Справа № 804/13484/13-а
Суддя: Ємельянова В.І.
Дата ухвалення: 2015-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" травня 2015 р. К/800/51833/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Ємельянової В.І.,

Рецебуринського Ю.Й., Стародуба О.П.,

за участю секретаря судового засідання Іванової Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2014 року по справі № 804/13484/13-а

за позовом ОСОБА_4

до Фонду державного майна України, Регіонального відділення Фонду

державного майна України по Дніпропетровській області

(далі - Регіональне відділення)

про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного

прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2012 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Фонду державного майна України, Регіонального відділення, в якому просила визнати протиправними та скасувати накази Фонду державного майна України від 11 червня 2012 року № 76-р «Про звільнення ОСОБА_4» та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області від 13 червня 2012 року № 252-к «Про оголошення наказу ФДМУ про звільнення ОСОБА_4», зобов'язати відповідачів поновити її на посаді заступника начальника регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області з 13 червня 2012 року; стягнути з Регіонального відділення заробітну плату за період з 14 червня 2012 року по день поновлення на посаді.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2013 року позов задоволено.

Визнано протиправними та скасовано накази Фонду державного майна України від 11 червня 2012 року № 76-р «Про звільнення ОСОБА_4» та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області від 13 червня 2012 року № 252-к «Про оголошення наказу ФДМУ про звільнення ОСОБА_4».

Зобов'язано відповідачів поновити ОСОБА_4 на посаді заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області з 13 червня 2012 року.

Стягнуто з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області на користь позивача заробітну плату за період з 14 червня 2012 року по 17 грудня 2013 року.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_4 подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення апеляційної інстанції та залишити в силі постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2013 року.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 з 20 листопада 2006 року займала посаду заступника начальника регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 14 листопада 2011 року № 1184 «Про затвердження граничної чисельності працівників територіальних органів центральних органів виконавчої влади», Головою Фонду державного майна України видано наказ від 25 січня 2012 року № 9-р «Про затвердження граничної чисельності працівників регіональних відділень Фонду державного майна України», яким затверджено граничну чисельність працівників регіональних відділень Фонду державного майна України (а.с.23).

ОСОБА_4 2 квітня 2012 року була попереджена про звільнення з посади за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. Одночасно відповідачем було запропоновано позивачу переведення на посаду начальника відділу організаційно-документального забезпечення роботи Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області (а.с.22).

5 червня 2012 року позивачу додатково запропоновано всі вакантні посади в Регіональному відділенні (а.с.163-165).

Наказом Фонду державного майна України від 11 червня 2012 року № 76-р «Про звільнення ОСОБА_4» позивача з 13 червня 2012 року звільнено з посади заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області у зв'язку із скороченням штатної чисельності працівників відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Наказом регіонального відділення від 13 червня 2012 року № 252-к оголошено наказ Фонду державного майна України від 11 червня 2012 року №76-р.

Постановляючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що звільняючи ОСОБА_4 з посади, відповідач керувався частиною 1 статті 42 Кодексу законів про працю України, а тому при вирішенні питання щодо переважного права на заміщення посади заступника начальника Регіонального відділення, яка залишилася після штатного скорочення, роботодавцем приймались до уваги та оцінювались кваліфікація працівника та продуктивність його праці.

Суд касаційної інстанції з таким висновком суду апеляційної інстанції не погоджується, вважає обґрунтованим рішення суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_4 про поновлення на роботі, враховуючи наступне.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Стаття 42 КЗпП України передбачає, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14 листопада 2011 року № 1184 «Про затвердження граничної чисельності працівників територіальних органів центральних органів виконавчої влади» на виконання наказу Голови Фонду державного майна України від 25 січня 2012 року № 9-р «Про затвердження граничної чисельності працівників регіональних відділень Фонду державного майна України», наказу Регіонального відділення від 2 лютого 2012 року №35-к «Про проведення організаційно-штатних заходів щодо скорочення чисельності працівників та штату регіонального відділення» відбулося скорочення чисельності і штату та реорганізації регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області (наказ від 1 березня 2012 року №57-к «Про введення в дію штатного розпису регіонального відділення на 2012 рік»).

Наказам Фонду державного майна України від 25січня 2012 року №9-р «Про затвердження граничної чисельності працівників регіональних відділень Фонду державного майна України» передбачено скорочення 4-х посад заступників начальника регіонального відділення ФДМУ по Дніпропетровській області.

