Справа № 813/966/13-а
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2015-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2015 р. Справа № 876/5412/13

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Носа С. П.,

суддів - Яворського І. О., Кухтея Р. В.;

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 01 березня 2013 року в справі за позовом ОСОБА_1 до начальника відділу забезпечення доступу до публічної інформації Генеральної прокуратури України Мілевича Л. про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

06 лютого 2013 року Львівським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 до начальника відділу забезпечення доступу до публічної інформації Генеральної прокуратури України Мілевича Л. про визнання його право на отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів обґрунтованої відповіді у встановлений законом строк на письмові звернення; визнання його право знати свої права і обов'язки; встановлення наявності чи відсутності повноважень начальника відділу забезпечення доступу до публічної інформації Генеральної прокуратури України Л. Мілевича; визнання протиправними порушення начальником відділу забезпечення доступу до публічної інформації Генеральної прокуратури України Мілевичем Л. вимог ЗУ «Про доступ до публічної інформації» при розгляді запиту на інформацію від 10 грудня 2012 року, відмову начальником відділу забезпечення доступу до публічної інформації Генеральної прокуратури України Л. Мілевичем в задоволенні запиту на інформацію 10 грудня 2012 року, зобов'язання начальника відділу забезпечення доступу до публічної інформації Генеральної прокуратури України Л. Мілевича на підставі вимог ст.ст. 40, 57 Конституції України, ЗУ «Про доступ до публічної інформації» розглянути звернення від 10 грудня 2012 року та надати достовірну, точну і повну інформацію по кожному із поставлених запитань, що сформульовані у запиті на інформацію від 10 грудня 2012 року у встановлений законом строк.

В обґрунтування вимог позовної заяви вказано, що при наданні відповіді на запит позивача начальником відділу забезпечення доступу до публічної інформації Л. Мілевичем порушено вимоги ст.ст. 40, 57 Конституції України, Закон України «Про інформацію» та Закон України «Про доступ до публічної інформації» та надано недостовірну, неточну та неповну інформацію.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 01 березня 2013 року в задоволенні позову відмовлено.

Зазначену постанову мотивовано тим, що начальник відділу забезпечення доступу до публічної інформації Генеральної прокуратури України Л. Мілевич при опрацюванні запиту на інформацію позивача від 10 грудня 2012 року діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тому право позивача на належний розгляд запиту на інформацію ним не порушено.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, позивачем - ОСОБА_1, подано апеляційну скаргу до Львівського апеляційного адміністративного суду, в якій висловлено прохання скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що судом першої інстанції прийнятті оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце апеляційного розгляду були повідомлені належним чином, а тому, колегія суддів, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності, в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Встановлено, що 10 грудня 2012 року ОСОБА_1 відповідно до ст. 40, 57 Конституції України, Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації» звернувся до Генеральної прокуратури України із запитом про надання інформації, у якому просив повідомити чи має він право: на звернення до суду для захисту конституційних прав безпосередньо на підставі Конституції України; користуватися природними об'єктами права власності відповідно до закону; не робити те, що не передбачено законодавством; знайомитися в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, установах і організаціях з відомостями про себе, які не є державною або іншою захищеною законом таємницею; на отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів обґрунтованої відповіді на письмові звернення (скарги); на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб; на звернення за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини; будь-якими не забороненими законами засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань; на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень; знати свої права і обов'язки; на невиконання явно злочинного розпорядження чи наказу. Позивач просив зазначити, якими нормативними документами дані права гарантовані, чи можуть дані права бути обмежені, у яких випадках та на підставі яких нормативних документів.

Листом Генеральної прокуратури України від 20 грудня 2012 року за № 23-1023 вих.- 12, за підписом начальника відділу забезпечення доступу до публічної інформації Мілевича Л., надано відповідь на запит, у якій зазначено, що права громадян України визначені Конституцією та іншими законодавчими актами та роз'яснено позивачу зміст поняття «публічна інформація». Крім того, вказано, що у запиті позивача відсутнє клопотання про надання публічної інформації, розпорядником якої є Генеральна прокуратура України. Також звернено увагу позивача на те, що до функцій прокуратури не належить надання юридичних консультацій, тлумачення законів.

Згідно ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Згідно ст. 57 Конституції України кожному гарантується право знати свої права і обов'язки. Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов'язки громадян, мають бути доведені до відома населення у порядку, встановленому законом.

Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов'язки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є нечинними.

Організація та порядок діяльності органів прокуратури України визначається Законом України «Про прокуратуру», відповідно до якого прокурорський нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів Кабінетом Міністрів України, міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади, органами державного і господарського управління та контролю, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими Радами, їх виконавчими органами, військовими частинами, політичними партіями, громадськими організаціями, масовими рухами, підприємствами, установами і організаціями, незалежно від форм власності, підпорядкованості та приналежності, посадовими особами та громадянами здійснюється Генеральним прокурором України і підпорядкованими йому прокурорами.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, на яку відповідно до Конституції України та цього Закону покладаються такі функції: 1) підтримання державного обвинувачення в суді; 2) представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом; 3) нагляд за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство; 4) нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов'язаних з обмеженням особистої свободи громадян.

На прокуратуру не може покладатися виконання функцій, не передбачених Конституцією України.

Згідно преамбули Закону України «Про доступ до публічної інформації» цей Закон визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Згідно ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Розпорядники інформації (органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання;), які володіють інформацією про особу, зобов'язані: надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом; використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом; вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб; виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується.

Відмова особі в доступі до інформації про неї, приховування, незаконне збирання, використання, зберігання чи поширення інформації можуть бути оскаржені.

Розпорядник інформації згідно ч. 1 ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

Згідно ст. 22 цього ж Закону розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту у випадках коли розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком; не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону.

Згідно п.1.1. наказу Генерального прокурора України № 14 гн від 18 травня 2012 року «Про організацію роботи із забезпечення доступу до публічної інформації в органах прокуратури України» організацію доступу до публічної інформації в органах прокуратури покладено у Генеральній прокуратурі України та прокуратурах обласного рівня на підрозділи з питань забезпечення доступу до публічної інформації.

Відповідно до п. 1.4 Інструкції про порядок забезпечення доступу до публічної інформації у Генеральній прокуратурі України спеціальним структурним підрозділом, на який покладається організація у встановленому порядку доступу до публічної інформації, є відділ забезпечення доступу до публічної інформації. Відділ у межах визначеної компетенції здійснює розгляд, опрацювання, облік, систематизацію, аналізування, надання відповідей на запити на інформацію, що надходять до Генеральної прокуратури, консультації під час оформлення таких запитів, а також контроль за виконанням у самостійних структурних підрозділах центрального апарату вимог Закону та цієї Інструкції.

Згідно п. 3.10 Інструкції про порядок забезпечення доступу до публічної інформації у Генеральній прокуратурі України відповіді запитувачам з долученням копій документів надаються за підписом начальника відділу забезпечення доступу до публічної інформації у строк не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запитів.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед людиною за свою діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Забезпечення прав і свобод людини і громадянина означає їх визнання, дотримання та захист. Закони та інші нормативно - правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Права і свободи людини, закріплені Конституцією України, є невідчужуваними, непорушними, не є вичерпними, а тому не потребують додаткового визнання судом.

За юридичною природою повноваження це офіційно надане кому-небудь право якої-небудь діяльності, ведення справ. Повноваження відповідача визначені у Положенні про відділ забезпечення доступу до публічної інформації Генеральної прокуратури України, Наказі про організацію роботи із забезпечення доступу до публічної інформації в органах прокуратури України, Інструкції про порядок забезпечення доступу до публічної інформації у Генеральній прокуратурі України. Позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів про наявність публічно - правового спору та порушення прав, свобод та інтересів позивача щодо наявності чи відсутності повноважень відповідача, визначених вищевказаними нормативними актами.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на фактичні обставини справи, колегія суддів констатує, що дії начальника відділу забезпечення доступу до публічної інформації Генеральної прокуратури України Л. Мілевич при опрацюванні запиту на інформацію позивача від 10 грудня 2012 року - відповідають вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України.

Узагальнюючи викладене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв'язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про відсутність підстав для задоволення позову.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції визнає, що судом першої інстанції, при вирішенні даного публічно-правового спору, правильно встановлено обставини справи та ухвалено законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 158-160, 195, 197, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 01 березня 2013 року в справі № 2а-813/966/13-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України, протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий суддя: С. П. Нос

Судді: І. О. Яворський

Р. В. Кухтей