Справа № 826/17184/14
Суддя: Саприкіна І.В.
Дата ухвалення: 2015-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Саприкіна І.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді: Саприкіної І.В.,

суддів: Карпушової О.В., Кобаля М.І.,

при секретарі: Погорілій К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Юкрейніан Кемікал Продактс», як правонаступника Приватного акціонерного товариства «Кримський Титан», на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.03.2015 року по справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Кримський Титан» до Генічеської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області, третя особа Державна податкова інспекція у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А :

ПрАТ «Кримський Титан» звернулися до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Генічеської ОДПІ ГУ ДФС у Херсонській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 16.12.2010 року № /0.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.03.2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, ПрАТ «Юкрейніан Кемікал Продактс», як правонастпник ПрАТ «Кримський Титан», подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати незаконну, на їх думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову про задоволення позову в повному обсязі. При цьому апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність оскаржуваного рішення, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування оскаржуваної постанови.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, що з'явилися в судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів знаходить, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи, СДПІ по роботі з ВПП в місті Сімферополі АРК (правонаступником є Генічеська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Херсонській області) проведено перевірку ЗАТ «Кримський ТИТАН» (правонаступником є Приватне акціонерне товариство «Кримський ТИТАН»), за результатами якої 02.12.2010 року складено акт № 406/07-00/32785994 про результати документальної невиїзної перевірки з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування податку а додану вартість на розрахунковий рахунок в банку за лютий 2009 року - вересень 2010 року, яка виникла за рахунок від'ємного значення з ПДВ, що декларувалось за січень 2008 року - вересень 2010 року.

Перевіркою встановлено порушення позивачем п. 1.8 ст. 1, пп. 7.4.5 п. 74., пп. 7.7.10 п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого підприємством завищено суму ПДВ за період з січня 2009 року по серпень 2010 року на загальну суму у розмірі 7 028 589,45 грн. та, відповідно, завищено бюджетне відшкодування ПДВ за лютий 2009 року - вересень 2010 року на вказану суму.

Зазначені обставини слугували підставою для прийняття спірного податкового повідомлення-рішення від 16.12.2010 року № , яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з ПДВ на суму у розмірі 7 028 589,45 грн., а також до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 1 685 743,83 грн.

Вирішуючи питання щодо правомірності прийняття спірного рішення та вчинення спірних дій, судова колегія виходить з наступного.

В обґрунтування законності спірного рішення відповідач посилається на завищення позивачем суми ПДВ за період з січня 2009 року по серпень 2010 року на загальну суму у розмірі 7028589,45 грн. та, відповідно, завищення бюджетного відшкодування ПДВ за лютий 2009 року - вересень 2010 року на вказану суму, а також те, що відомості викладені у податкових накладних вищезазначених постачальників позивача не відповідають дійсності, а саме: постачальники не знаходяться за юридичними адресами вказаними у податкових накладних, до ЄДР внесено записи про відсутність підтвердження відомостей та про відсутність за місцезнаходженням щодо таких суб'єктів господарювання, а також виявлено розбіжності згідно автоматизованого співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту на рівні ДПА України, в той час як право на відшкодування виникає лише при фактичній надмірній сплаті податку на додану вартість.

В основу відмови в задоволенні позовних вимог судом першої інстанції зазначено, що позивачем не надано належних доказів реального виконання умов спірних договорів, використання отриманих послуг (товару, робіт) в межах власної господарської діяльності, а здійснені ним господарські операції з контрагентами не носять реальний характер, відсутні докази транспортування товару, докази приймання на склад товару та обліку отриманого товару на складі, банківські виписки, докази передання товару зі складу, тобто не надано суду належних доказів на підтвердження реальності та товарності правочинів, укладених з контрагентами, а отже, не доведено факт здійснення поставок товару (надання послуг).

Колегія суддів на спростування вказаної вище позиції суду першої інстанції, відзначає слідуюче.

Так, як зазначено в акті перевірки та встановлено судом першої інстанції, між позивачем та рядом контрагентів, перерахованих у акті перевірки, укладено правочини щодо надання послуг (виконання робіт) та постачання товару.

