Справа № 815/6680/14
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2015-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2015 р. Справа № 815/6680/14

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді -Шеметенко Л.П.
судді -Домусчі С.Д.
судді -Кравець О.О.

при секретарі - Гречаному В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 26 січня 2015 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про:

- визнання неправомірним та скасування рішення №570-14 від 03.11.2014 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язання прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що оскаржуване рішення приймалося формально, без врахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення для вирішення спірного питання, внаслідок чого порушені його права.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що відсутні підстави для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому рішення №570-14 від 03.11.2014 року є законним.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 26 січня 2015 року адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Державної міграційної служби України від 03.11.2014 року №570-14 про відмову ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визнано протиправним та скасовано.

Зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення в зв'язку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняття нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги Державної міграційної служби України, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Сирії, уродженцем м. Дамаск. За національністю ассирієць, за віросповіданням православний християнин. Рідні мови ассирійська та арабська, також вільно володіє російською та англійською, розуміє українську. За сімейним станом - одружений, перебуває в шлюбі з громадянкою України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3

Позивач має вищу освіту. Повну середню освіту позивач здобув у Сирії протягом 1983 - 1996 років. Після закінчення школи в період з 1996 по 2001 роки навчався в університеті «Жамад Луган» у м. Дамаск на факультеті англійської мови. Щодо трудової діяльності на Батьківщині: в період 2003 - 2005 років займався приватними перекладами. Позивач є військовозобов'язаним, в період 2001 - 2002 років служив обов'язкову строкову службу в армії (строк служби 1.7 років, служив у містах Алеппо та Дамаск). Позивач стверджував, що зі шкільних років був членом провладної політичної партії «Аль Баас», будь-якою політичною діяльністю не займався.

Судом також встановлено, що позивач вибув з Сирії 06.10.2009 року авіарейсом Алеппо (Сирія) - Одеса (Україна), на підставі національного паспорту НОМЕР_2 та одноразової візи типу НОМЕР_1. Державний кордон України позивач перетинав легально - 06.10.2009 року, місце перетину кордону - аеропорт м. Одеси. Позивач неодноразово виїжджав з Сирії до України (виїзди в Україну в 2005 та 2008 році підтверджуються копією відповідних сторінок національного паспорту).

На території Сирії залишились проживати брат - ОСОБА_3 1978 р.н., та сестра - ОСОБА_4 1994 р.н. Батько - ОСОБА_5 1946 р.н. та мати - ОСОБА_6 1960 р.н. виїхали до Лівану у м. Бейрут. Сестра - Хазал Несрім Абдулакрім 1979 р.н. є громадянкою США, штат Огайо, м. Контон.

01 листопада 2012 року ОСОБА_2 звернувся до Управління у справах біженців ГУДМС України в Одеській області з заявою - анкетою №414 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в України.

27 листопада 2012 року наказом №91 першого заступника начальника Управління у справах біженців ГУДМС України в Одеській області у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийнято рішення здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, особова справа ODS 12/453.

28 серпня 2014 року за результатами розгляду особової справи ODS 12/453 ОСОБА_2 Управління у справах біженців ГУДМС України в Одеській області на підставі абз. 4 п.1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» склало висновок про відмову громадянину Сирії ОСОБА_2 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

03 листопада 2014 року рішенням Державної міграційної служби України №570-14 ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст. 1 Закону, відсутні.

20 листопада 2014 року громадянин Сирії ОСОБА_2 отримав повідомлення Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області за №71 від 12.11.2014 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі рішення ДМС №570-14 від 03.11.2014 року.

ОСОБА_2 звернувся до органів міграційної служби, мотивуючи свою заяву неможливістю виїзду на батьківщину через громадянську війну в Сирії.