Судом першої інстанції встановлено, що на момент прийняття рішення щодо змін до штатного розпису Регіонального відділення, попередження 2 квітня 2012 року та звільнення позивача 13 червня 2012 року вакантною була посада начальника відділу правового забезпечення, яку не заперечувала зайняти ОСОБА_4

Вказана посада відповідала спеціальності позивача, оскільки ОСОБА_4 має диплом спеціаліста за спеціальністю «Правознавство», юридичний (стаж за фахом) понад 26 років, у тому числі на посаді начальника юридичного відділу регіонального відділення близько 7 років.

Порівнюючи рівень кваліфікації і продуктивності праці ОСОБА_4 та ОСОБА_5 судом першої інстанції встановлено наступне.

ОСОБА_4 має дві вищі освіти, які безпосередньо стосуються обов'язків і посади та підтверджуються дипломом спеціаліста за спеціальністю «Правознавство» та дипломом магістра за спеціальністю «Державне управління», працює на посаді заступника начальника Регіонального відділення з 17 листопада 2006 року.

ОСОБА_5 має дві вищі, які підтверджуються дипломами спеціаліста Національної гірничої академії України (спеціальність - «Комп'ютеризовані системи управління і автоматики») та магістра Дніпропетровського регіонального інституту державного управління Національної академії державного управління при Президентові України (спеціальність - «Державне управління»), на посаді заступника начальника Регіонального відділення працює з січня 2012 року.

Позивач має загальний стаж роботи - 31 рік 7 місяців, юридичний стаж (за фахом) понад 26 років, стаж державної служби близько 18 років, загальний стаж в Регіональному відділенні - близько 15 років (з 1995 року), в тому числі на посаді начальника відділу Регіонального відділення близько 7 років, на посаді заступника Регіонального відділення понад 5 років.

ОСОБА_5 має загальний стаж роботи 24 роки 8 місяців, з яких стаж на державній службі - 10 років, працює в регіональному відділенні - близько 6 років, в тому числі на посаді заступника Регіонального відділення - 1,5 місяці.

ОСОБА_4 з 2008 року має 7 ранг державного службовця в межах IV категорії посад.

ОСОБА_5 має 8 ранг державного службовця в межах IV категорії посад, який присвоєно лише при призначенні на посаду заступника Регіонального відділення.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 мають повні вищі освіти, позивач має дві вищі освіти, які безпосередньо стосуються обов'язків і посади (дипломом спеціаліста за спеціальністю «Правознавство» та дипломом магістра за спеціальністю «Державне управління»). При цьому ОСОБА_5 має 2 вищі освіти, та дві середні спеціальні, та лише одна за спеціальністю «Державне управління». Так, ОСОБА_5 має більший стаж роботи в Регіональному відділенні з 2006 року, в той же час стаж роботи саме на посаді заступника начальника регіонального відділення лише декілька місяців, стаж роботи ОСОБА_4 на відповідній посаді 5 років. Суд першої інстанції, порівнявши рівень кваліфікації і продуктивності праці ОСОБА_4 та ОСОБА_5, дійшов обґрунтованого висновку, що позивач має переважне право перед іншим заступником начальника Регіонального відділення ОСОБА_5 на заміщення вакантної посади начальника відділу правового забезпеченняна роботі, оскільки має більш високу кваліфікацію та продуктивність праці на посаді заступника начальника Регіонального відділення.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не доведено правомірність прийняття рішення про звільнення позивача із займаної посади.

Посилання відповідача на підтвердження правомірності свого рішення, що згідно пункту 2 статті 42 КЗпП України ОСОБА_5 мала переважне право на залишенні на роботі, як особа в сім'ї якої немає інших працівників з самостійним заробітком та у неї більш тривалий безперервний стаж роботи в регіональному відділенні є безпідставним, оскільки дана норма застосовується до осіб при рівних умовах продуктивності праці та кваліфікації.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4

За наведених обставин постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2014 року не узгоджується з вимогами чинного законодавства і підлягає скасуванню.

Суд першої інстанції дійшов правильних юридичних висновків щодо встановлених обставин справи і відповідним чином застосував до спірних правовідносин норми матеріального права.

Відповідно до статті 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасовано помилково.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 221, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2014 року скасувати.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2013 року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Ємельянова В.І.

Судді Рецебуринський Ю.Й.

Стародуб О.П.