Справа № 826/302/15
Суддя: Чаку Є.В.
Дата ухвалення: 2015-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/302/15 Головуючий у 1-й інстанції: Катющенко В.П. Суддя-доповідач: Чаку Є.В.
У Х В А Л А

Іменем України

20 травня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Старової Н.Е., Файдюка В.В.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Державної фінансової інспекції України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2015 року у справі за адміністративним позовом Державного підприємства «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» до Державної фінансової інспекції України про скасування вимоги, -

В С Т А Н О В И В :

Державне підприємство «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» (далі - позивач) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Державної фінансової інспекції України (далі - відповідач) про скасування вимоги ДФІ України про усунення порушень від 10.12.2014 року № 05-14/1610.

Окружний адміністративний суд міста Києва своєю постановою від 16 березня 2015 року адміністративний позов задовольнив.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2015 року та постановити нову про відмову в задоволенні адміністративного позову. На думку апелянта, зазначену постанову суду прийнято з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до п. 2.25 Плану контрольно-ревізійної роботи ДФІ України на ІІІ квартал 2014 року у період з 04 серпня 2014 року (зупинено з 18 серпня 2014 року по 17 вересня 2014 року, з 14 жовтня 2014 року по 23 жовтня 2014 року) по 27 жовтня 2014 року посадовими особами ДФІ України було проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Поліграфкомбінату «Україна» за період з 01 липня 2012 року по 30 червня 2014 року.

За результатами проведеної ревізії складено Акт № 05-21/139 від 03 листопада 2014 року (далі по тексту - Акт ревізії).

На підставі висновків зазначеного акта відповідачем пред'явлено позивачу вимогу, викладену в листі від 10 грудня 2014 року № 05-14/1610 (далі - оскаржувана вимога) про усунення порушень.

Згідно названої вимоги позивача зобов'язано у порядку, встановленому чинним законодавством, стягнути з винних осіб шкоду, заподіяну внаслідок нарахування та виплати водіям доплати за миття автомобілів, без достатніх правових підстав, на суму 274 774, 60 грн., доплати штатним заступникам керівника та керівникам структурних підрозділів за виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника з оплатою різниці в окладах на суму 47 150, 93 грн., заробітної плати працівникам за час відпустки, внаслідок включення до розрахунку виплат одноразового характеру на суму 19 121, 81 грн.

Не погоджуючись з вказаними вимогами, вважаючи їх незаконними та необґрунтованими, позивач звернувся до суду та просить їх скасувати.

З приводу даних спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні визначає Закон України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - Закон № 2939-ХІІ).

Ч. 1 ст. 2 Закону № 2939-ХІІ визначені завдання органу державного фінансового контролю.

Відповідно до Закону № 2939-ХІІ державний орган фінансового контролю проводить виїзні ревізії, які можуть бути плановими та позаплановими.

Як встановлено судом, відповідачем було дотримано зазначений вище порядок. Окрім того, позивач не зазначає про порушення з боку відповідача порядку проведення планової ревізії його діяльності.

За таких обставин суд приходить до висновку про правомірність дій суб'єкта владних повноважень щодо проведення планової ревізії позивача, оскільки вона була організована у межах повноважень та у спосіб, передбачений законодавством України.

Оформлення результатів ревізії врегульовано положеннями Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 550 від 20.04.2006 року з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - Порядок № 550).

Після складення акта ревізії посадова особа контролюючого органу підписує всі його примірники та забезпечує реєстрацію в журналі реєстрації актів ревізій, форма якого визначається Держфінінспекцією.

У разі підписання акта ревізії із запереченнями (зауваженнями) керівник об'єкта контролю у строк не пізніше ніж 5 робочих днів після повернення контролюючому органу акта ревізії повинен подати йому письмові заперечення (зауваження). Якщо протягом цього строку заперечення (зауваження) щодо акта не надійдуть, то контролюючий орган має право вжити відповідних заходів для реалізації результатів ревізії. Рішення про розгляд заперечень (зауважень), що надійшли з порушенням встановленого строку, приймає керівник контролюючого органу.

Так, позивачем на адресу відповідача було направлено письмові заперечення від 13 листопада 2014 року № 05/2837 на Акт ревізії. Листом від 19 грудня 2014 року № 05-14/1608 ДФІ України направлено позивачу висновки на заперечення.