Як вбачається з інформації по країні походження про ставлення до дезертирів у Сирії на даний момент: Оперативне Керівництво Ноmе 0ffїсе Великобританії по Сирії від 15 січня 2013 року «... сирійський уряд є жорстоко репресивним до інакомислення і свободи совісті які не є офіційно визнані в країні. Рівень смертей з вини влади з березня 2011 року неухильно зростає. Велика кількість солдатів було вбито за спробу втечі або за відмову відкривати вогонь по мирних жителях. У ході нинішнього конфлікту сирійська влада, ймовірно, потребує все більше призовників, щоб підтримати президента Асада. З урахуванням ситуації в Сирії, коли заявник є дезертиром з Сирійської армії, або може підлягати призиву на військову службу після повернення, буде доречно надавати таким особам притулок, тому що сирійська влада буде розглядати їх як противників режиму».

Представник позивача надав по країні походження інформацію Балтійського інформаційного центру від 12.12.2014, згідно якої бойовики збройної опозиції в п'ятницю влаштували мінометний обстріл Дамаска та його околиць. Так, на півдні столиці снаряди впали між кварталом Тадамун і табором біженців Ярмук.

Також, згідно інформації компетентних інформаційних джерел - «Великобританія: Ноmе 0ffїсе: Інформація по країні і Керівництво - Сирія: Безпека й гуманітарна ситуація», грудень 2014», рівень насильства в основних містах і районах бойових дій в Сирії перебуває на такому рівні, що існують серйозні підстави вважати, що особа, тільки своєю присутністю там протягом будь-якого відрізка часу, стикається з реальним ризиком шкоди, що загрожує їх життю або особистої недоторканності.

Окрім того, згідно офіційної позиції УВКБ ООН від жовтня 2014 року, на даний момент майже всі райони країни охоплені насильством, що розгортається між різними учасниками конфліктів, які частково накладаються один на одного; ця ситуація посилюється внаслідок того, що за всі протиборчі сторони воюють іноземні найманці. Бої між сирійськими урядовими силами і масою антиурядових збройних груп не затихають. Паралельно угрупування «Ісламська держава Іраку і аль-Шама» зміцнила контроль над значними територіями півночі і північного сходу Сирії і часто вступає у збройні сутички з антиурядовими збройними групами, курдськими силами («Загонами народної самооборони», ОНБ), а також з урядовими силами. Нанесення авіаційних ударів по цілях в угрупування «Ісламська держава Іраку і аль-Шама» 23 вересня 2014 привнесло в конфлікт додатковий ступінь складності. Оскільки міжнародні зусилля по знаходженню політичного вирішення ситуації в Сирії успіху досі не принесли, конфлікт і раніше призводить до подальших жертв серед цивільного населення, переміщенню людей і руйнування інфраструктури країни.(ч.2 Рекомендацій з питань міжнародного захисту щодо осіб, які залишають САР УВКБ ООН від жовтня 2014 року).

Відповідно до ч.4 Рекомендацій УВКБ ООН від жовтня 2014 року, за наявними даними, до квітня 2014 кількість осіб, які загинули в результаті конфлікту, перевищила 191 тис. чол. Найбільше число документально зафіксованих випадків смерті було зареєстровано в провінції Риф Дамаск, далі за кількістю жертв йдуть провінції Алеппо, Хомс, Ідліб, Дераа і Хама. Повідомляється, що погіршення стану сирійської системи охорони здоров'я призвело до тисяч смертей від хронічних захворювань, яким можна було запобігти в звичайних умовах, а також до передчасних смертей від звичайно несмертельних інфекційних захворювань, захворювань, що виникають у новонароджених, і недоїдання. Крім того, в результаті конфлікту сотні тисяч людей отримали поранення, які часто призводять до тривалої непрацездатності, а ще більше людей страждають від наслідків психологічних травм, викликаних тим, що вони стали свідками насильства, втрати членів сім'ї.

Згідно ч.31 Рекомендацій УВКБ ООН від жовтня 2014 року, у світлі розвитку подій і зміни обставин в Сирії, можливо, буде доцільно переглянути (якщо цього ще не було зроблено) рішення у справах сирійців, чиї клопотання про надання притулку в минулому були відхилені, щоб ті, хто в силу обставин, що змінилися має обґрунтовані причини звернутися про надання притулку як біженці «на місці» (sur place), могли розраховувати на ухвалення відповідного рішення, яке дозволить їм користуватися захистом і правами, що випливають з визнання їх біженцями.

