Справа № 9101/11625/2011
Суддя: Туркіна Л.П.
Дата ухвалення: 2015-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Туркіної Л.П.

суддів: Дурасової Ю.В. Проценко О.А.

за участю секретаря: Комар Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумиторг-партнер»

за позовом

до

про

Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумиторг-партнер»

Державної інспекції з контролю за цінами в особі Сектору у Сумській області Державної інспекції України з контролю за цінами

визнання рішення нечинним,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сумиторг-партнер» (далі по тексту – позивач) звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Державної інспекції з контролю за цінами в Сумській області (далі по тексту – відповідач), в якому просило визнати нечинним та скасувати рішення відповідача № 38 від 12.04.2010 року про застосування економічних санкцій за порушення державної дисципліни цін.

Позивач, посилаючись на доводи, викладені у позові, зазначив, зокрема, що ним не вчинено порушень пункту 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2008 року №373 «Про затвердження Порядку формування цін на продовольчі товари, щодо яких запроваджено державне регулювання» при формуванні планової рентабельності на продукцію, яка підлягає державному регулюванню, по статті витрат «Сировина та матеріали», які б призвели до зміни цифрових (якісних) показників даної статті витрат собівартості. У відповідності до зазначеної Постанови, нестачу та витрати від псування цінностей до складу витрат собівартості продукції позивач не відносив, а висновки відповідача з цього приводу є такими, що не відповідають фактичним обставинам. Висновки про необґрунтоване завищення елементу витрат «на оплату праці та соціальне страхування» є необ’єктивними.

Постанова суду першої інстанції обґрунтована тим, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що спростовані твердженнями відповідача.

В обґрунтування апеляційних вимог позивач, зокрема, посилається на те, що суд обґрунтував оскаржувану постанову недоведеними обставинами в частині віднесення позивачем до собівартості власної продукції витрат «нестачі продукції» та «витрат від псування продукції», які суд першої інстанції вважав встановленими, хоча зазначені витрати до планової собівартості власної продукції не відносились. Висновок суду в частині того, що позивач порушив вимоги п.10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2008 року №373 «Про затвердження Порядку формування цін на продовольчі товари, щодо яких запроваджено державне регулювання» та п.3.3 наказу «Про організацію бухгалтерського обліку й облікової політики на підприємстві ТОВ «Сумиторг-партнер» на 2009 рік» від 02 квітня 2009 року №3/12/148, зокрема, що вартість залишків має відносить до собівартості за методом ФІФО є таким, що суперечить обставинам справи і базується на недоведеності обставин, які суд вважав доведеними.

Відповідач про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому порядку, свого представника для участі у її розгляді не направив.

За таких обставин, з урахуванням думки представника позивача, колегія суддів ухвалила розглянути справу без участі представника відповідача.

У судовому засіданні, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до матеріалів справи, в період з 01 березня 2010 року по 02 квітня 2010 року посадовими особами Державної інспекції з контролю за цінами в Сумській області було проведено планову перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумиторг-партнер» з питання дотримання порядку формування, встановлення та застосування цін на окремі види продовольства відповідно розпоряджень обласної державної адміністрації від 01 лютого 2007 року №35, від 28 травня 2008 року №342, від 17 жовтня 2007 року №665, від 05 листопада 2007 року №716, від 08 листопада 2007 року №730 та змін до них, прийнятих на виконання вимог постанови КМУ від 25 грудня 1996 року №1548 та відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2008 року №373 та наказу Мінекономіки від 13 серпня 2008 року №341, а також з питань дотримання порядку формування та застосування цін на продукцію в ланцюгу зерно-борошно-хліб. За результатами проведеної перевірки інспекцією складено акт №77 від 02 квітня 2010 року.

Позивач, не погоджуючись із висновками акту перевірки, зазначив наступне.

У відповідності до пункту 1 Порядку формування цін на продовольчі товари, щодо яких запроваджено державне регулювання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2008 року №373 (далі по тексту – Порядок) цей Порядок визначає механізм формування виробниками економічно обґрунтованих цін на окремі продовольчі товари, щодо яких запроваджено державне регулювання.

Вимоги цього Порядку поширюються на суб'єктів господарювання, які провадять діяльність з виробництва та реалізації продовольчих товарів, щодо цін на які запроваджено державне регулювання.

