Справа № 817/454/15
Суддя: Шарапа В.М.
Дата ухвалення: 2015-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №817/454/15

22 травня 2015 року 11 год. 50хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Шарапи В.М., за участю секретаря судового засідання Климчук В.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник Сміховський М.М.,

відповідача: представник ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Приватного підприємства "МІНЕРАЛІЗ"
до Державної податкової інспекції у Рівненському районі Головного управління Міндоходів у Рівненській області
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень
ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Мінераліз" звернулось до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Рівненському районі Головного управління Міндоходів у Рівненській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 21.11.2014 року №, №, від 10.02.2014 року №, №.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Пояснив суду на їх обґрунтування, що оспорювані податкові повідомлення-рішення прийняті відповідачем за наслідками планової виїзної документальної перевірки, під час якої контролюючий орган прийшов до висновків про безтоварність господарських операцій позивача з контрагентом ТОВ "АВІС-ФАРМ", не підтвердження первинними документами та не пов'язаність з господарською діяльністю операцій позивача з контрагентом ТОВ "УКРТЕХНОФОС" та з рядом контрагентів, які полягали у перевезенні небезпечних вантажів. Позивач з такими висновками не погоджується, вважає їх безпідставними і необґрунтованими.

Представник позивача вказав, що до перевірки, а також до моменту прийняття оспорюваних податкових повідомлень-рішень, ним було надано усі необхідні первинні та інші документи на підтвердження фактичного здійснення описаних господарських операцій. Представник позивача також наголосив, що попри відсутність певних документів на підтвердження здійснення господарських операцій, наявними та наданими контролюючому органу документами повністю підтверджується фактичний рух активів у процесі їх здійснення. Крім того, представник позивача вважає, що на позивача не покладено обов'язок складення документів на підтвердження перевезення небезпечних вантажів, оскільки останній є їх одержувачем, а не перевізником.

З огляду на наведене, просить позов задовольнити повністю.

У судовому засіданні представник відповідача проти позовних вимог заперечила. Пояснила суду на обґрунтування заперечень, що за результатами перевірки позивача контролюючий орган прийшов до висновків про порушення ним вимог пп. 14.1.27, пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14, п. 138.1 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 139, п. 198.1, п. 198.3, п. 198.5, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, яке полягало у завищенні витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту з податку на додану вартість за рахунок включення до їх складу витрат та сум ПДВ по господарських операціях, які контролюючий орган вважає безтоварними, такими що не підтверджені необхідними документами та не пов'язані з господарською діяльністю.

Представник відповідача посилається на ту обставину, що зустрічні звірки з контрагентом ТОВ "АВІС-ФАРМ" дають підстави для висновків про неможливість останнього здійснювати реальні господарські операції. Крім того, на думку представника відповідача, платник податків до перевірки та до моменту винесення оспорюваних податкових повідомлень-рішень витребовуваних документів на підтвердження взаємовідносин з контрагентом ТОВ "УКРТЕХНОФОС" не надав. Представник відповідача також наголосила, що в силу вимог Правил дорожнього перевезення небезпечних вантажів, що затверджені Наказом Міністерство внутрішніх справ України №822 від 26.07.2004 року, зареєстрований у Міністерстві юстиції України за №1040/9639 20.08.2004 року, на позивача було покладено обов'язок складати товаротранспортні документи на небезпечні вантажі.

З огляду на наведене, просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, повно і всебічно з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення повністю.

Судом встановлено, що Державною податковою інспекцією у Рівненському районі Головного управління Міндоходів у Рівненській області проведено планову виїзну перевірку Приватного підприємства "Мінераліз" з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року, за наслідками якої складено акт від 07.11.2014 року №74/22-141/37105205 (т. 1 а.с. 10-40).

Платником податків подано заперечення на акт перевірки, проте висновки акту контролюючим органом залишено без змін (т. 2 а.с. 213-218).