На виконання умов вказаних правочинів сторонами складено видаткові накладні, акти виконаних робіт та акти виконаних підрядних робіт, а також вказані контрагенти виписали позивачу податкові накладні на загальну суму ПДВ у розмірі 7 208 589 грн. Вказана сума ПДВ позивачем була включена до складу податкового кредиту та в подальшому задекларована до відшкодування в лютому 2009 року - вересні 2010 року. Дані обставини не заперечувалися сторонами, а належність оформлення первинних документів вимогам податкового законодавства та правилам податкового і бухгалтерського обліку не оспорювалися відповідачем. На неправомірності або неправильності щодо оформлення первинних документів не було навіть зауважено ні в акту перевірки, ні в постанові суду першої інстанції.

Статтею 11 КАС України передбачено, що суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин справи, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

Враховуючи те, що судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим, як того вимагає КАС України, суд мав запропонувати позивачу надати докази, яких, на його думку, не вистачає для підтвердження реальності господарських операцій.

Під час апеляційного розгляду справи апелянтом до наданих в судовому засіданні документів було надано ряд документів на підтвердження реальності та товарності проведених господарських операцій. Так, зокрема, в справі наявні: договори поставки, укладені з контрагентами, а також специфікаціями (додатками) до даних договорів, додаткові угоди, податкові та видаткові накладні, виписки з банку, акти списання товарно-матеріальних цінностей для використання у власній господарській діяльності, звіти про використання коштів під звіт, рахунки-фактури, чеки, листи про відрядження, акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), прибуткові ордери, тощо.

Таким чином, оскільки рішення повинно бути ухваленим судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, колегія судів не може проігнорувати та не взяти до уваги надану апелянтом первинну документацію і не надати їй належну правову оцінку. При цьому, варто відзначити, що апелянт являється правонаступником позивача, тому не мав змоги надати подані апеляційній інстанції документи під час розгляду справи в суді першої інстанції, а також те, що суд повинен повно та всебічно дослідити всі обставини справи та надати правову оцінку всім наявним та наданим доказам з метою відновлення порушеного права або ж спростування доводів щодо такого порушення, апеляційна інстанція не може залишити поза увагою надані документи та не надати їм правової оцінки.

Досліджені апеляційною інстанцією договори з врахуванням додаткових угод та специфікацій свідчать про надання позивачу за ціною, визначеною в договорі (або додатковій угоді, специфікації) його контрагентами послуг (виконання робіт) та постачання позивачу товарів.

На виконання умов вказаних правочинів позивачем було проведено оплату наданих послуг, виконаних робіт та отриманого товару у відповідності до умов договорів. Факт проплати не заперечується сторонами та повністю підтверджується наявними в матеріалах справи податковими накладними, платіжними дорученнями та банківськими виписками.

Крім того, під час апеляційного розгляду справи було надано докази оприбуткування, переміщення та списання товарів зі складу, в т.ч. оборотно-сальдові відомості по відповідних рахунках бухгалтерського обліку станом на відповідні дати поставки.

Аналіз вищезазначених документів, дає змогу зробити висновок, що господарські операції за вказаними правочинами мали реальний характер, а апелянтом було надано достатньо документів в підтвердження факту реальності вчинених господарських операцій між позивачем та його контрагентами.

Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів. Первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити; назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа. ( абзацу 2 п.2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 року № 88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за № 168/704).

Відповідно абз. 11 ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

За ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що для формування податкового кредиту необхідно мати первинні документи, які можуть довести реальність здійснення господарської операції, підтвердити факт використання придбаних товарів/послуг в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Отже, проаналізувавши усі вищевказані документи, колегія суддів вважає, що оформлені сторонами договори та первинні документи відповідають вимогами ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а податкові накладні - вимогам Закону України «Про податок на додану вартість» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин). При цьому, будь-яких порушень щодо оформлення податкових накладних не встановлено.