Згідно пункту 10 Порядку до складу прямих матеріальних витрат включається вартість:

сировини, матеріалів і напівфабрикатів, з яких можуть бути вироблені продовольчі товари, та інших необхідних для забезпечення технологічного процесу матеріальних ресурсів, яка визначається на основі норм використання таких ресурсів та планованих цін на них, з відрахуванням вартості відходів, які можуть бути використані у виробництві товарів;

паливно-енергетичних ресурсів, що використовуються для технологічних потреб, яка визначається виходячи з питомих витрат таких ресурсів з урахуванням особливостей технологічного процесу виробництва;

робіт та послуг виробничого характеру, зокрема з обробки сировини та матеріалів, проведення випробувань стосовно визначення якості.

Відповідач в акті перевірки вказує, зокрема, що в плановій калькуляції оптово-відпускних цін на хліб Сумський новий подовий вагою 0,790 кг та хліб Сумський новий подовий вагою 0,920 кг за статтею калькуляції «Сировина та матеріали» встановлено необґрунтоване завищення прямих матеріальних витрат, чим порушено пункт 10 Порядку.

З приводу зазначених посилань позивач вказує, що згідно до п.3.3.3 наказів «Про організацію бухгалтерського обліку й облікову політику на підприємстві ТОВ «Сумиторг-партнер» на 2009 рік» від 02 квітня 2009 року №3/12/148 ТА «Про організацію бухгалтерського обліку й облікову політику на підприємстві ТОВ «Сумиторг-парнер» на 2010рік» від 18 січня 2010 року №6-вд «при відпуску запасів та борошна у виробництво їх оцінку здійснювати за методом ФІФО».

При плануванні суми витрат на сировину борошно пшеничне першого ґатунку та борошно житнє ціни, за якими формувались витрати, були взяті з врахуванням діючої специфікації №9 від 04 червня 2009 року до укладеного договору між ТОВ «Сумиторг-партнер» та ТОВ «Дніпропетровський млиновий комбінат» №21/01-01 від 21 січня 2009 року, де обумовлена ціна на борошно пшеничне першого ґатунку насипом (без ПДВ) – 1774,20 грн./т та борошно житнє обдиране насипом (без ПДВ) - 1402,50 грн. (без ПДВ) за одну тонну.

На час планування собівартості продукції ТОВ «Сумиторг-партнер» з 01.08.2009 року на складі були залишки борошна пшеничного першого ґатунку в кількості 175,054 тонни та борошна житнього обдирного в кількості 153,162 тонни. Облікова ціна цих залишків була, відповідно, 1770,00 грн. (без ПДВ) та 1402,50 грн. (без ПДВ) за одну тонну.

Позивач вказує, що оскільки ціни встановлювалися на підставі планових розрахунків і визначалися на майбутнє на невизначений строк, за основу розрахунків бралася ціна, вказана у договорі з ТОВ «Дніпропетровський млиновий комбінат», борошно якого було поставлене йому раніше.

Крім того, залишки, які перейшли від ВАТ «Сумський хлібокомбінат» до ТОВ «Сумиторг-партнер» за ціною нижчою, вказаної у договорі з ТОВ «Дніпропетровський млиновий комбінат», у своїй кількості були настільки незначними (вказані залишки покривали потребу підприємства у борошні лише на 13 робочих днів), що ніяким чином не могли вплинути на кінцевий розмір планової собівартості даної продукції на майбутнє.

При цьому, згідно п. 20 П(С)БО 9 «Запаси» оцінка запасів за методом ФІФО базується на припущенні, що запаси використовуються у тій послідовності, у якій вони надходили на підприємство (відображені у бухгалтерському обліку), тобто запаси, які першими відпускаються у виробництво (продаж та інше вибуття), оцінюються за собівартістю перших за часом надходження запасів.

Однак, залишки борошна, які надійшли від ВАТ «Сумський хлібокомбінат» за ціною 1770,00 грн. (без ПДВ) та 1402,50 грн. (без ПДВ) за одну тонну, та борошно, яке підлягало негайній поставці, починаючи з 21.01.2009 року, від ТОВ «Дніпропетровський млиновий комбінат», є такими, що надходили на підприємство в такій послідовності:

- борошно пшеничне першого сорту від ТОВ «Дніпропетровський млиновий комбінат» згідно відомості приходу у розрізі контрагентів лише за період з 01.07.2009 по 31.07.2009 вагою 376,220 тонн (а всього за період з 01.08.2009 по 01.04.2010 - 3324,04 тонн, борошна житнього обдирного - 360,960 тонн, а всього за період з 01.08.2009 по 01.04.2010 - 2998,16 тонн);

При цьому, залишки борошна від ВАТ «Сумський хлібокомбінат» були одноразовою поставкою, а поставки борошна від ТОВ «Дніпропетровський млиновий комбінат» здійснювались з 21.01.2009 і на майбутнє за ціною, визначеною договором. Тому, за методом ФІФО, позивач брав за основу розрахунків планової собівартості регульованої державою продукції вартість запасів першими за часом надходження на склад підприємства.