На підставі акту перевірки, з урахуванням результатів адміністративного оскарження, Державною податковою інспекцією у Рівненському районі Головного управління Міндоходів у Рівненській області прийнято податкові повідомлення-рішення (т. 1 а.с. 47-54):

-від 21.11.2014 року № про зменшення розміру від'ємного значення з податку на додану вартість, задекларованого Приватним підприємством "Мінераліз" за грудень 2013 року, на суму 31866,00 грн. (т. 1 а.с. 41);

-від 21.11.2014 року № про зменшення розміру від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток на загальну суму 606063,00 грн., в тому числі, задекларованого Приватним підприємством "Мінераліз" за ІІ-IV квартали 2011 року на 74183,00 грн. та за І-IV квартали 2012 року на 531880,00 грн. (т. 1 а.с. 42);

-від 10.02.2014 року № про збільшення грошового зобов'язання Приватного підприємства "Мінераліз" з податку на додану вартість на загальну суму 368731,00 грн., в тому числі, 294985,00 грн. за основним платежем та 73746,00 грн. за штрафними санкціями (т. 1 а.с. 44);

-від 10.02.2014 року № про збільшення грошового зобов'язання Приватного підприємства "Мінераліз" з податку на прибуток підприємств на загальну суму 295125,00 грн., в тому числі, 251761,00 грн. за основним платежем та 43364,00 грн. за штрафними санкціями (т. 1 а.с. 43).

В основу оспорюваних рішень покладено висновки про порушення позивачем вимог пп. 14.1.27, пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14, п. 138.1 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 139, п. 198.1, п. 198.3, п. 198.5, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, що полягало у:

-завищенні витрат, які враховуються при обчисленні об'єкту оподаткування податком на прибуток підприємств, за 4 квартал 2012 року на суму 191667,00 грн. та податкового кредиту з податку на додану вартість за грудень 2012 року на 38333,00 грн. по взаємовідносинах з контрагентом ТОВ "АВІС-ФАРМ", які відповідач вважає безтоварними;

-завищенні витрат, які враховуються при обчисленні об'єкту оподаткування податком на прибуток підприємств, на загальну суму 1631287,00 грн., в тому числі за 1 кв. 2011 року на 153243,00 грн., за 2-4 кв. 2011 року на 414641,00 грн., за 2012 рік на 637039,00 грн., за 2013 рік на 426364,00 грн. та заниженні об'єкту оподаткування податком на додану вартість на загальну суму 336059,00 грн., в тому числі за 2011 рік на 113577,00 грн., за 2012 рік на 127506,00 грн., за 2013 рік на 94976,00 грн., по взаємовідносинах з контрагентом ТОВ "УКРТЕХНОФОС", які відповідач вважає такими, що не підтверджені первинними документами та не пов'язані з господарською діяльністю;

-завищенні витрат, які враховуються при обчисленні об'єкту оподаткування податком на прибуток підприємств, на загальну суму 152231,00 грн., в тому числі за 2012 рік на 59434,00 грн., за 2013 рік на 92797,00 грн. та податкового кредиту з податку на додану вартість на загальну суму 22046,00 грн., в тому числі за 2012 рік на 7226,00 грн., за 2013 рік на 14820,00 грн., по взаємовідносинах з контрагентами за переліком, зазначеним в акті перевірки, які полягали у перевезенні небезпечних вантажів, які відповідач вважає такими, що не підтверджені первинними документами та не пов'язані з господарською діяльністю.

Суд не погоджується з наведеними висновками, вважає їх безпідставними та такими, що ґрунтуються не на нормах закону і фактичних обставинах здійснення господарських операцій, а на припущеннях контролюючого органу.

Відповідно до абз. 5 ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 року №996-XIV, господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 року №996-XIV, факт здійснення господарських операцій фіксується первинними документами, які повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Абзацом 11 статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 року №996-XIV визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення

Отже, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальну зміну майнового стану суб'єкта господарювання, яка фіксується шляхом складення контрагентами первинних документів.

Вимога щодо реальної зміни майнового стану, як ознака фактичного здійснення господарської операції та необхідність фіксування такої зміни у первинних документах кореспондує з нормами Податкового кодексу України, якими встановлено порядок формування витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість.

Зокрема, за змістом пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством (абз. 1). Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абз. 2).

