року № 0060/13/08/240/00376461. Даною перевіркою було встановлено, що посадовими особами ВАТ «Бориславський хлібокомбінат» не посвідчено нотаріально та не здійснено державної реєстрації договору купівлі - продажу майна від 01.08.2009 року № 6/17, чим порушено положення ст. 657 ЦК України, а також, посадовими особами ВАТ «Бориславський хлібокомбінат» завдано збитки державі у зв'язку із несплатою податкових зобов'язань, які виникли внаслідок такого продажу майна (ст. 216 ЦК України). Згідно вказаної довідки право податкової застави на активи ВАТ «Бориславський хлібокомбінат» за перевірений період виникало відповідно до ст. 8 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» через несплату в строк податкових зобов'язань у наступних періодах: з 09.10.2006 року по 31.07.2008 року, у зв'язку з чим підприємству у встановлений законодавством термін вручені податкові вимоги №1/292 від 09.10.2006 року, №2/3-4 від 13.11.2006 року, якими підприємство повідомлено про поширення застави на активи підприємства: з 24.09.2008 року по день перевірки, про що підприємству також у встановлені законодавством терміни вручені податкові вимоги №1 159 від 24.09.2008 року та №2/178 від 27.10.2008 року, якими підприємство повідомлено про поширення податкової застави на активи підприємства

У даній спірній ситуації судом першої інстанції з'ясовано, що згідно постанови Львівського апеляційного господарського суду від 05.12.2011 року у справі № 5015/4618/11 за апеляційною скаргою державної податкової інспекції у м. Бориславі на рішення господарського суду Львівської області від 05.09.2011 року у справі № 5015/4618/11 за позовом відкритого акціонерного товариства «Бориславський хлібокомбінат» до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, апеляційну скаргу державної податкової інспекції у м. Бориславі задоволено, рішення господарського суду Львівської області від 05.09.2011 року по справі № 5015/4618/11 скасовано, прийняте нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено, а згідно постанови Вищого господарського суду України від 22.02.2012 року у вказаній справі за касаційною скаргою відкритого акціонерного товариства «Бориславський хлібокомбінат» на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 05.12.2011 року касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства «Бориславський хлібокомбінат» залишено без задоволення, а постанову Львівського апеляційного господарського суду від 05.12.2011 року - без змін.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції правильно врахував, що відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно ст. 215 ЦК України - підставою недійсності правочину недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст. 228 Цивільного кодексу України -правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним, відповідно до ч. 2 вказаної статті правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Враховуючи положення ст. 215, 228 ЦК України, суд першої інстанції вірно вважав, що згаданий вище договір купівлі-продажу від 01.08.2008 року №6/17, укладений між відповідачами є нікчемний, оскільки не був нотаріально посвідчений та не пройшов державної реєстрації.

Судом також встановлено, що на виконання умов згаданого вище договору ВАТ «Бориславський хлібокомбінат» передало СПД - ФО ОСОБА_1 нежитлові приміщення, що підтверджується актом № 3 передачі - приймання майна на виконання, а СПД - ФО ОСОБА_1П оплатив по вказаному договору ВАТ «Бориславський хлібокомбінат» 100000 грн. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що кожна зі сторін переслідувала умисел завдати шкоду інтересам держави, оскільки сторонам договору було відомо про необхідність нотаріального посвідчення договору відчуження нежитлових приміщень та його державній реєстрації, при цьому суд вірно відхилив доводи представника ВАТ «Бориславський хлібокомбінат» про те, що їм не було відомо про те, що вони відчужують нерухоме майно, оскільки у вказаному договорі чітко вказано назви нежитлових приміщень, зокрема, гаража, котельні та інших. Більше того, ВАТ «Бориславський хлібокомбінат» вживав заходів щодо визнання вказаного договору дійсним без залучення податкового органу при тому, що останньому було відомо про наявність вказаного спору з податковим органом у Львівському окружному адміністративному суді, бо вказаний позов поданий податковим органом до суду 11.01.2011 року, після чого ВАТ «Бориславський хлібокомбінат» звернувся до господарського суду Львівської області з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, не повідомивши про наявність спору з податковим органом, при цьому ВАТ «Бориславський хлібокомбінат» покликався на бездіяльність фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 стосовно їх листа про проведення нотаріального посвідчення договору.

Також судом першої інстанції правильно враховано і ту обставину, що договір купівлі - продажу не міг бути нотаріально посвідчений, оскільки згідно витягу з Держаного реєстру обтяжень рухомого майна було зареєстровано приватне обтяження застава на рухоме майно та споруди, передавальні засоби, яка діяла на момент укладення договору. Відтак умисел обох сторін на укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна без нотаріального посвідчення доведений позивачем та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Згідно п. 11 ст. 10 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» органи податкової служби подають до судів позови до підприємств, установ, організацій та громадян про визнання угод недійсними і стягнення в доход держави коштів, одержаних ними за такими угодами.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, правильно врахував, що згідно ч. 1 ст. 208 ГК України якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернуто другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

З урахуванням встановленого та положень законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив позовні вимоги.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а постанова відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ч.3 ст. 160, ч. 4 ст. 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, ст.205, ст.206, ст. 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу відкритого акціонерного товариства «Бориславський хлібокомбінат» - залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28 березня 2012 року по справі № 2а-446/11/1370 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді Т.І. Шинкар

Л.Я. Гудим

Повний текст ухвали виготовлений 29.05.2015 року