Справа № 805/17109/13-а
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2015-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Загацька Т.В.
Суддя-доповідач -
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2015 року справа №805/17109/13-а

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., секретаря судового засідання Коханюк А.Р., за участі представника позивача ОСОБА_1, розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 01 квітня 2014 року у справі № 805/17109/13-а за позовом ОСОБА_2 до Відділу державної виконавчої служби Селидівського міського управління юстиції про визнання протиправними дій, стягнення матеріальної шкоди у розмірі 42918,00 грн., стягнення моральної шкоди у розмірі 150000,00 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що Відділом державної виконавчої служби Селидівського міського управління юстиції незаконно було знищено недобудований гараж та будівельні матеріали, що належать ОСОБА_2 згідно договору дарування від 01 листопада 2011 року на праві власності, а тому просив суд стягнути з Відділу державної виконавчої служби Селидівського міського управління юстиції на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 42918,00 грн.; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 150000,0 грн.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 01 квітня 2014 року у справі № 805/17109/13-а в задоволені позову ОСОБА_2 до Відділу державної виконавчої служби Селидівського міського управління юстиції про визнання протиправними дій відділу державної виконавчої служби Селидівського міського управління юстиції щодо знищення недобудованого гаражу та будівельних матеріалів, що належать ОСОБА_2 згідно договору дарування будівельних матеріалів від 01 листопада 2011 року на права власності, стягнення з відділу державної виконавчої служби Селидівського міського управління юстиції матеріальної шкоди у розмірі 42918,00 грн., стягнення моральної шкоди у розмірі 150000,0 грн. - відмовлено.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає наступне.

Судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не було з'ясовано, що недобудований гараж та будівельні матеріали, які було знесено відповідачем, належать позивачу на праві власності, що підтверджується договором дарування та рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 19 березня 2012 року у справі № 2/543/480/12. Апелянт вказує на те, що висновки суду є такими, що не відповідають матеріалам справи та є суперечливими, оскільки суд фактично підтвердив, що відповідачем було вчинено дії не лише стосовно належних позивачу будівельних матеріалів, але й вилучено матеріальні цінності, але вказаним висновкам суд першої інстанції оцінки не надав.

Крім того, апелянт в апеляційній скарзі зазначає, що Відділом державної виконавчої служби Селидівського міського управління юстиції було знесено недобудований гараж, оскільки останній вважав, що він належить ОСОБА_3, а речі повернув саме представникам позивача. Вказане є доказом того, що вказаний гараж був власністю саме позивача, а дії виконавчої служби в даному випадку є незаконними. Крім того, відповідач в порушення ст.ст. 11, 31 Закону України «Про виконавче провадження» не повідомив позивача про проведення виконавчих дій.

Також, апелянт в апеляційній скарзі пославшись на ст. 41 Конституції України, ст. 321, 331, 328 Цивільного кодексу України, ст.ст. 47, 75 Закону України «Про виконавче провадження» зазначив, що недобудований гараж, а також майно, яке знаходилось у ньому, не належало ОСОБА_3, а тому відповідач замість руйнування такого гаражу повинен був повернути виконавчий документ стягувачу.

Відмову суду першої інстанції у задоволенні позовних вимог стосовно стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, оскільки позивачем не наведено підстав для стягнення на його користь моральної шкоди, апелянт вважає такою, що не має жодного правового підґрунтя.

Що стосується відмови у задоволені позовних вимог стосовно стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди, то суд першої інстанції зазначив, що позивачем не було доведено те, що відповідачем було завдано таку шкоду. С цього приводу позивач зазначив, що відповідно до вимог ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України обов'язок доказування покладається саме на відповідача.

Відповідачем надіслано на адресу суду письмові заперечення, в яких просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Представник позивача у судовому засіданні в режимі відеоконференції підтримав доводи апеляційної скарги.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином. З огляду на приписи ч. 4 ст. 196 КАС України його неявка не є перешкодою для розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, заперечення, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції залишити без змін, з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що 04 лютого 2011 року ОСОБА_4 придбано у ОСОБА_3 гараж - побудову, який розмішений на самовільно зайнятій ділянці, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 88).

01 листопада 2011 року на підставі заяви про дарування ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 всі будівельні матеріали, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 89).

11 листопада 2011 року позивач звернувся до Української міської ради з заявою про надання йому дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в АДРЕСА_2 під будівництво індивідуального гаражу (а.с. 90).

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 19 березня 2012 року позов Селидівської міжрайонної прокуратури в інтересах Української міської ради до ОСОБА_3 про звільнення самовільно зайнятої ділянки задоволено. Зобов'язано ОСОБА_3 повернути територіальній громаді міста Українська самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0032 га, розташованою АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 із земель житлової та громадської забудови Української міської ради, шляхом зносу гаражу розташованого на земельній ділянці (а.с. 91-93).

Постановою Селидівського міського суду Донецької області від 14 травня 2012 року у справі № 543/1157/12 позов ОСОБА_2 до Української міської ради про визнання права на підготовку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки - задоволено. Зобов'язано Українську міську раду м. Українськ Донецької області надати ОСОБА_2 дозвіл на підготовку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,01 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2. Постанова набрала законної сили 22.06.2012 року (а.с. 95-98).

25 травня 2012 року на виконання рішення від 19 березня 2012 року, Селидівським міським судом Донецької області видано виконавчий лист у справі № 2/543/480/12, яким зобов'язано ОСОБА_3 повернути територіальній громаді м. Українська самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0032 га, розташованою на землі АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, із земель житлової громадської забудови Української міської ради, шляхом зносу гаражу розташованого на земельній ділянці (а.с. 189-190).