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України (в редакції, що була чинною на час існування спірних правовідносин), витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з п 138.4, 138.6-138.9, пп. 138.10.2-138.10.4 п. 138.10, п. 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з п. 138.5, пп. 138.10.5, 138.10.6 п. 138.10, п. 138.11, 138.12 цієї статті, п. 140.1 ст. 140 і ст. 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у п. 138.3 цієї статті та у ст. 139 цього Кодексу.

Згідно з пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України (в редакції, що була чинною на час існування спірних правовідносин) витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням п. 138.2, 138.11 цієї статті, п. 140.2-140.5 ст. 140, ст. 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Абзацом 1 пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України (в редакції, що була чинною на час існування спірних правовідносин) передбачено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України (в редакції, що була чинною на час існування спірних правовідносин) встановлено, що до складу витрат не включаються витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких визначена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до пп."а" п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно з п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції, що була чинною на час існування спірних правовідносин) встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу.

Досліджуючи обставини реальності здійснення господарських операцій та документи, на підставі яких позивачем сформовано дані податкового обліку, суд приходить до наступних висновків:

1. Взаємовідносини з контрагентом ТОВ "АВІС-ФАРМ".

Як вбачається з матеріалів справи, між ТОВ "АВІС-ФАРМ" (надалі - Постачальник) та ПП "Мінераліз" (надалі - Покупець) укладено договір від 04.12.2012 року №04-12-2012, предметом якого є поставка продукції на умовах, визначених у специфікації (т.1 а.с. 65-67).

На виконання умов даного договору Постачальником передано у власність Покупця амофос у біг-бегах у кількості 40 т. за ціною 5750,00 грн./т. вартістю 230000,00 грн., в тому числі ПДВ 38333,32 грн., що підтверджується видатковими накладними: №987 від 11.12.2012 року на суму 57500,00 грн., в тому числі ПДВ 9583,33 грн.; №988 від 14.12.2012 року на суму 57500,00 грн., в тому числі ПДВ 9583,33 грн.; №989 від 17.12.2012 року на суму 57500,00 грн., в тому числі ПДВ 9583,33 грн.; №990 від 20.12.2012 року на суму 57500,00 грн., в тому числі ПДВ 9583,33 грн. (т. 1 а.с. 74-77).

Розрахунки за поставлену продукцію проведено між сторонами у повному обсязі, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжним дорученням та виписками з банківського рахунку, а також визнається відповідачем в акті перевірки (т. 1 а.с. 82-87, 132-155, т. 7 а.с. 243-250, т. 8 а.с. 1-172).

Перевезення продукції здійснювалося автомобільним транспортом, що підтверджується наявними у матеріалах справи товарно-транспортними накладними (т. 1 а.с. 69-72).

ТОВ "АВІС-ФАРМ" виписано для ПП "Мінераліз" податкові накладні: від 11.12.2012 року №110 на суму на суму 57500,00 грн., в тому числі ПДВ 9583,33 грн.; від 14.12.2012 року №111 на суму на суму 57500,00 грн., в тому числі ПДВ 9583,33 грн.; від 17.12.2012 року №112 на суму на суму 57500,00 грн., в тому числі ПДВ 9583,33 грн.; від 20.12.2012 року №113 на суму на суму 57500,00 грн., в тому числі ПДВ 9583,33 грн. (т. 1 а.с. 78-81).

Витрати на придбання продукції у загальній сумі 191666,68 грн. віднесені позивачем до складу витрат за 4 квартал 2012 року (т. 1 а.с. 174-177).

Податок на додану вартість у загальній сумі 38333,32 грн., сплачений у вартості продукції, віднесений позивачем до складу податкового кредиту за грудень 2012 року (т. 5 а.с. 233-250, т. 6 а.с. 1-7).

Надані для перевірки та у судове засідання документи є первинними в розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і Податкового кодексу України, відповідають усім необхідним вимогам законодавства та слугують належним підтвердженням фактичного здійснення господарських операцій між ТОВ "АВІС-ФАРМ" та ПП "Мінераліз".

Суд не бере до уваги твердження відповідача щодо безтоварності цих операцій.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України "Про пестициди і агрохімікати" №86/95-ВР від 02.03.1995 року, транспортування, зберігання, застосування, утилізація, знищення та знешкодження пестицидів і агрохімікатів та торгівля ними здійснюються відповідно до вимог, встановлених чинним законодавством, санітарними правилами транспортування, зберігання і застосування пестицидів і агрохімікатів та іншими нормативними актами.