В обґрунтування своїх доводів суд першої інстанції також посилається на те, що контрагентів позивача ТОВ «Маріон-С», ТОВ «НВФ «Техно-Аква ЛТД», ПП «Каскад-9999», ТОВ «НК Полюс», ПП «Долина», ТОВ «Континент 2000» визнано банкрутами та припинено, стосовно ТОВ «Будсвіт» триває ліквідаційна процедура, відносно ТОВ «ІОН-Україна», ТОВ «Лютон АВ», ТОВ НВО «Авангард», ТОВ «Торговий дім «Каскад», ПП «Терра-Геолог» до ЄДР внесено запис про відсутність підтвердження відомостей, стосовно ТОВ «Еко Технолоджі» триває процедура припинення, щодо ТОВ «Реон», ТОВ «Росметалопром», ТОВ «Унтер ЛТД», ТОВ «Югов-Автоматика», ТОВ «Опткомплект», ТОВ «Трансподеталь-2», ПП «Інтеркор-Плюс», ПП НВФ «Автоматика-Сервіс» до ЄДР внесено запис про відсутність за місцезнаходженням, стосовно ТОВ

«Стіл Трейд 08» триває ліквідаційна процедура за рішенням суду у зв'язку з неподанням протягом року додаткових декларацій та документів бухгалтерської звітності.

Зазначені вище доводи жодним чином не свідчать про нереальність господарських операцій, оскільки, як слідує з матеріалів справи, контрагенти позивача ТОВ «Маріон-С», ТОВ «НВФ «Техно-Аква ЛТД», ПП «Каскад-9999», ТОВ «НК Полюс», ПП «Долина», ТОВ «Континент 2000» були визнані банкрутами в період 2011-2013 років, тобто після укладення спірних правочинів.

Так, відповідно до ухвали ВАСУ від 21 червня 2012 року по справі № К-30005/10: «...якщо на момент здійснення господарських операцій продавець знаходився в Єдиному державному реєстрі, а також мав свідоцтво про реєстрацію платником податку на додану вартість, віднесення позивачем до податкового кредиту сум податку на додану вартість за такими операціями є обґрунтованим. Визнання суб'єкта господарювання банкрутом та подальше анулювання свідоцтва платника податку на додану вартість саме по собі не тягне за собою недійсність всіх угод, укладених з моменту державної реєстрації такої особи і до моменту виключення з державного реєстру, та не позбавляє правового значення виданих за такими господарськими операціями податкових накладних».

Крім того, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (ст. 42 Господарського Кодексу України).

На час укладання та виконання договорів поставки контрагенти позивача, які ліквідовані, були належним чином зареєстровані платниками ПДВ та згідно ЄДР були зареєстровані за місцем знаходження, являлися юридичними особами, наділеними правоздатністю та дієздатністю, мали право укладати з позивачем будь-які договори, а чинним законодавством України не встановлено наслідків нікчемності договорів, укладених юридичною особою, яка перебуває або перебувала в стані банкрутства, навіть якщо в подальшому її взагалі визнано банкрутом». Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі ВАСУ від 14 червня 2012 року у справі № К/9991/66847/11.

Отже, суд першої інстанції не правомірно не звернув увагу, що на момент укладання правочинів та складання податкових накладних контрагенти позивача були зареєстровані як платники податку на додану вартість у встановленому законодавством порядку, а отже мали повне право нараховувати податок на додану вартість та складати податкові накладні, до того ж видані податкові накладні, на основі яких сформований податковий кредит, відповідають вимогам, встановленим чинним законодавством.

Таким чином, на час проведення господарських операцій контрагенти позивача були належним чином зареєстровані платниками ПДВ та згідно ЄДР були зареєстровані за місцем знаходження, являлися юридичними особами, наділеними правоздатністю та дієздатністю, мали право укладати з позивачем будь-які договори, нараховувати податок на додану вартість та складати податкові накладні, до того ж видані податкові накладні, на основі яких сформовано податковий кредит, відповідають вимогам, встановленим чинним законодавством, що не заперечується сторонами.

З приводу контрагентів позивача, відносно яких триває ліквідаційна процедура, тих, щодо яких внесено запис про відсутність підтвердження відомостей, а таких тих, відносно яких до ЄДР внесено запис про відсутність за місцезнаходженням, варто зауважити наступне.

