Справа № 826/6559/15
Суддя: Кротюк О.В.
Дата ухвалення: 2015-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 травня 2015 року (в порядку письмового провадження) № 826/6559/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Кротюка О.В. , суддів Літвінової А.В. Мазур А.С. при секретарі судового засідання Семенченко Р.О. вирішив адміністративну справу

за позовом Державної казначейської служби України
до Державної виконавчої служби України

проскасування постанови від 24.03.2015 ВП №18798090
Обставини справи:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулася Державна казначейська служба України до Державної виконавчої служби України та просить суд скасувати постанову від 24.03.2015 ВП №18798090 (далі - оскаржувана постанова).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем вчинялися дії всупереч наданих останньому повноважень, що мало своїм наслідком винесення оскаржуваної постанови.

Відповідач проти позову заперечив з підстав, викладених у письмовому запереченні, долученому до матеріалів справи.

Окрім того, відповідачем подано клопотання про заміну відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну виконавчу службу України» органом державної виконавчої служби є Департамент державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України. Враховуючи те, що завдання і функції з реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання рішень суддів та інших органів (посадових осіб) передано до Міністерства юстиції України, у той час коли, Департамент державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України є самостійним структурним підрозділом останнього, суд дійшов до висновку про здійснення процесуального правонаступництва, а саме: Державної виконавчої служби України на Департамент державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України.

В порядку частини 6 ст.128 КАС України судом ухвалено про розгляд справи в письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

встановив:

Відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби винесено постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 24.03.2015 ВП №18798090 (далі - оскаржувана постанова).

Позивач вважає, дії по прийняттю відповідачем оскаржуваної постанови є незаконними, а відтак остання підлягає скасуванню.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

У відповідності до статті 19 Конституції України орган державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч. 1 ст. 11 Закону № 606-XIV).

Так, статтею 25 Закону № 606-XIV, зокрема, встановлено, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

З вказаного слідує, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ, у разі відсутності підстав для відмови у відкритті виконавчого провадження визначені статтею 26 вказаного закону.

Так, в обґрунтування позовних вимог Державна казначейська служба України зазначила, що відповідно до ч.2 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. З огляду на те, що виконавчий лист виданий на виконання постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 18.07.2008 в адміністративній справі №2-а-4755/08, якою постановлено стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судових витрат у розмірі 1950, 00 грн., виконання останнього належить до повноважень органів Державної казначейської служби України. За таких обставин, винесення відповідачем постанови про стягнення витрат на проведення виконавчих дій є незаконними, а тому оскаржувана постанова підлягає скасуванню.

Суд не приймає до уваги вказані покликання позивача, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження, на виконання до відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України надійшов виконавчий лист № 2а-4755, виданий 25.03.2010 Вінницьким окружним адміністративним судом, про стягнення з Міністерства фінансів України, Державної судової адміністрації України, Головного управління Державного казначейства України, територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області заборгованості по заробітній платі, щомісячному грошовому утриманню працюючих суддів, компенсації втрати частини заробітної плати і щомісячного грошового утримання працюючих суддів за період з 01.01.2006 по 01.05.2008 в зв'язку з порушенням термінів їх виплати; стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1

Постановою державного виконавця від 19.04.2010 відкрито виконавче провадження.

В той же час, ч. 2 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» (на яку посилається позивач) набрала чинності 16.10.2013, шляхом внесення змін на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо виконання судових рішень» від 19.09.2013 N 583-VII.

Окрім того, суд зауважить, що Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 N 4901-VI набрав чинності з 01.01.2013. Згідно ч. 2 ст. 3 вказаного закону стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до Державної казначейської служби України у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду.

Аналіз вказаного в сукупності дає суду підстави дійти до висновку, що станом на момент відкриття виконавчого провадження 19.04.2010, механізм виконання рішень про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ встановлювався Законом України «Про виконавче провадження» (у редакції Закону № 606-XIV чинній на момент відкриття виконавчого провадження), а відтак, відповідачем було правомірно прийнято до виконання виконавчий документ.

У відповідності до присів ч. 1 ст. 41 Закону № 606-XIV кошти виконавчого провадження складаються з: коштів виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 28 цього Закону,авансового внеску стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; стягнутих з боржника витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій; інших надходжень, що не суперечать законодавству.

Витрати органів державної виконавчої служби, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, які використовуються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 2, 3 ст. 41 Закону № 606-XIV).

Приписи ч. 4 ст. 41 Закону 606-XIV встановлюють, що до витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, належать кошти, за рахунок яких здійснено оплату:

1) перевезення, зберігання і реалізації майна боржника;

2) послуг експертів, суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання та інших осіб, залучених у встановленому законом порядку до провадження виконавчих дій;

3) поштового переказу стягувачу стягнених аліментних сум;

4) проведення розшуку боржника, його майна або розшуку дитини;

5) розміщення оголошення в засобах масової інформації;

6) виготовлення та пересилання документів виконавчого провадження, ведення Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень;

7) інших витрат, необхідних для забезпечення належної організації виконання рішень органами державної виконавчої служби.

Постанова про стягнення з боржника витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, виноситься на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності їх примусового стягнення згідно з вимогами цього Закону. Зазначена постанова надсилається боржнику не пізніше наступного робочого дня після її винесення і може бути оскаржена ним у порядку, встановленому цим Законом (ч. 5 ст. 41 Закону 606-XIV).

Слід зауважити, що державним виконавцем на протязі певного часу (до 01.01.2013) вчинялися дії щодо виконання виконавчого документу, зокрема направлялися сторонам виконавчого провадження документи виконавчого провадження, надсилалися подання до Вінницького окружного адміністративного суду про заміну сторони її правонаступником, виносилася постанова про зупинення виконавчого провадження.

З аналізу вищевикладеного слідує, що державним виконавцем в ході проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень до 01.01.2013 було здійснено витрати виконавчого провадження.

Враховуючи те, що станом на момент відкриття виконавчого провадження та вчинення відповідачем виконавчих дій (понесення виконавчих витрат), питання щодо виконання виконавчого листа про стягнення коштів з бюджету було покладено на органи державної виконавчої служби, суд дійшов до висновку про відмову у задоволені позовних вимог, з огляду на їх необґрунтованість.

Поряд з цим, суд відмітить, що при вирішення даного адміністративного позову, судом не оцінювалося правомірність/неправомірність розрахунку виконавчих витрат, оскільки останнє не зазначалося позивачем, як підстава для скасування оскаржуваної постанови.

Позивач, в силу положень ч.1 ст.71 КАС України, повинен довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, проте всупереч вказаній нормі не довів суду належними доказами наявність обставин, що обґрунтовують його позовні вимоги.

Керуючись ст. 9, 71, 159, 163 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Здійснити процесуальне правонаступництво Державної виконавчої служби України Департаментом державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України.

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 254 КАС України. Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги в порядку і строки, встановлені ст.186 КАС України.

Головуючий Суддя О.В. Кротюк

Судді А.В. Літвінова

А.С. Мазур