Згідно з пп. "а" п. 9.1 Правил дорожнього перевезення небезпечних вантажів, що затверджені Наказом Міністерство внутрішніх справ України №822 від 26.07.2004 року, зареєстрований у Міністерстві юстиції України за №1040/9639 20.08.2004 року, під час перевезення небезпечних вантажів на транспортній одиниці, крім перелічених у Правилах дорожнього руху, мають бути такі документи товаротранспортний документ на небезпечні вантажі. Якщо кількість вантажів не дає можливості завантажити їх усі в одну транспортну одиницю, то складаються окремі товаротранспортні документи або робляться копії єдиного документа на кількість завантажених транспортних одиниць. На вантажі, що не можуть завантажуватися разом в один транспортний засіб через заборону на їх сумісне завантаження, обов'язково виписуються окремі товаротранспортні документи.

Пунктом 9.2 вказаних Правил передбачено, що товаротранспортний(і) документ(и) на небезпечні вантажі повинен (повинні) містити таку інформацію щодо кожної небезпечної речовини, матеріалу чи виробу, що пред'являються до перевезення: а) номер ООН, перед яким проставляються літери UN; б) транспортну назву, визначену відповідно до розділу 3.1.2 додатка А до ДОПНВ і в разі необхідності доповнену технічною назвою; в) для речовин і виробів 1-го класу небезпеки: номер підкласу і літеру групи сумісності та, якщо речовина чи виріб має додаткові види небезпеки, - номери зразків знаків небезпеки, зазначених для небезпечного вантажу у переліку небезпечних вантажів, наведеному в таблиці А глави 3.2 додатка А до ДОПНВ, що вказують на ці види небезпеки. Для речовин і виробів інших класів небезпеки: номери зразків знаків небезпеки, зазначені для небезпечного вантажу у переліку небезпечних вантажів, наведеному в таблиці А глави 3.2 додатка А до ДОПНВ. Номери зразків знаків небезпеки, що вказують на додаткові види небезпеки, зазначаються у дужках; г) групу пакування, якщо така визначена, перед якою можуть бути літери "ГП"; ґ) кількість та опис вантажних одиниць; д) загальну кількість небезпечних вантажів (об'єм, масу брутто чи масу нетто залежно від конкретного випадку); е) найменування та місцезнаходження відправника вантажу; є) найменування та місцезнаходження вантажоодержувача (вантажоодержувачів). Записи в товаротранспортному документі повинні виконуватися у такій послідовності: номер ООН; транспортна назва; номери зразків знаків небезпеки (для вантажів 1-го класу небезпеки - підклас та група сумісності і, якщо вимагається, номери зразків знаків небезпеки); група пакування (наприклад: "UN 1230, МЕТАНОЛ, 3 (6.1), ІІ" або "UN 1230, МЕТАНОЛ, 3 (6.1), ГП ІІ").

Контролюючий орган в акті перевірки від 07.11.2014 року №74/22-141/37105205 зазначив, що платником податків не надано для перевірки жодного документу на перевезення небезпечних вантажів - амофосу від ТОВ "АВІС-ФАРМ" (т. 1 а.с. 15).

Разом з тим, відповідачем не враховано, що за змістом пункту 9.13 Правил, товаротранспортні документи та документи, які додаються до нього, повинні зберігатися у відправника та перевізника небезпечного вантажу, в той час як позивач є їх одержувачем.

Тому, суд відхиляє доводи відповідача щодо відсутності у позивача документів на перевезення небезпечних вантажів.

Посилання контролюючого органу на ненадання платником податків до перевірки сертифікатів якості, довіреностей на прийняття продукції та документів, передбачених Інструкцією про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за кількістю, що затверджена постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 15.06.1965 року №П-6 та Інструкцією про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за якістю, що затверджена постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 25.04.1966 року №П-7, як на підставу для сумнівів у фактичному русі товарів, суд також вважає необґрунтованими.

В силу вимог пунктів 1 даних Інструкцій, вони застосовуються у всіх випадках, коли стандартами, технічними умовами, Основними або Особливими умовами постачання чи іншими обов'язковими правилами не встановлений інший порядок приймання товарів народного споживання за кількістю і якістю.