Як вбачається з матеріалів справи, ревізією було виявлено, що при встановленні посадових окладів, надбавок та доплат встановлено безпідставне нарахування та виплату водіям легкових і вантажних автомобілів (автобусів) надбавки (доплати) за миття автомобілів у розмірі 25 % посадового окладу (тарифної ставки), що не передбачено чинним законодавством, положеннями Генеральної, Галузевої угоди та колективними договорами підприємства за 2012 - 2014 роки.

Зазначене порушення, на думку перевіряючих, призвело до завдання Поліграфкомбінату «Україна» матеріальної шкоди (збитків) у розмірі 274 774, 60 грн.

Економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання визначає Закон України «Про оплату праці» (далі по тексту - Закон).

Поширення гарантій, передбачених законодавством про працю залежить від характеру виконуваної роботи і форми юридичного зв'язку між працівником та роботодавцем, якщо виконувана робота відповідає ознакам статті 21 КЗпП України, із працівником укладається трудовий договір і на нього поширюються гарантії, передбачені законодавством.

Відповідно до пп. 2.2.1 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату від 13 січня 2004 року № 5 (далі по тексту - Інструкція № 5), до складу фонду додаткової заробітної плати входять: надбавки та доплати до тарифних ставок (окладів, посадових окладів) у розмірах, передбачених чинним законодавством, за суміщення професій (посад); розширення зони обслуговування або збільшення обсягу робіт; виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника; інтенсивність праці; класність водіям (машиністам) транспортних засобів; інші надбавки та доплати, передбачені чинним законодавством, включаючи доплату до розміру мінімальної заробітної плати.

Наведені положення Інструкції № 5 свідчать, що, до складу надбавок до тарифних ставок можуть включатися, у тому числі, надбавки за розширення зони обслуговування або збільшення обсягу робіт, інтенсивність праці, а також інші надбавки та доплати. Тобто, вичерпного переліку таких доплат та надбавок чинне законодавство не містить.

Як вбачається з матеріалів справи, доплата водіям за миття автотранспорту у розмірі 25 % встановлена наказом директора Поліграфкомбінату «Україна» від 17 грудня 1996 року № 934к.

При цьому, відповідно до п. 3.1.8 колективного договору ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» на 2012 рік (який викладений аналогічно й в тексті колективного договору на 2013 рік та на 2014 рік) виплати премій, надбавок та доплат, заохочувальних і компенсаційних виплат, винагород, забезпечення інших соціальних виплат працівникам мають бути здійснені лише в межах витрат, розмір яких визначається в річному плані Поліграфкомбінату «Україна», затвердженому Органом управління майном.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що позивач мав право на виплату працівникам надбавок та доплат у межах витрат, розмір яких визначається в річному плані Поліграфкомбінату «Україна», затвердженому Органом управління майном. Крім того, зазначене положення колективних договорів не містить застереження щодо необхідності виплати надбавок та виплат виключно у випадку їх безпосереднього закріплення в колективному договорі.

Також, з метою усунення зазначених суперечностей позивачем розроблено та погоджено з профспілковим комітетом доповнення до колективного договору на 2014 рік від 21 жовтня 2014 року шляхом викладення пункту 3.2.7 розділу 3 «Оплата праці» в такій редакції: «За ненормований робочий день водіям легкових автомобілів у розмірі 25 відсотків тарифної ставки. За мийку водіям автотранспортних засобів у розмірі 25 відсотків тарифної ставки».

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що нарахування та виплата надбавок водіям за мийку транспортних засобів у розмірі 25 відсотків тарифної ставки у період з 01 липня 2012 року по 30 червня 2014 року здійснювалося позивачем у відповідності до вимог Кодексу законів про працю України та Закону України «Про оплату праці», у зв'язку з чим позовні вимоги у вказаній частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Також, як зауважено позивачем та не було спростовано відповідачем, під час попередніх ревізій фінансово-господарської діяльності Поліграфкомбінату «Україна» порушення вимог законодавства про оплату праці в частині виплати надбавок водіям за мийку транспортних засобів у розмірі 25 відсотків тарифної ставки встановлено не було.

Надаючи оцінку висновкам ДФІ України щодо зайвого нарахування штатним заступникам керівника та керівникам структурних підрозділів доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника з оплатою різниці в окладах, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, у період, що перевірявся, на заступника начальника ремонтно-механічного цеху, заступника начальника виробничо-технологічного відділу та заступника начальника цеху голографічного захисту та нумерації продукції були тимчасово покладені обов'язки начальників відповідних відділів. Наказами про покладення обов'язків було визначено виплачувати таким особам різницю у посадових окладах.

Зазначені виплати, на думку відповідача, здійснені позивачем з порушенням чинного законодавства, оскільки не відповідають положенням роз'яснення Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 29 грудня 1965 року № 30/39 «Про порядок оплати тимчасового заступництва».