Ліквідація підприємства за рішенням суду у зв'язку з визнанням його банкрутом та внесення запису про це до Державного реєстру після здійснення господарських операцій з поставки товарів (робіт, послуг) не може бути підставою для висновку про недійсність податкових накладних, виданих таким підприємством, яке на час здійснення господарських операцій було зареєстровано платником податку на додану вартість, та підставою для висновку про неправомірність включення покупцем до податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених такому постачальнику». Такої ж правової позиції дотримується ВАСУ в ухвалі від 23 березня 2011 року по справі № К-31434/10.

Крім того, невиконання контрагентом своїх обов'язків перед бюджетом не може бути підставою для неможливості формування податкового кредиту на підставі господарських операцій інших суб'єктів господарювання, оскільки відповідно до ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а тому до відповідальності може бути притягнутий лише порушник, яким у даному випадку позивач не є. Таким чином, доводи, якими податковий орган мотивував правомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень не є переконливими.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 19.07.2012 року у справі № К-30744/10.

На думку Окружного адміністративного суду м. Києва підтвердженням факту нереальності правочинів, укладених між позивачем та вищезгаданими контрагентами, є акти про неможливість проведення зустрічної звірки, про відсутність за місцезнаходженням контрагентів.

На спростування зазначеного колегія суддів вважає за необхідне відзначити, що за умови реального здійснення господарської операції, яка призвела до об'єктивної зміни складу активів платника податків - покупця, будь-які порушення постачальниками/продавцями товару (послуг) податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не можуть бути підставою для позбавлення покупця права на податковий кредит.

Платник податку на додану вартість (покупець товару) не має обов'язку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням постачальниками товару (послуг) вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності, дотримання вимог податкового законодавства тощо і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за можливу неправомірну діяльність будь-кого з контрагентів. Такий платник не повинен притягуватися до відповідальності в тому випадку, якщо він здійснював реальну господарську операцію.

Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними постачальниками з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару від виконання податкових зобов'язань може слугувати підставою для відмови у праві на податковий кредит. При цьому такі висновки не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а можуть ґрунтуватися лише на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 03.07.2013 року по справі № К/800/27746/13.

Укладаючи угоду зі своїми контрагентами, позивач мав всі документальні підтвердження їх господарської правосуб'єктності: здійснювати господарську діяльність, реалізовувати господарську компетенцію, мати зобов'язання, нести за ними відповідальність тощо.

Визначальною умовою правомірності формування витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, є їх здійснення для провадження господарської діяльності платника податку та підтвердження первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого адміністративного суду України від 22.06.11 року по справі К/9991/15429/11 та ухвалі цього ж суду від 05.10.11 року по справі К 9991/14602/11.

В обґрунтування спірної постанови судом першої інстанції також зроблено посилання на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.12.2013 року у справі № 202/27760/13-к, яким директора ТОВ «ТД «Вікові Традиції» ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 212 ч. 3, 366 ч. 1 КК України.