Отже, в разі визначення сторонами у договорі на поставку товарів порядку їх прийняття, застосування останніх у межах визначених договором не є обов'язковим.

У договорі від 04.12.2012 року №04-12-2012, що укладений між ТОВ "АВІС-ФАРМ" та ПП "Мінераліз" сторонами погоджено прийняття продукції по кількості та по якості із застосуванням положень Інструкцій №П-6, №П-7 (пункт 5.1). Приймання продукції за кількістю здійснюється згідно товарно-супровідних документів, за якістю - згідно сертифіката якості (пункт 5.2).

Контролюючий орган в акті перевірки від 07.11.2014 року №74/22-141/37105205 зазначив, що платником податків не надано для перевірки сертифікатів якості і довіреностей на отримання продукції (т. 1 а.с. 16).

Водночас, суд зазначає, що документи та інші дані, котрі спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена у податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної такої операції. Оскільки, сама по собі наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні, не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

Тому, відсутність окремих документів під час оформлення результатів господарської операції не є самостійною підставою для визнання такої операції безтоварною.

Крім того, судом відхиляються посилання відповідача на довідку від 04.04.2013 року №49/224/34985675 "Про результати зустрічної звірки ТОВ "АВІС-ФАРМ" щодо не підтвердження реальності здійснення господарських відносин з контрагентами за грудень 2012 року та повноти їх відображення у податковому обліку", складену ДПІ у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області, як на підставу для висновків про безтоварність господарських операцій (т. 2 а.с. 187-198).

Судом досліджено, що в основу вказаного акту покладено твердження про наявність розбіжностей у податковому обліку ТОВ "АВІС-ФАРМ" та ПП "Мінераліз" в частині відповідності задекларованого податкового зобов'язання податковому кредиту контрагентів.

Суд вказує, що при дослідженні факту здійснення господарських операцій, які були підставою для формування податкового кредиту платника податків, оцінювати слід відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовано дані податкового обліку. Відносини між учасниками попередніх ланок постачання товарів не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між конкретними контрагентами. Тому, в разі наявності в контролюючого органу інформації щодо порушення окремим платником податків податкового законодавства, негативні наслідки повинні застосовуватися саме щодо цієї особи.

Також з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини (рішення у справі "БУЛВЕС АД проти Болгарії" від 22.01.2009 року, заява №3991/03), платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку на додану вартість та в результаті сплачувати податок другий раз, оскільки такі вимоги стануть надмірним тягарем для платника податків, що порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

З огляду на наведене, суд вважає висновки контролюючого органу про завищення витрат за 4 квартал 2012 року на суму 191666,68 грн. та податкового кредиту з податку на додану вартість за грудень 2012 року на суму 38333,32 грн. безпідставними.

2. Взаємовідносини з контрагентом ТОВ "УКРТЕХНОФОС".

Як вбачається з матеріалів справи, між ТОВ "УКРТЕХНОФОС" (надалі - Виконавець) та ПП "Мінераліз" (надалі - Замовник) укладено договір від 01.09.2011 року №01/09/2011, предметом якого є виконання робіт з переробки давальницької сировини у готову продукцію відповідно до положень "Постійного технологічного регламенту виробництва тукосуміші УкрТехноФос-NPK" на умовах, визначених у розпорядженнях на виробництво (т.1 а.с. 88).

Крім того, між ТОВ "УКРТЕХНОФОС" (надалі - Виконавець) та ПП "Мінераліз" (надалі - Замовник) укладено договір від 01.09.2011 року №01/09-11, предметом якого є стало надання послуг зі зберігання майна на складах за адресою: вул. Первомайська, 1-е, смт. Щорськ, Криничанский район, Дніпропетровська область (т. 1 а.с. 96-101).

На виконання умов даних договорів виконавцем на користь Замовника виконано роботи з переробки давальницької сировини на суму 407418,05 грн., в тому числі ПДВ 81483,65 грн. та надано послуги зі зберігання на суму 475000,00 грн., в тому числі ПДВ 95000,00 грн. і по відвантаженню продукції на суму 748871,49 грн., в тому числі ПДВ 149774,32 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи: розпорядженнями на виробництво, актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), актами передачі майна, робіт, видатковими накладними на видачу майна, довіреностями на отримання майна, доказами реалізації готової продукції (т. 1 а.с. 88-106, т. 8 а.с. 222-250, т. 9 а.с. 1-82).