Постановою Відділу державної виконавчої служби Селидівського міського управління юстиції 08.11.2012 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2/543/480/12, виданого 25.05.2012 року Селидівським міським судом Донецької області. Вказаною постановою боржнику встановлено 7 днів для самостійного виконання виконавчого листа № 2/543/480/12 (а.с. 191).

31.05.2013 року начальником Відділу державної виконавчої служби Селидівського міського управління юстиції складено акт, згідно якого при виході за адресою боржника АДРЕСА_1, речі, які були в гаражі, а саме: цемент, дитяча коляска, будівниці інструменти, пусті ємності харчові та не харчові, передано ОСОБА_4, який стверджував, що вказані речі належать йому (а.с. 195).

29.07.2013 року Відділом державної виконавчої служби Селидівського міського управління юстиції було здійснено демонтаж гаражу, розташованого на перехресті АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 (а.с. 204).

Постановою Відділу державної виконавчої служби Селидівського міського управління юстиції від 30.07.2013 року закінчено виконавче провадження. Зі змісту вказаної постанови вбачається, що рішення Селидівського міського суду Донецької області від 19 березня 2012 року виконано у повному обсязі, гараж знесено, сміття вивезено на смітник разом з металобрухтом, про що складено акт державного виконавця від 29.07.2013 року (а.с. 193).

06 вересня 2013 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Селидівського міського управління юстиції складено акт, згідно якого: 29.07.2013 року при проведенні виконавчих дій було вилучено дитячу коляску «Чіко», надано підтверджуючий документ (товарний чек № 2066), майно на зберігання було передано ОСОБА_6 Дитяча коляска передана ОСОБА_7 (а.с. 202).

01 листопада 2013 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Селидівського міського управління юстиції складено акт, згідно якого 29.07.2013 року при проведенні виконавчих дій було вилучено дитячий велосипед та інвалідну коляску. Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_8 наполягає, що дитячий велосипед та інвалідна коляска належить ОСОБА_2 Дитячий велосипед та інвалідну коляску передано ОСОБА_8 (а.с. 201).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606 XIV (далі - Закон № 606) державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ст. 25 Закону № 606 державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Частиною 1 статті 27 Закону № 606 визначено, що у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Відповідно до ст. 32 Закону № 606, заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Статтею 49 Закону № 606 визначено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі: фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач отримав виконавчий лист, в якому боржником був вказаний ОСОБА_3 Сумніву щодо статусу майна, що підлягало зносу, як такого, що не мало правовстановлюючих документів, у державного виконавця виникнути не могло, оскільки виконавчий лист був виданий на підставі судового рішення, яке набрало законної сили і в якому зазначено, що боржнику слід звільнити самовільно зайняту ділянку.

Факт самовільного зайняття земельної ділянки підтверджений і розпискою самого ОСОБА_3 від 4 лютого 2011 року (а.с. 88).

З огляду на викладене, довід апеляційної скарги щодо неповідомлення державною виконавчою службою позивача не заслуговує на увагу, оскільки стороною виконавчого провадження він не був, постанова про відкриття виконавчого провадження його учасниками не оскаржувалась, як і постанова про закриття виконавчого провадження у зв'язку з його виконанням. Всі обставини справи свідчать про правомірність дій відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 657 Цивільного кодексу України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Частиною 2 статті 719 Цивільного кодексу України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже, договір купівлі-продажу та договір дарування нерухомої речі укладаються письмово і посвідчується нотаріусом. У разі недотримання форми такі договори є недійсними.

Сам позивач як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі так і не визначився з правовим статусом спірного майна, а саме: що це за споруда: гараж, недобудований гараж або будівельні матеріали.

У зв'язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 15 грудня 2005 р. № 3201-IV норми Цивільного кодексу України (далі - ЦК) прямо передбачають незавершене будівництво як об'єкт цивільно-правових відносин. Так, згідно зі статтею 331 ЦК у новій редакції в разі потреби власник матеріалів і обладнання може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта незавершеного будівництва.

Дійсно, приписами ч. 7 ст. 118 Земельного Кодексу України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання… відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Одним із доводів апеляційної скарги є саме посилання апелянта на вищенаведену норму і твердження позивача щодо набуття права власності на земельну ділянку, на якій розташовано спірний гараж.

Колегія суддів вважає такий довід безпідставним і необґрунтованим з правової точки зору, оскільки позивач ніколи не посилався на наявність письмового повідомлення міської ради м. Українська про замовлення розроблення проекту землеустрою і не додавав договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Таких документів матеріали справи не містять.

Хоча в матеріалах справи наявна експлікація на гараж, який розташований за адресою АДРЕСА_2, але вказаний документ не містить відомостей стосовно власника гаражу та підстав складання експлікації і не є належним документом в розумінні ст.ст. 125, 126 Земельного Кодексу України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (а.с. 181-185).

Судами обох інстанцій не встановлено порушення діючого законодавства з боку відповідача в даній справі, тому мова про відшкодування матеріальної і моральної шкоди йти не може.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та постанова прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду не вбачається.

Керуючись ст.ст. 122-1, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, 205, 206, 211, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 01 квітня 2014 року у справі № 805/17109/13-а за позовом ОСОБА_2 до Відділу державної виконавчої служби Селидівського міського управління юстиції про визнання протиправними дій, стягнення матеріальної шкоди у розмірі 42918,00 грн., стягнення моральної шкоди у розмірі 150000,00 грн. - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого адміністративного суду України, а в разі складення в повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Повний текст складено 25 травня 2015 року.

Колегія суддів: Міронова Г.М.

Блохін А.А.

Гаврищук Т.Г.