У відповідності до пункту 13 Порядку до складу загальновиробничих витрат включаються:

1) витрати некапітального характеру, пов'язані з:

управлінням виробництвом цехів і дільниць, що визначаються відповідно до законодавства виходячи з чисельності працівників за штатним розписом, тарифно-кваліфікаційного складу апарату управління та встановлених тарифних ставок (окладів) (основна і додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, відрахування на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, витрати з оплати службових відряджень, підготовки та перепідготовки кадрів);

утриманням, експлуатацією, ремонтом, страхуванням, орендою основних засобів та інших необоротних активів загальновиробничого призначення, пожежною і сторожовою охороною об'єктів виробничого призначення, наданням послуг спеціалізованими підприємствами, освоєнням нових потужностей та проведенням планової перевірки стану обладнання, виконанням регламентних робіт, передбачених проектно-технічною документацією;

опаленням, освітленням, дезінфекцією, дератизацією виробничих приміщень, вивезенням сміття, експлуатацією виробничих приміщень, які розраховуються виходячи з обсягів зазначених робіт, послуг та цін на них;

обслуговуванням виробничого процесу та інших допоміжних виробництв (використання малоцінних і швидкозношуваних предметів, забезпечення охорони праці, дотримання вимог техніки безпеки, обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, послуги інших підприємств, службові відрядження працівників ремонтних цехів та інших допоміжних виробництв, послуги зв'язку);

охороною навколишнього природнього середовища;

удосконаленням технології виробництва певного виду товару;

2) розраховані відповідно до законодавства амортизаційні відрахування на основні засоби та нематеріальні активи загальновиробничого призначення;

3) податки, збори (обов'язкові платежі), що включаються до виробничої собівартості продовольчих товарів.

Згідно пункту 15 Порядку до складу повної планованої собівартості виробництва не включаються:

суми безнадійної дебіторської заборгованості та відрахування до резерву сумнівних боргів;

суми сплаченої (нарахованої) неустойки (штраф, пеня);

суми коштів (вартість товарів), що добровільно перераховуються (передаються) іншим юридичним та фізичним особам, у тому числі у вигляді фінансової або матеріальної допомоги, включаючи благодійну, спонсорську та шефську допомогу;

суми нестачі та втрат від псування цінностей;

собівартість реалізованих виробничих запасів;

витрати з утримання об'єктів соціально-культурного призначення;

суми, що відраховуються профспілковим організаціям для проведення культурно-масової і фізкультурно-оздоровчої роботи;

витрати, пов'язані з купівлею-продажем іноземної валюти, та втрати від операційної курсової різниці;

витрати з оплати консалтингових, маркетингових та юридичних послуг;

витрати, пов'язані з добровільним страхуванням продукції, майна підприємств та працівників;

втрати від списання не повністю амортизованих основних засобів.

Відповідач в акті перевірки вказує, що вибірковою перевіркою економічної обґрунтованості та достовірності планових витрат, віднесених на собівартість хліба простої рецептури, на яких запроваджено державне регулювання цін шляхом встановлення граничного рівня рентабельності, встановлено необґрунтоване включення витрат по статті «загальновиробничі витрат», чим порушено вимоги п.13 та п.15 Порядку.

З приводу зазначених посилань позивач вказує, що застосовуючи вибірковий метод аналізу при здійсненні перевірки, посадові особи відповідача, які проводили планову перевірку ТОВ «Сумиторг-партнер», невірно визначили зміст такого елементу «Загальновиробничих витрат», як «Інші витрати», зазначивши, що позивач врахував витрати при формуванні собівартості ціни хлібу «Сумського нового» подового, вагою 0,79 кг та 0,92 кг, такі витрати, як «брак» та «усушка і аналізи».

Позивач зазначає, що «брак» та «втрати на усушку та аналізи», які віднесені до складу витрат собівартості продукції, не є тотожними поняттями «нестачі та втрат від псування».

Тлумачення поняття «брак» надано у п. 14 П(С)БО 16 «Витрати», яким дозволено до складу інших прямих витрат включати всі інші виробничі витрати, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат, зокрема відрахування на соціальні заходи, плата за оренду земельних і майнових паїв, амортизація, втрати від браку, які складаються з вартості остаточно забракованої з технологічних причин продукції (виробів, вузлів, напівфабрикатів), зменшеної на її справедливу вартість, та витрат на виправлення такого технічно неминучого браку.