Розрахунки за поставлену продукцію проведено між сторонами у повному обсязі, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжним дорученням та виписками з банківського рахунку, а також визнається відповідачем в акті перевірки (т. 1 а.с. 82-87, 132-155, т. 7 а.с. 243-250, т. 8 а.с. 1-172).

Витрати на придбання робіт та послуг у загальній сумі 1631287,00 грн. віднесені позивачем до складу витрат, в тому числі за 1 квартал 2011 року у сумі 153243,00 грн., за 2 квартал 2011 року у сумі 113144,00 грн., за 3 квартал 2011 року у сумі 131400,00 грн., за 4 квартал 2011 року у сумі 170097,00 грн., за 1 квартал 2012 року у сумі 154555,00 грн., за 2 квартал 2012 року у сумі 234320,00 грн., за 3 квартал 2012 року у сумі 131621,00 грн., за 4 квартал 2012 року у сумі 116543,00 грн., за 1 квартал 2013 року у сумі 166355,00 грн., за 2 квартал 2013 року у сумі 75495,00 грн., за 3 квартал 2011 року у сумі 136156,00 грн., за 4 квартал 2013 року у сумі 48358,00 грн. (т. 1 а.с. 165-250, т. 2 а.с. 1-169, 220-250, т. 3 а.с. 1-250, т. 4 а.с. 1-250, т. 5 а.с. 1-250, т. 6 а.с. 1-250, т. 7 а.с. 1-242).

Податок на додану вартість у загальній сумі 336059,00 грн., сплачений у вартості робіт та послуг, віднесений позивачем до складу податкового кредиту, в тому числі за січень 2011 року у сумі 6147,00 грн., за лютий 2011 року у сумі 10132,00 грн., за березень 2011 року у сумі 14369,00 грн., за квітень 2011 року у сумі 13414,00 грн., за травень 2011 року у сумі 7027,00 грн., за червень 2011 року у сумі 2188,00 грн., за липень 2011 року у сумі 7818,00 грн., за серпень 2011 року у сумі 5217,00 грн., за вересень 2011 року у сумі 13245,00 грн., за жовтень 2011 року у сумі 15725,00 грн., за листопад 2011 року у сумі 10822,00 грн., за грудень 2011 року у сумі 7473,00 грн., за січень 2012 року у сумі 7301,00 грн., за лютий 2012 року у сумі 8156,00 грн., за березень 2012 року у сумі 15455,00 грн., за квітень 2012 року у сумі 24386,00 грн., за травень 2012 року у сумі 16388,00 грн., за червень 2012 року у сумі 6090,00 грн., за липень 2012 року у сумі 5604,00 грн., за серпень 2012 року у сумі 10612,00 грн., за вересень 2012 року у сумі 10207,00 грн., за жовтень 2012 року у сумі 6486,00 грн., за листопад 2012 року у сумі 6416,00 грн., за грудень 2012 року у сумі 10405,00 грн., за січень 2013 року у сумі 10247,00 грн., за лютий 2013 року у сумі 12856,00 грн., за березень 2013 року у сумі 10167,00 грн., за квітень 2013 року у сумі 6565,00 грн., за травень 2013 року у сумі 4715,00 грн., за червень 2013 року у сумі 3819,00 грн., за липень 2013 року у сумі 4353,00 грн., за серпень 2013 року у сумі 9704,00 грн., за вересень 2013 року у сумі 22879,00 грн., за жовтень 2013 року у сумі 6634,00 грн., за листопад 2013 року у сумі 2032,00 грн., за грудень 2013 року у сумі 1005,00 грн. (т. 1 а.с. 165-250, т. 2 а.с. 1-169, 220-250, т. 3 а.с. 1-250, т. 4 а.с. 1-250, т. 5 а.с. 1-250, т. 6 а.с. 1-250, т. 7 а.с. 1-242).

