Справа № 803/1093/15-а
Суддя: Смокович Віра Іванівна
Дата ухвалення: 2015-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2015 року м. ЛуцькСправа № 803/1093/15-a

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого, судді Смокович В.І.,

при секретарі судового засідання Литвиненко І.П.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Відділу державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції про визнання незаконною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2) звернувся в суд з адміністративним позовом до Відділу державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції (далі - відповідач, ВДВС Луцького РУЮ, відділ) про визнання незаконною та скасування постанови від 30 березня 2015 року №37741287 про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в провадженні Відділу державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції знаходиться виконавче провадження №37741287 з примусового виконання виконавчого напису №260 від 02 квітня 2013 року, який виданий приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Огнєвою Н.О. про стягнення з ОСОБА_4 (далі - ОСОБА_4, боржник) на користь ОСОБА_2 951 900,00 грн.

Під час здійснення виконавчого провадження державним виконавцем було проведено ряд дій з розшуку та арешту майна боржника, однак постановою від 30 березня 2015 року №37741287 виконавчий документ був повернутий стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку з тим, що у боржника відсутнє майно на яке відповідно до закону можливо звернути стягнення, і здійснені заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Позивач з вищенаведеною постановою не погоджуються та вважає її передчасною з тих підстав, що державним виконавцем не здійснено всіх необхідних заходів для звернення стягнення на майно ОСОБА_4, зокрема на майно, яке належить на праві спільної сумісної власності з його дружиною. Також, державний виконавець безпідставно не описав та не звернув стягнення на пральну машину, мікрохвильову піч, телевізор та шкіряний диван, які на підставі ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 квітня 2014 року №161/3206/14-ц визнано особистою приватною власністю боржника. З наведених підстав просить суд визнати незаконною та скасувати постанову відповідача від 30 березня 2015 року №37741287 про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Додатково пояснив, що в ухвалі Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 квітня 2014 року №161/3206/14-ц визначено грошову компенсацію ОСОБА_5 від ОСОБА_4 у розмірі 4 000,00 грн, однак державний виконавець не звернув стягнення на ці кошти, хоча мав такі повноваження на підставі статті 57 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, на підставі пункту 18 частини третьої статті 11 Закону, відповідач мав би звернутися з поданням про заборону виїзду боржника за межі України за ухилення від сплати боргу, однак цього не зробив.

Відповідач, суб'єкт владних повноважень, свого представника у судові засідання 26 та 29 травня 2015 року не направив, хоча обидва рази був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи повістками, які були вручені розносною книгою (а.с.43, 54).

Крім того, ВДВС Луцького РУЮ двічі, не зважаючи на нагадування суду, не було виконано вимоги ухвали суду від 20 травня 2015 року, якою зобов'язано державного виконавця надати матеріали виконавчого провадження №37741287 (а.с.40, 53).

На думку суду вказана бездіяльність відділу свідчить про ігнорування ним своїх процесуальних прав та обов'язків, спрямована на затягування судового розгляду, а тому справа розглянута за відсутність представника ВДВС Луцького РУЮ на підставі наявних матеріалів.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов слід задовольнити повністю, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02 квітня 2013 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Огнєвою Н.О. вчинено виконавчий напис №260 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 951 900,00 грн (а.с.10).

Вказаний виконавчий напис 24 квітня 2013 року надійшов на примусове виконання до Відділу державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції (а.с.9).

Постановою заступника начальника ВДВС Луцького РУЮ Пироги С.С. відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису від 02 квітня 2013 року №260 (а.с.11).

Під час здійснення виконавчого провадження, постановами від 15 травня 2013 року та від 11 січня 2014 року накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_4, а також на невизначену частку ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності з його дружиною ОСОБА_5 (далі - ОСОБА_5Ф.) (а.с.28-29).

Також 10 лютого 2014 року був проведений опис і арешт автомобіля Toyota Corolla 2005 року виписку, номер кузова НОМЕР_1, про що складено відповідний акт (а.с.30-33).

Однак, постановою начальника ВДВС Луцького РУЮ Велимчаниці І.І. від 19 травня 2014 року знято арешт з вищенаведеного автомобіля, а також з земельної ділянки в с. Струмівка Луцького району кадастровий номер НОМЕР_3

Як слідує зі змісту постанови, арешт з автомобіля був знятий на підставі ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 квітня 2014 року №161/3206/14-ц, якою автомобіль визнано особистою приватною власністю ОСОБА_5 Арешт з земельної ділянки був скасований з посиланням на пункт 5 частини першої статті 57 чинної редакції Сімейного кодексу України, якою визначено, що особистою приватною власністю є земельна ділянка набута під час шлюбу в результаті приватизації (а.с.35-37).