З цього приводу судова колегія звертає увагу на те, що відповідно до статті 105 КЗпП України оплата праці при суміщенні професій (посад) і виконанні обов'язків тимчасово відсутнього працівника працівникам, які виконують на тому ж підприємстві, в установі, організації поряд з своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткову роботу за іншою професією (посадою) або обов'язки тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї основної роботи, провадиться доплата за суміщення професій (посад) або виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника.

Розміри доплат за суміщення професій (посад) або виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника встановлюються на умовах, передбачених у колективному договорі (частина 2 ст. 105 КЗпП України).

Як вбачається зі змісту п. 3.2.3 колективного договору ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» на 2012 рік (який викладений аналогічно й в тексті колективного договору на 2013 рік та на 2014 рік) за виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника здійснюються доплати до 100 відсотків окладу чи тарифної ставки відсутнього працівника.

Тобто, колективним договором Поліграфкомбінату «Україна» безпосередньо передбачено такі види доплат працівникам, які виконують обов'язки тимчасово відсутніх.

Посилання відповідача на те, що особи, які заміщували тимчасово відсутніх працівників, були їх штатними заступниками, що виключає можливість виплати їм надбавки за таке заміщення, колегія суддів вважає необґрунтованим, з огляду на наступне.

Відповідно до затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 29 грудня 1965 року № 820/39 роз'яснення Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 29 грудня 1965 року № 30/39 «Про порядок оплати тимчасового заступництва» тимчасове виконання обов'язків за посадою відсутнього працівника покладається на іншого працівника наказом (розпорядженням) по підприємству, установі або організації. Працівнику, який заміщує, виплачується різниця між його фактичним окладом (посадовим, персональним) та посадовим окладом заміщуваного ним працівника (без персональної надбавки) за умови, якщо працівник, що заміщує, не є штатним заступником чи помічником відсутнього працівника (за відсутності посади заступника).

Тобто, працівник, який заміщує тимчасово відсутнього працівника, має право на виплату різниці між його фактичним окладом та посадовим окладом заміщуваного ним працівника виключно у випадку, якщо такий працівник не є штатним заступником чи помічником відсутнього працівника.

При цьому, на думку колегії суддів, посада штатного заступника, це посада, яка, по-перше, передбачена штатним розписом підприємства, по-друге, посадова інструкція якої безпосередньо покладає на заступника повноваження керівника у випадку відсутності останнього.

Водночас, аналіз наявних у матеріалах справи посадових інструкцій заступника начальника ремонтно-механічного цеху, заступника начальника виробничо-технологічного відділу, заступника начальника цеху голографічного захисту та нумерації продукції свідчить, що останні не містять приписів щодо покладення на заступників відповідних цехів та відділу обов'язків начальника у випадку його відсутності, що, на думку суду, свідчить про передчасність висновку ДФІ України про те, що такі особи не мають права на виплату різниці між фактичним окладом та посадовим окладом заміщуваного ним працівника.

За таких обставин колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог щодо безпідставності твердження відповідача про неправомірну виплату позивачем різниці між фактичним окладом та посадовим окладом заміщуваного ним працівника.

Крім того, зі змісту Акта ревізії вбачається, що у ході контрольного заходу встановлено порушення п. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 протягом 2013 року. Так, при нарахуванні заробітної плати за час відпустки працівникам в розрахунок включено виплати одноразового характеру, що призвело до переплати заробітної плати за час відпусток на загальну суму 13 974, 87 грн. та, як наслідок, зайвого проведення нарахувань на заробітну плату до державних цільових фондів на суму 5 146, 94 грн.

Надаючи оцінку таким висновкам ДФІ України, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі по тексту - Порядок № 100).

Так, пунктом 3 Порядку № 100 передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо.

Поряд з цим, відповідно до п. 4 Порядку № 100 визначено виплати, які не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати.

Як вбачається зі змісту наказів Поліграфкомбінату «Україна» про виплату премій від 31 травня 2013 року № 552-к, від 17 червня 2013 року № 621-к, від 19 вересня 2013 року № 1211-к позивачем виплачувалися виробничі премії та грошова винагорода працівникам за виконання термінових та важливих завдань по запуску ламінаційної лінії, трафаретної машини та офсетної машини, які у відповідності п. 3 Порядку № 100 включаються до обчислення розміру середньої заробітної плати.