При цьому, порядок віднесення (або невіднесення) до складу собівартості нестачі та/або витрат від псування цінностей регулюється приписами п.15 та п.20 П(С)БО 16 «Витрати».

Зазначене свідчить, що поняття «брак» з одного боку та «нестача» і «витрати від псування цінностей» з іншого боку - не є тотожними по своїй суті, оскільки ці поняття регулюються різними пунктами зазначеного П(С)БО 16 «Витрати».

Позивач вказує, що з огляду на викладене, нестачу та витрати від псування цінностей до складу витрат собівартості продукції не відносив.

Щодо витрат на оплату праці та соціальне страхування позивач вказує, що взявши фактичні дані бухгалтерського обліку позивача за серпень 2009 року, посадові особи відповідача порівняли фактичні загальні нарахування заробітної плати та нарахованих на неї податків, зборів та інших обов’язкових платежів з плановими показниками кошторису «Загальновиробничі витрати», зробивши невірний розрахунок та висновок про «необгрунтоване» застосування позивачем у цій статті витрат «завищеного розміру» страхових внесків - 41,23 %.

Однак позивач застосував у плановій собівартості «Загальновиробничі витрати» розмір страхових внесків на рівні саме 37,18 %.

Посадові особи відповідача порівнювали планову собівартість продукції стадії формування ціни із фактичною собівартістю стадії застосування ціни. Однак дані стадії виникають у різні періоди (планова собівартість формується до встановлення та застосування ціни, фактична - після встановлення та в ході певного періоду (місяць, квартал, рік) застосування ціни) і тому не можуть порівнюватися.

Згідно пункту 16 Порядку до складу адміністративних витрат включаються загальногосподарські витрати, пов'язані з обслуговуванням та управлінням виробництвом, зокрема з:

утримання апарату управління та працівників, зайнятих обслуговуванням адміністративної інфраструктури. Такі витрати складаються з основної і додаткової заробітної плати, заохочувальних та компенсаційних виплат, відрахувань на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, оплати службових відряджень, підготовки та перепідготовки кадрів;

амортизаційних відрахувань на основні засоби та нематеріальні активи адміністративного призначення відповідно до законодавства;

утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів адміністративного призначення;

оплати аудиторських послуг відповідно до законодавства;

оплати послуг зв'язку;

оплати розрахунково-касового обслуговування та інших послуг банків, наданих відповідно до укладених договорів;

сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), крім тих, що включаються у виробничу собівартість продовольчих товарів;

використання малоцінних і швидкозношуваних предметів, придбання канцелярських товарів, підготовки та перепідготовки кадрів, розв'язання спорів у судах, передплати періодичних професійних видань, створення архівних фондів, передбачених законодавством.

Пунктом 17 Порядку визначено, що економічно обґрунтованими витратами, пов'язаними з обслуговуванням та управлінням виробництвом, є розподілені при нормативній потужності відповідно до сумарного обсягу виробництва продовольчих товарів адміністративні витрати.

Наднормативні адміністративні витрати та витрати, що проводяться у разі, коли не завантажені в повному обсязі виробничі потужності і відсутній належний обсяг робіт, обліковуються на рахунку "Фінансові результати" в цілому по підприємству.

Відповідач вказує, що вибірковою перевіркою економічної обґрунтованості та достовірності планових витрат, віднесених на собівартість хліба простої рецептури, на яких запроваджено державне регулювання цін шляхом встановлення граничного рівня рентабельності, встановлено необґрунтоване включення витрат по статті «адміністративні витрати», чи було порушено вимоги п.16 та п.17 Порядку.

З приводу зазначених посилань позивач вказує, що посадові особи Держцінінспекції здійснили помилковий аналіз даного виду витрат.

При формуванні кошторису «Адміністративні витрати» - витрати на оплату праці та соціальне страхування в загальній сумі 184,09 тис. грн., позивачем були взяті за основу:

- сума основної заробітної плати згідно затвердженого штатного розпису підприємства в розрізі посад - 93,81 тис. грн.;

- сума додаткової заробітної плати (щомісячне преміювання та надбавки й доплати у відповідності з посадами та обов’язками) у відповідності до діючого Положення про оплату праці - 40,38 тис.грн.;

- витрати, пов’язані з обов’язковим соціальним страхуванням, виплатами в пенсійний фонд - 49,90 тис. грн. (37,18% до нарахованого фонду оплати праці).