Вказаним вироком від 25.12.2013 у справі № 202/27760/13-к встановлено, зокрема, що: «Обвинувачений ОСОБА_2, будучи, згідно наказу від 01.07.2009 року, директором товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ «ВІКОВІ ТРАДИЦІЇ» (код 36572896) (далі ТОВ «ТД «ВІКОВІ ТРАДИЦІЇ»), зареєстрованого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 01.07.2009 року під № 0046846 за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. ім. Газети «Правда», буд. 50, тобто будучи службовою особою суб'єкта підприємницької діяльності, що виконує організаційно-розпорядчі й адміністративно-господарські функції, що є відповідальним за організацію й ведення бухгалтерського обліку й звітності, а також за нарахування й сплату податків, зборів і інших обов'язкових платежів, при здійсненні фінансово-господарської діяльності зазначеного підприємства й подачі звітності, діючи умисно, в період з 01.10.2010 року по 21.02.2011 року, в порушення п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України від 03.04.1997 року № 168/97-ВР «Про податок на додану вартість» (зі змінами й доповненнями) і п.5.1 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 22.05.1997 року № 283/97-ВР (зі змінами й доповненнями), шляхом заниження об'єкту оподатковування, вніс завідомо неправдиві відомості до складу податкового кредиту податкової декларації з податку на додану вартість за грудень 2010 року, додатку до неї № 1 - розрахунок коригування сум ПДВ до податкової декларації з податку на додану вартість та до складу валових витрат декларації з податку на прибуток підприємства за 2010 рік, які являються офіційними документами, і, вчиняючи службове підроблення з метою звільнення від обов'язків по сплаті податків, видав їх до Лівобережної МДПІ м. Дніпропетровська, розташовану по пр. ім. Газети «Правда», 95а, у м. Дніпропетровську, в результаті чого умисно ухилився від сплати податку на додану вартість у сумі 1 225 000 грн. та податку на прибуток у сумі 1 531 250 грн., всього на загальну суму 2 756 250 грн., що призвело до фактичного ненадходження в бюджет держави коштів на зазначену суму, яка в 5 858 раз перевищує встановлений законодавством неоподатковуваний мінімум доходів громадян, тобто в особливо великих розмірах, і вчинив службове підроблення».

В свою чергу, судом першої інстанції не враховано тієї обставини, що вказаним вироком було встановлено лише факт підроблення директором контрагента позивача службових документів та ухилення ним від сплати податків. При цьому, варто одразу зауважити, що фактів нереальності правочинів, укладених між позивачем та ТОВ «ТД «ВІКОВІ ТРАДИЦІЇ» у перевіряємий період зазначеним вироком не встановлено, а тому посилання на нього є недоречними з огляду на те, що у наявному спорі встановленню підлягає факт реальності правочинів, укладених позивачем з його контрагентами, та факт порушення позивачем правил формування податкового кредиту.

Слід зауважити, що наявність господарської потреби в послугах та товарах, замовлених у названих контрагентів прямо витікає з видів діяльності (КВЕД) позивача, які є надзвичайно різноманітними та охоплюють різні галузі та сфери промисловості і виробництва, яким повністю відповідає необхідність в отриманих послугах, виконаних роботах та отриманих товарах згідно спірних правочинів.

Вищим адміністративним судом України в інформаційному листі від 02.06.2011 року № 742/11/13-11, встановлено, що оцінюватися при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Окрім того, за п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними»:… при кваліфікації правочину за ст. 228 Цивільного кодексу України має враховуватись вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі.

Однак, відповідачем не було надано доказів наявності вироку суду відносно будь-кого з контрагентів за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 205 КК України (фіктивне підприємництво), а договори, укладені позивачем з даними товариствами до теперішнього часу у судовому порядку не визнано недійсними.

Укладаючи угоду зі своїми контрагентами, позивач мав всі документальні підтвердження господарської правосуб'єктності контрагентів: здійснювати господарську діяльність, реалізовувати господарську компетенцію, мати зобов'язання, нести за ними відповідальність тощо.

Колегія суддів приходить до однозначного висновку, що позивачем були вчинені всі необхідні дії та досягнуто конкретних результатів, які визначають саме поняття господарської операції - факти підприємницької та іншої діяльності. Крім того, позивач не зобов'язаний перевіряти наявність у свого контрагента наміру здійснення господарської діяльності, а також фіктивність створення останнього, оскільки дані питання входять до компетенції інших державних органів. Правочини укладалися з юридичною особою, при наявності всіх необхідних документів, а тому позивач жодним чином не міг і не повинен був передбачити дотримання чи недотримання своїм контрагентом вимог податкового законодавства.

Слід відмітити, що податковим органом не було надано рішення суду у цивільній чи господарській справі, вироку суду у кримінальній справі або іншого належного доказу на підтвердження «фіктивності» здійснених позивачем господарських операцій.

Не надано також добутих у визначений процесуальним законодавством спосіб доказів підробки документів або складання фіктивних документів на підтвердження здійснених позивачем господарських операцій. Зазначене вказує на необґрунтованість тверджень відповідача про фіктивність проведених позивачем господарських операцій.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 25.03.2008 року по справі № К-23642/07.