Крім того, відповідно до п. 1.3 додатку №13 до колективного договору Поліграфкомбінату «Україна» - Положення про одноразове преміювання працівників Поліграфкомбінату «Україна» премії, які виплачуються по цьому Положенню, враховуються при обчисленні середньої заробітної плати.

Таким чином, суд вважає правомірним включення зазначених виплат до обрахунку середньої заробітної плати.

Посилання відповідача на включення до складу середньої заробітної плати виплат за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов'язки працівника, премій за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, за сприяння впровадженню винаходів і раціоналізаторських пропозицій, за впровадження нової техніки і технології суд відхиляє, оскільки матеріалами справи відповідне твердження відповідача не підтверджується.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів вважає, що Окружний адміністративний суд міста Києва дійшов правильного висновку, що відповідачем не доведено законність вимоги, викладеної в листі 10 грудня 2014 року № 05-14/1610, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник фінансової інспекції звертав увагу колегії суддів, також на те, що вимога органу державного фінансового контролю спрямована на коригування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства та у цій частині вона є обов'язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Таким чином у органу державного фінансового контролю існує наявність права заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

Представник відповідача звертав увагу суду на те, що в порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке породжує безпосередньо права чи обов'язки для позивача, а дана оскаржувана вимога № 05-14/1610 від 10 грудня 2014 року вказує на виявлені Інспекцією збитки та їхній розмір, які можуть бути стягнуті лише в судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю. Таким чином, якщо підконтрольна установа звертається до суду з позовом про визнання вимоги протиправною та її скасування, то суди повинні відмовляти в задоволенні такого позову, у зв'язку з чим, просив суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. На підтвердження своїх доводів наводив правову позицію Верховного Суду України, що викладена у адміністративних справах від 14.10.2014 року у справі № 21-453а14, від 10.02.2015 року у справі № 21-632а14, від 18.11.2014 року у справі № 21-461а14 та від 20.01.2015 року у справі № 21-601а14.

Однак, колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на те, що при вирішенні даної категорії справ колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного суду України по-різному застосований порядок реалізації даної правової позиції, що потягло ухвалення протилежних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Так, у лютому 2012 року Талалаївський районний центр зайнятості Чернігівської області - робочий орган виконавчої дирекції Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття (далі центр зайнятості) звернувся до суду із позовом ДФІ в Чернігівській області (далі Інспекція) про визнання протиправними та скасування пунктів вимоги 2, 3, 4 Інспекції від 2 лютого 2012 року № 2-05-17/206 щодо відшкодування завданих збитків про придбання за державні кошти товарно-матеріальних цінностей за завищеними цінами.

Позов мотивовано тим, що відповідач безпідставно дійшов висновків про придбання товарно-матеріальних цінностей за цінами, що перевищують середню ринкову вартість цих товарів.

Чернігівський окружний адміністративний суд постановою від 15 березня 2012 року у задоволенні позову відмовив.

Київський апеляційний адміністративний суд своєю постановою від 20 вересня 2012 року постанову суду першої інстанції скасував та ухвалив нове судове рішення про задоволення позовних вимог: визнав протиправними та скасував пункти 2, 3, 4 вимоги Інспекції від 02 лютого 2012 року № 2-05-17/206 про усунення порушень, виявлених під час ревізії центру зайнятості.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 5 червня 2013 року скасував постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2012 року та залишив без змін постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 березня 2012 року.

Постановою колегії суддів Судової палати в адміністративних справах ВСУ від 15.04.2014 року (справа № 21-40а14) відмовлено у задоволенні заяви центру зайнятості про перегляд ухвали ВАС України від 5 червня 2013 року, вказавши на необґрунтованість заявленого позову.

Отже, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах ВСУ у наведеній постанові зазначила, що позов про визнання незаконними вимог Інспекції про усунення порушень не підлягає задоволенню.

Разом з цим колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного суду України у ряді своїх рішень застосувала інший порядок реалізації даної правової позиції.

Так, в одному з таких рішень встановлено наступне. У квітні 2013 року державне підприємство «Український державний геологорозвідувальний інститут» (далі підприємство) звернулося з позовом до Державної фінансової інспекції у місті Києві (далі Інспекція) про визнання протиправними та скасування пунктів 2, 8, 10 вимоги щодо усунення виявлених ревізією порушень, викладеної в листі від 12 грудня 2012 року № 26-1014-14/15941.

Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 24 квітня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 09 жовтня 2013 року, у задоволенні позову підприємства відмовив.