Відповідно до ч.34 Рекомендацій УВКБ ООН від жовтня 2014 року, враховуючи актуальність даного питання на тлі збільшення навантаження на сусідні з Сирією держави і відновлення припливу біженців, УВКБ ООН повторює свій заклик до держав, які не є сусідами Сирії, вивчити конкретні та ефективні способи вираження солідарності.

Згідно ч.36 Рекомендацій УВКБ ООН від жовтня 2014 року, солідарність може і повинна виражатися за допомогою забезпечення належного звернення та захисту відносно малих груп сирійців, які прибувають безпосередньо з Сирії, через країни регіону або морем в більш віддалені країни, а також за допомогою надання їм доступу на територію і до оперативних і справедливим процедурам розгляду клопотань про надання притулку. Необхідні великодушні підходи до захисту, що виражаються в незастосування санкцій до тих, хто прибуває без документів, що засвідчують особу (або іншим неправомірним чином), і в високому рівні позитивних рішень за клопотаннями про статус біженця поряд з наданням супутніх прав.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що існують загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій існує військовий конфлікт, тому є підстави для набуття ОСОБА_2 статусу біженця або статусу особи, яка потребує додаткового захисту у відповідності до умов передбачених Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, призвело до прийняття протиправного рішення, у зв'язку з чим це рішення належить скасувати та зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву позивача з урахуванням інформації по країні походження та встановлених судом обставин.

В апеляційній скарзі Державної міграційної служби України вказується, що використання судом першої інстанції офіційної позиції УВКБ ООН суперечить ст. 5 КАС України, згідно з якою адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, КАС України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. На думку апелянта, так як позиції УВКБ ООН носять лише рекомендаційний характер, вони не можуть бути підставою прийняття рішення по суті спору. Також, вказується, що оскільки позивач вдруге одружився на громадянці України, то в нього є інші шляхи (ніж отримання статусу біженця) легалізації на території України. Крім того, апелянт зазначив, що не існує розумної можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення до країни громадянської належності.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та не приймає доводи апелянта, виходячи з наступного.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної групи;

д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Також, відповідно до ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», 1) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

13) особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до Управління у справах біженців ГУДМС України в Одеській області з заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.31), у задоволенні якої йому було відмовлено оскаржуваним рішенням, з тим мотивуванням, що умови, передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні (а.с.98).

На думку Державної міграційної служби України, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення на батьківщину.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що доводи Державної міграційної служби України про відсутність небезпеки для позивача в Сирії ґрунтуються на неврахуванні інформації загальновідомих офіційних документів (при цьому, вказана інформація підтверджується офіційною позицією Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців), згідно з якою: Сирія перебуває в стані громадянської війни, що призводить до гибелі великої кількості цивільного населення; потреба Сирійської армії в призовниках зростає; певні громадяни Сирії, повернуті до держави їх громадянства, були насильно затримані одразу в момент прибуття чи незадовго після їх повернення, зазнали поганого ставлення до них або зникли; пошук громадянами Сирії притулку за кордоном вважається проявом опозиції офіційній владі Сирії.

Твердження апелянта, що офіційна позиція Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців стосовно ситуації в Сирії не може бути застосована у даній справі внаслідок її рекомендаційного характеру, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки для вирішення спірних правовідносин має безпосереднє значення оцінка політичного положення в Сирії, надана офіційними міжнародними установами, у тому числі і УВКБ ООН.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів погоджується з необхідністю скасування оскаржуваного рішення та зобов'язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву позивача з врахуванням висновків суду першої інстанції.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального та процесуального права, вірно встановлено фактичні обставини справи та дана правова оцінка, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

За таких обставин підстав для скасування постанови суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 195, 196; п.1 ч.1 ст. 198; ст. 200; п.1 ч.1 ст. 205; ст. 206; ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 26 січня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлено 29 травня 2015 року.

Головуючий: Л Л.П. Шеметенко

Суддя: С.Д. Домусчі
Суддя: О.О. Кравець