Справа № 2604/23949/12
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2015-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" травня 2015 р. м. Київ К/800/58322/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат про визнання дій протиправними та зобов'язання здійснити перерахунок та виплату одноразової компенсації за втрату здоров'я за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 24 грудня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2012 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, в якому просила: визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації щодо відмови позивачу у перерахунку та нарахуванні одноразової компенсації за втрату здоров'я; зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації здійснити перерахунок та нарахування позивачу одноразової компенсації за втрату здоров'я відповідно до частини 1 статті 48 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796 - ХІІ «Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 58 720,70 грн.; зобов'язати Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат здійснити позивачу виплату одноразової компенсації за втрату здоров'я відповідно до частини 1 статті 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 58 720,70 грн.

В обґрунтування позову зазначила, що є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, інвалідом І групи, а тому має право на виплату різниці між одноразовими компенсаціями у зв'язку із встановленням інвалідності вищої групи, що передбачено частиною 1 статті 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Проте, в порушення вимог зазначеного Закону відповідачем у 2011 році було нараховано різницю у компенсаційних виплатах при встановленні інвалідності І групи в сумі 94,90 грн. на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», розмір якої є значно меншим ніж передбачено Законом.

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 24 грудня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2014 року, позивачу відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нову постанову про задоволення позову.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тобто таким, що ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення вказаним вимогам не відповідають.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (категорія 1), що підтверджується відповідним посвідченням серії НОМЕР_1.

У 1996 році при встановленні ІІ групи інвалідності ОСОБА_4 було виплачено 284, 13 грн.

З 10 жовтня 2011 року позивач є інвалідом І групи, про що свідчить довідка до акту огляду МСЕК.

На підставі рішення Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 28 грудня 2011 року ОСОБА_4 була призначена одноразова компенсація як особі, яка стала інвалідом І групи внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідно до частини 1 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі 94,90 грн.

Листом від 17 жовтня 2012 № 37/13-12428 Управлінням праці та соціального захисту населення Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації було відмовлено позивачу в проведенні перерахунку призначеної їй компенсації.

Відмовляючи позивачу у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що постанова Кабінету Міністрів України № 562 від 12 липня 2005 року «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не визнана неконституційною чи протиправною, не скасована у встановленому законом порядку, а тому щорічна допомога на оздоровлення в 2012 році правомірно виплачена відповідачем в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна з наступних підстав.

Постановою Кабінету Міністрів України № 562 від 12 липня 2005 року «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (на яку суди посилаються, як на підставу відмови позивачу у задоволенні позовних вимог) передбачено розмір щорічної допомоги на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Натомість, з позовної заяви вбачається, що позивачем заявлені позовні вимоги про нарахування одноразової компенсації за шкоду, заподіяну здоров'ю, особам, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи виплату (різниці між одноразовими компенсаціями у зв'язку із встановленням інвалідності вищої групи).

Виходячи з наведеного, а також враховуючи, що позивачем вимоги про виплату щорічної допомоги на оздоровлення не заявлялися, висновки суду першої інстанції, з якими погодився суд апеляційної інстанції про те, що компенсація за шкоду, заподіяну здоров'ю, особам, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи має розраховуватися відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 562 від 12 липня 2005 року «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», є такими, що не ґрунтуються на нормах матеріального права.

Разом з тим, відповідно до абзаців 2, 3, 4 частини 1 та частини 2 статті 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою, виплачується в таких розмірах: інвалідам I групи - 60 мінімальних заробітних плат; інвалідам II групи - 45 мінімальних заробітних плат, інвалідам III групи - 30 мінімальних заробітних плат. У разі встановлення інвалідності вищої групи інвалідам виплачується різниця у компенсаціях.

Частиною 3 статті 48 цього Закону передбачено, що виплата здійснюється з мінімальної заробітної плати, яка склалася на момент встановлення інвалідності чи втрати годувальника.

Виходячи зі змісту наведених правових норм, виплата різниці між одноразовими компенсаціями у зв'язку із встановленням інвалідності вищої групи складає 15 мінімальних заробітних плат.

Разом з тим, колегія суддів вказує на неможливість суду перебирати на себе функції інших державних органів та здійснювати підрахунок розміру разової грошової компенсації ОСОБА_4 замість уповноваженого на це законом Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації.

Таким чином, оскаржувані рішення не можна вважати обґрунтованими, оскільки суди в повному обсязі не дослідили усіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи та застосували нормативно-правові акти, які не регулюють спірні правовідносини.

Не встановлення в судовому процесі зазначених вище обставин як таких, що мають суттєве значення у справі, призвело до передчасних та необґрунтованих належним чином висновків щодо прав і обов'язків сторін у даному спорі, та відповідно до положень частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства Україниє підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень.

Згідно частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Частиною 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій допущено порушення норм процесуального права, зокрема статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового судового розгляду справи судам необхідно врахувати викладене, повно та об'єктивно дослідити обставини справи, дати їм належну юридичну оцінку, в залежності від встановленого, правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права та ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 24 грудня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.Л. Іваненко

Судді: М.І. Мойсюк

В.В. Тракало