Вищий адміністративний суд України постановою від 5 серпня 2014 року ухвалу апеляційного суду скасував, а постанову суду першої інстанції змінив, виклавши резолютивну частину рішення в такій редакції: «Позов задовольнити частково. Визнав протиправним та скасував пункт 2 вимоги Інспекції, викладеної в листі від 12 грудня 2012 року № 26-1014-14/15941. В іншій частині позову відмовив».

Постановою колегії суддів Судової палати в адміністративних справах ВСУ від 20.01.2015 року (справа №21-601а14) у задоволенні заяви Інспекції відмовлено, зазначивши, що касаційний суд дійшов правильного висновку про протиправність пункту 2 оскаржуваної вимоги.

У лютому 2013 року дочірнє підприємство «Харківський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» звернулося до суду з позовом до Державної фінансової інспекції в Харківській області (далі - Інспекція), у якому з урахуванням уточнення позовних вимог просило визнати недійсними та скасувати у повному обсязі пункти 1, 3, 4, 9, 11 вимоги, викладені у листі Інспекції від 21 січня 2013 року № 06-15/774, про усунення порушень законодавства з фінансових питань; визнати недійсними та скасувати частково: пункт 2 вимоги на суму 6283 грн. 01 коп.; пункт 5 вимоги на суму 56 312 грн. 72 коп.; пункт 6 вимоги на суму 320 716 грн. 93 коп.; пункт 7 вимоги на суму 140 663 грн. 46 коп.; пункт 8 вимоги на суму 2487 грн.; пункт 10 вимоги на суму 78 157 грн. 86 коп.; пункт 12 вимоги на суму 23 271 506 грн. 18 коп.; вимогу щодо порушень з оплати за державні кошти вартості товарів та послуг без проведення процедури закупівлі на суму 298 332 476 грн. 40 коп.

У лютому 2012 року відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Чернівці (далі - відділення Фонду, Фонд відповідно) звернулося до суду з позовом до Державної фінансової інспекції у Чернівецькій області (далі - Інспекція), у якому просило визнати дії Інспекції протиправними та скасувати її вимогу від 27 січня 2012 року № 24-04-14-14/718 про усунення порушень, виявлених ревізією цільового та законного використання коштів Фонду в частині проведення розрахунку сум індексації щомісячних страхових виплат потерпілим особам та особам, які мають на це право.

Чернівецький окружний адміністративний суд постановою від 09 серпня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2012 року, у задоволенні позову відмовив.

Вищий адміністративний суд України постановою від 22 жовтня 2014 року, скасувавши рішення судів попередніх інстанцій, позов відділення Фонду задовольнив. Так, суд касаційної інстанції встановив, що у Інспекції відсутні повноваження щодо пред'явлення вимоги про усунення виявлених при проведенні ревізії законного та цільового використання коштів відділенням Фонду порушень порядку індексації страхових виплат шляхом перерахунку і донарахування сум індексації.

Постановою колегії суддів Судової палати в адміністративних справах ВСУ 20.01.2015 року (справа №21-609а14) у задоволенні заяви Інспекції відмовлено, зазначивши, що висновок суду касаційної інстанції про протиправність оскаржуваної вимоги Інспекції від 27 січня 2012 року ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права.

У вказаних вище постановах колегія суддів Судової палати в адміністративних справах ВСУ підтвердила протиправність оскаржуваних вимог Інспекції про усунення порушень.

Таким чином, аналіз наведеної судової практики показав, що Верховний суд України по-різному вирішував справи даної категорії.

Відповідно абзацу 2 частини 1 статті 244-2 КАС України (в редакції Закону України № 192-VIII від 12.02.2015 року) висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Колегія суддів апеляційної інстанції, дослідивши обставини даної справи, доводи апелянта та з урахуванням судової практики, висловленої в постановах ВСУ від 20 січня 2015 року у справах 21-601а14, 21-609а14, якими відмовлено у задоволенні заяв Держфінінспекцій та підтверджено правильність висновків касаційного суду про протиправність пунктів оскаржуваних вимог фінансових органів, приходить до висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції в даній справі та у зв'язку з цим вважає доводи апеляційної скарги такими, що не знайшли свого підтвердження, а тому рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Право на судовий захист закріплено та гарантовано Конституцією України та міжнародними конвенціями, таке право закріплено в частині 2 статті 55 Конституції України, якою передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Жодних обмежень щодо рішень, які можуть бути оскаржені, Конституція України не містить.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної фінансової інспекції України - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлений 25.05.2015 року.

Головуючий суддя Чаку Є.В.

Судді: Старова Н.Е.

Файдюк В.В.