Окрім вищевикладеного судова колегія вважає за необхідне відзначити слідуюче:

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5. 6 ст. 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Згідно зі ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 228 ЦК України).

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України діє презумпція правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Головною підставою вважати правочин нікчемним являється його недійсність, встановлена законом. Саме законом, а не актами, які б факти в цьому акті не були відображені. Вказані ж в акті висновки є суто суб'єктивною думкою державного податкового інспектора, оскільки були зроблені за відсутності інформації, яка надається в передбаченому законодавством порядку.

Таким чином, навіть за наявності ознак нікчемності правочину податкові органи мають право лише звертатися до судів з позовами про стягнення в дохід держави коштів, отриманих по правочинах, здійснених з метою, що свідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їх нікчемність.

Інший підхід потенційно надасть можливість посадовим особам державних органів на власний розсуд оголошувати будь-який правочин недійсним (нікчемним) без звернення до суду, що не є правильним виходячи з загальних засад судочинства.

Дана правова позиція викладена в постанові Вищого адміністративного суду України від 14.11.2012 року № К/9991/50772/12.

Крім того, як зазначено в інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 20.07.2010 року № 1112/11/13-10 «Проблемні питання застосування законодавства у справах за участю органів державної податкової служби», якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування податку на додану вартість у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Зазначена правова позиція повністю відповідає рішенню Європейського суду з прав людини від 22.01.2009 року у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява № 3991/03), згідно якого Європейський суд з прав людини визнав, що «справедливий баланс» не додержується, коли платника ПДВ позбавляють права на податковий кредит (бюджетне відшкодування) за відсутності доказів його залучення до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування, чи доказів того, що йому було відомо про таку діяльність його постачальників.

Таким чином, перевіривши дійсність господарських взаємовідносин апелянта з контрагентом, апеляційний суд приходить до висновку, що апелянт мав всі правові підстави для формування податкового кредиту, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, з огляду на наявність всіх необхідних первинних документів, які підтверджують реальність господарських операцій. Податковий орган не подав жодних доказів на підтвердження того, що позивач діяв без належної обачності й обережності і йому мало бути відомо про порушення, які допускають його контрагенти, а також не зазначено інших обставин, які могли б свідчити про недобросовісність позивача.

Відповідно до п. 1.7 ст. 1 Закону України «Про податок на додану вартість» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Згідно з п. 1.7, пп. 7.4.1, пп. 7.4.5 п. 7.4 пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації.

Відповідно до пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» не підлягають включенню до складу податкового кредиту будь-які витрати зі сплати податку, які не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, а у разі імпорту робіт (послуг) - актом прийняття робіт (послуг) чи банківським документом, який засвідчує перерахування коштів в оплату вартості таких робіт (послуг).

При цьому в пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» передбачено, що датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів із банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків із використанням кредитних дебетових карток чи комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку про фактичне виконання як позивачем, так і його контрагентами, своїх зобов'язань за вищезазначеними договорами підтверджено належним чином оформленими первинними документами, а, отже, позивач мав право на відображення цих господарських операцій у податковому обліку, зокрема, формуванню податкового кредиту.

За ч.1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Ч. 2 ст. 71 КАСУ в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладає на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам відповідач як суб'єкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності винесення ним спірного податкового повідомлення-рішення, а тому останнє підлягає скасуванню.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.198, ст. 202 КАС України, суд апеляційної інстанції скасовує постанову суду першої інстанції та приймає нове рішення, якщо встановить порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

За таких обставин Окружним адміністративним судом міста Києва зроблено неправильний висновок щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог, а тому постанова суду першої інстанції є такою, що підлягає скасуванню, з постановленням нової про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 2, 9,200, 202, 205, 207 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Юкрейніан Кемікал Продактс», як правонаступника Приватного акціонерного товариства «Кримський Титан» - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.03.2015 року - скасувати та постановити нову про задоволення позову.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Генічеської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області від 16.12.2010 року № /0.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст постанови складено 25.05.2015 року.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Саприкіна І.В.

Судді: Карпушова О.В.

Кобаль М.І.