Адже, плануючи у серпні 2009 року витрати даної статті собівартості, позивач виходив з наявної на той час кількості працюючих, фонду заробітної плати та розміру обов’язкових платежів (відрахувань) із фонду заробітної плати до Державного бюджету та Пенсійного фонду.

Взявши фактичні дані бухгалтерського обліку позивача за серпень 2009 року, посадові особи відповідача порівняли фактичні загальні нарахування заробітної плати та врахованих на неї податків, зборів та інших обов’язкових платежів з плановими показниками кошторису «Адміністративні витрати», зробивши невірний висновок про «необґрунтоване завищення розміру» позивачем у цій статті витрат страхових внесків - 39,78 %. Однак позивач застосував у плановій собівартості «Адміністративних витрат» розмір страхових внесків на рівні саме 37,18 %.

Планові показники даного кошторису розраховувались станом на 01.08.2009 року лише на базі існуючого штатного розпису працівників, положення про оплату праці та розміру страхових внесків позивача, нарахованих на фонд оплати праці, а не на підставі фактичних даних бухгалтерського обліку.

Як наслідок, висновок про необґрунтоване завищення елементу витрат «на оплату праці та соціальне страхування» в розмірі 3,42 тис. грн. є хибним.

Позивач вказує, що витрати на утримання виробничих приміщень є обґрунтованими та такими, що здійсненні ТОВ «Сумиторг-партнер» у відповідності до своєї господарської діяльності та у відповідності до укладених договорів і документів, які підтверджують їх виконання, а висновки акту перевірки у цій частині перевищення витрат на суму 4,09 тис. грн. є надуманими та безпідставними.

З приводу посилань відповідача на порушення пункту 17 Порядку позивач зазначає, що посадові особи відповідача фактично надали власне тлумачення такому поняттю, як «нормативна потужність виробництва».

Акцентуючи увагу на тій обставині, що при розрахунку планових витрат до собівартості продукції позивачем було включено розмір витрат без урахування завантаження нормативних потужностей, то в даному випадку це порушення є очевидно надуманим.

Формуючи склад витрат, що входять до собівартості хлібобулочних виробів, на які запроваджене державне регулювання цін, позивач виходив з вимог П(С)БО 16 «Витрати», згідно п. 4 якого дано тлумачення поняттю «нормальна потужність», зокрема, це - очікуваний середній обсяг діяльності, що може бути досягнутий за умов звичайної діяльності підприємства протягом кількох років або операційних циклів з урахуванням запланованого обслуговування виробництва.

Так як ТОВ «Сумиторг-партнер» є новоствореним у 2009 році підприємством, яке фактично розпочало виробничу діяльність по виготовленню хлібобулочних виробів з 01.08.2009 року, то вимогу з приводу «умов звичайної діяльності підприємства протягом кількох років» щодо підприємства застосувати неможливо.

Крім того, планований обсяг виробництва товарів підприємства при плануванні був врахований при складанні кошторисів загальновиробничих, адміністративних витрат та витрат на збут згідно п.7 Постанови: «Планований обсяг виробництва продовольчих товарів визначається окремо за їх видами (найменуваннями) відповідно до попиту та пропонування...».

Розрахунок собівартості хлібобулочних виробів, на які запроваджено державне регулювання, зокрема, адміністративних витрат, здійснювалося з розумінням того, що поняття «нормативна потужність виробництва» та «нормальна потужність виробництва» є тотожними.

Згідно частин 1,2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

При прийнятті рішення по суті заявлених апеляційних вимог, колегія суддів враховує ту обставину, що посилання позивача, викладені в адміністративному позові, не спростовані відповідачем, останнім не надано належних доказів правомірності прийнятого рішення, крім того, обґрунтування адміністративного позову підтверджуються матеріалами справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що вимоги про визнання оскаржуваного рішення нечинним є словесною формою вираження захисту порушеного права позивача, що полягає у визнанні такого рішення протиправним.

Керуючись ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумиторг-партнер» – задовольнити.

Позов – задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної інспекції з контролю за цінами у Сумській області №38 від 12 квітня 2010 року про застосування економічних санкцій за порушення державної дисципліни цін до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумиторг-партнер».

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, крім випадків, передбачених цим Кодексом, а в разі складення рішення в повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу – з дня складення судового рішення в повному обсязі.

Головуючий: Л.П. Туркіна

Суддя: Ю.В. Дурасова

Суддя: О.А. Проценко