Суд не бере до уваги твердження відповідача щодо відсутності первинних документів на підтвердження здійснення цих операцій та їх не пов'язаності з господарською діяльністю.

Відповідно до п. 44.6 ст. 44 Податкового кодексу України, у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності. Якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, не надані під час перевірки (у випадках, передбачених абзацами другим і четвертим пункту 44.7 цієї статті), такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення.

Контролюючий орган в акті перевірки від 07.11.2014 року №74/22-141/37105205 зазначив, що платником податків не було надано для перевірки документи на підтвердження отримання послуг та виконання робіт.

Разом з тим, судом досліджено, що усі необхідні документи, а саме: розпорядження на виробництво, акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), акти передачі майна, робіт, видаткові накладні на видачу майна та довіреності на отримання майна були надані платником податків контролюючому органу разом із запереченнями на акт перевірки, проте не взяті до уваги останнім (т. 2 а.с. 218).

Тому, позивач вважається таким, що виконав свій обов'язок щодо надання документів до перевірки, а надані у судове засідання документи є первинними в розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і Податкового кодексу України, відповідають усім необхідним вимогам законодавства та слугують належним підтвердженням фактичного здійснення господарських операцій між ТОВ "УКРТЕХНОФОС" та ПП "Мінераліз".

Крім того, контролюючий орган в акті перевірки від 07.11.2014 року №74/22-141/37105205 зазначив, що платником податків не було надано для перевірки сертифікати якості сировини, норми витрат сировини, калькуляції та технічні умови на підтвердження факту пов'язаності отриманих послуг і робіт з господарською діяльністю.

Водночас, обов'язок складання зазначених документів покладено на виконавця робіт з переробки давальницької сировини, тобто, на ТОВ "УКРТЕХНОФОС", яким як вбачається з матеріалів справи було розроблено та затверджено постійний технологічний регламент виробництва тукосуміші "УкрТехноФос-NPK" (т. 8 а.с. 222-223).

Суд також зазначає, що оскільки дослідженими доказами підтверджується, що фактичний рух активів та зміни у власному капіталі і зобов'язаннях позивача у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце, сама по собі відсутність окремих документів на підтвердження усіх етапів здійснення переробки давальницької сировини не є підставою для висновків про не пов'язаність даної операції з господарською діяльністю в цілому.

З огляду на наведене, суд вважає висновки контролюючого органу про завищення витрат, які враховуються при обчисленні об'єкту оподаткування податком на прибуток підприємств, на загальну суму 1631287,00 грн., в тому числі за 1 кв. 2011 року на 153243,00 грн., за 2-4 кв. 2011 року на 414641,00 грн., за 2012 рік на 637039,00 грн., за 2013 рік на 426364,00 грн. та заниженні об'єкту оподаткування податком на додану вартість на загальну суму 336059,00 грн., в тому числі за 2011 рік на 113577,00 грн., за 2012 рік на 127506,00 грн., за 2013 рік на 94976,00 грн. безпідставними.

3. Взаємовідносини з контрагентами за переліком, зазначеним в акті перевірки, які полягали у перевезенні небезпечних вантажів.

Як вбачається з матеріалів справи, на користь ПП "Мінераліз" (надалі - Замовник) рядом контрагентів, а саме: ФОП ОСОБА_4, ФОП ОСОБА_5, ФОП ОСОБА_6, ФОП ОСОБА_7, ФОП ОСОБА_8, ФОП ОСОБА_9, ФОП ОСОБА_12., ФОП ОСОБА_11, ФГ "Дар'я і Я", ФГ "Волд", ТОВ "СТІМС" (надалі - Виконавці), було надано послуги з перевезення вантажів автомобільним транспортом.

На підтвердження надання послуг позивачем до перевірки надано товарно-транспортні накладні, які прийнято відповідачем до уваги як належно складені (т. 1 а.с. 156-164).