В подальшому, постановою заступника начальника ВДВС Луцького РУЮ Пироги С.С. винесена постанова від 30 березня 2015 року №37741287 (далі - оскаржувана постанова), якою виконавчий документ був повернутий стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку з тим, що у боржника відсутнє майно на яке відповідно до закону можливо звернути стягнення, і здійснені заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (а.с.13).

Ця постанова була надіслана позивачу рекомендованим поштовим відправленням №550, яке, згідно даних офіційного веб-сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» було вручено ОСОБА_2 07 травня 2015 року (а.с.14-15).

До суду позивач звернувся 15 травня 2015 року, що слідує з поштового конверту в якому надійшов позов, тобто в межах десятиденного строку оскарження постанови від 30 березня 2015 року №37741287 (а.с.38).

Надаючи правову оцінку оскаржуваній постанові, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

З аналізу вищезазначеної норми права слідує, що державний виконавець перед тим, як повернути виконавчий документ стягувачу повинен вжити всіх належних заходів для розшуку, арешту та звернення стягнення на майно боржника.

Однак в розглядуваній справі державний виконавець не звернув стягнення на все майно ОСОБА_4 та передчасно, на думку суду, повернув виконавчий документ стягувачу.

Зокрема, як слідує з ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 квітня 2014 року №161/3206/14-ц особистою приватною власністю ОСОБА_4 визнано на пральну машину, мікрохвильову піч, телевізор та шкіряний диван (а.с.35-36).

Доказів вжиття заходів щодо опису, арешту та звернення стягнення на це майно державний виконавець суду не надав.

Як пояснив представник стягувача у судовому засіданні, кошти, які б були отримані від реалізації такого майна малозначимі, але б зменшили суму боргу.

За правилами частин другої-четвертої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження», стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах.

Готівкові кошти, виявлені у боржника, вилучаються.

На кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту.

Як слідує з даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, ОСОБА_4 з 19 лютого 1997 року зареєстрований як фізична особа-підприємець, а, отже, він може мати відкриті банківські рахунки та готівкові кошти в результаті здійснення підприємницької діяльності.

Разом з тим, у тій же ухвалі Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 квітня 2014 року визнано за ОСОБА_5 право на грошову компенсацію половини вартості майна, зазначеного в пункті 2 угоди в розмірі 4 000,00 грн. Підписання сторонами мирової угоди свідчить про отримання ОСОБА_5 від ОСОБА_4 грошових коштів в сумі 4000,00 грн (а.с.36).

Зазначене свідчить, що боржник мав готівкові кошти, однак державний виконавець безпідставно не звернув стягнення на них.

Будь-яких доказів звернення з запитами до органів Державної фіскальної служби про відкриті банківські рахунки ОСОБА_4, або вжиття заходів для виявлення та вилучення готівкових коштів підприємця, державний виконавець суду не надав.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оскільки відповідач, Відділ державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції, який був належним чином та завчасно повідомлений про дату, час і місце судових засідань, не надав суду заперечень проти позову, не надав матеріали виконавчого провадження, не вжив всіх належних заходів для звернення стягнення на майно ОСОБА_4, зокрема на побутову техніку, яка визнана його особистою власністю ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 квітня 2014 року №161/3206/14-ц, а також на кошти, які набуті ним як фізичною особою-підприємцем, тому суд дійшов висновку, що постанова від 30 березня 2015 року №37741287 про повернення виконавчого документа стягувачеві є передчасною, протиправною та підлягає скасуванню.

Як роз'яснено у пункті 10.2 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року №7 «Про судове рішення в адміністративній справі» суди повинні виходити з того, що вимоги про визнання акта владного органу недійсним або неправомірним тощо є різними словесними формами вираження одного й того самого способу захисту порушеного права позивача, а саме визнання акта протиправним.

Позивач в своїх позовних вимогах просить суд визнати оскаржувану постанову незаконною, тобто фактично в іншій словесній формі просить суд визнати її протиправною.

З наведених підстав та враховуючи повноваження суду, які встановлені у статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, суд задовольняє позовні вимоги шляхом визнання протиправною та скасування постанови Відділу державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції від 30 березня 2015 року №37741287 про повернення виконавчого документа стягувачеві.

За правилами частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_2, згідно квитанції від 15 травня 2015 року №0.0.385299923.1 сплатив судовий збір у розмірі 73,08 грн (а.с.2). Оскільки суд задовольняє позовні вимоги, тому вказану суму необхідно стягнути на користь позивача з Державного бюджету України.

Керуючись частиною третьою статті 160, статтями 162-163 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про виконавче провадження», суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Відділу державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції про визнання незаконною та скасування постанови - задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції від 30 березня 2015 року №37741287 про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 (51900, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_2) судовий збір у розмірі 73,08 грн (сімдесят три гривні вісім копійок).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.І. Смокович

Повний текст постанови виготовлений 02 червня 2015 року.