Витрати на придбання послуг у загальній сумі 152231,00 грн. віднесені позивачем до складу витрат, в тому числі за 2 квартал 2012 року у сумі 48267,00 грн., за 3 квартал 2012 року у сумі 5167,00 грн., за 4 квартал 2012 року у сумі 6000,00 грн., за 1 квартал 2013 року у сумі 14646,00 грн., за 2 квартал 2013 року у сумі 8316,00 грн., за 3 квартал 2013 року у сумі 33827,00 грн., за 4 квартал 2013 року у сумі 36008,00 грн. (т. 1 а.с. 165-250, т. 2 а.с. 1-169, 220-250, т. 3 а.с. 1-250, т. 4 а.с. 1-250, т. 5 а.с. 1-250, т. 6 а.с. 1-250).

Податок на додану вартість у загальній сумі 22046,00 грн., сплачений у вартості послуг, віднесений позивачем до складу податкового кредиту, в тому числі за квітень 2012 року у сумі 910,00 грн., за травень 2012 року у сумі 4333,00 грн., за червень 2012 року у сумі 250,00 грн., за серпень 2012 року у сумі 733,00 грн., за жовтень 2012 року у сумі 1000,00 грн., за лютий 2013 року у сумі 990,00 грн., за березень 2013 року у сумі 479,00 грн., за квітень 2013 року у сумі 917,00 грн., за травень 2013 року у сумі 747,00 грн., за липень 2013 року у сумі 1000,00 грн., за серпень 2013 року у сумі 1261,00 грн., за вересень 2013 року у сумі 3224,00 грн., за жовтень 2013 року у сумі 680,00 грн., за листопад 2013 року у сумі 3155,00 грн., за грудень 2013 року у сумі 2367,00 грн. (т. 1 а.с. 165-250, т. 2 а.с. 1-169, 220-250, т. 3 а.с. 1-250, т. 4 а.с. 1-250, т. 5 а.с. 1-250, т. 6 а.с. 1-250, т. 7 а.с. 1-242).

Проте, контролюючий орган в акті перевірки від 07.11.2014 року №74/22-141/37105205 зазначив, що платником податків не надано для перевірки жодного документу на перевезення небезпечних вантажів від цих контрагентів (т. 1 а.с. 22).

Разом з тим, відповідачем не враховано, що як вже вказано судом вище, за змістом пункту 9.13 Правил, товаротранспортні документи та документи, які додаються до нього, повинні зберігатися у відправника та перевізника небезпечного вантажу, в той час як позивач є їх одержувачем.

Тому, суд відхиляє доводи відповідача щодо відсутності у позивача документів на перевезення небезпечних вантажів, що не може слугувати самостійною підставою для визнання цих господарських операцій не пов'язаними з господарською діяльністю.

З огляду на наведене, суд вважає висновки контролюючого органу про завищення витрат, які враховуються при обчисленні об'єкту оподаткування податком на прибуток підприємств, на загальну суму 152231,00 грн., в тому числі за 2012 рік на 59434,00 грн., за 2013 рік на 92797,00 грн. та податкового кредиту з податку на додану вартість на загальну суму 22046,00 грн., в тому числі за 2012 рік на 7226,00 грн., за 2013 рік на 14820,00 грн. безпідставними.

Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення, а податкові повідомлення-рішення від 21.11.2014 року №, №, від 10.02.2014 року №, № підлягають визнанню протиправними.

В силу вимог статті 94 КАС України, судові витрати присуджуються на користь позивача з Державного бюджету України.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 21.11.2014 року про зменшення Приватному підприємству "Мінераліз" розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість, задекларованого за грудень 2013 року, на 31866,00 грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 21.11.2014 року про зменшення Приватному підприємству "Мінераліз" суми від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток підприємств на 606063,00 грн., у тому числі, задекларованого за ІІ-IV квартали 2011 року, на суму 74183,00 грн., задекларованого за ІІ-IV квартали 2012 року, на суму 531880,00 грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 10.02.2015 року про збільшення Приватному підприємству "Мінераліз" грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 368731,00 грн., у тому числі, 294985,00 грн. за основним платежем та 73746,00 грн. за штрафними санкціями.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 10.02.2015 року про збільшення Приватному підприємству "Мінераліз" грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств на загальну суму 295125,00 грн., у тому числі, 251761,00 грн. за основним платежем та 43364,00 грн. за штрафними санкціями.

Присудити на користь Приватного підприємства "МІНЕРАЛІЗ" із Державного бюджету України судовий збір у розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 (двадцять) коп.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Шарапа В.М.