Справа № 802/420/15-а
Суддя: Курко О. П.
Дата ухвалення: 2015-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/420/15-а Головуючий у 1-й інстанції: Крапівницька Н.Л.

Суддя-доповідач: Курко О. П.

14 квітня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Курка О. П.

суддів: Совгири Д. І. Білоуса О.В.

за участю:

секретаря судового засідання: Мартинюк В.В.

позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: Шемети В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 26 лютого 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до відділу державної виконавчої служби Хмільницького міськрайонного управління юстиції про визнання дій неправомірними,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 (далі - Позивач) звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до відділу державної виконавчої служби Хмільницького міськрайонного управління юстиції (далі - Відповідач) про визнання неправомірними дій щодо примусової реалізації арештованого майна.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 26 лютого 2015 року позовну заяву залишено без розгляду.

Не погодившись із прийнятим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного її вирішення.

Позивач в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник Відповідача в судовому засіданні заперечив проти доводів апеляційної скарги, у зв'язку з чим просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а ухвалу суду першої інстанції - скасувати, виходячи з наступного.

Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що Позивачем пропущено визначений ст.181 КАС України строк звернення до суду.

Згідно із ч.2 ст.99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів

Крім загальних норм, щодо строку звернення до суду з позовом, спеціальними нормами права, зокрема, статтею 181 КАС України врегульовано особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державної виконавчої служби, визначено, що позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій, у відповідності до ч.2 ст. 181 КАС України.

Відповідно до обставин справи, Позивач оскаржує дії державних виконавців відділу ДВС державної виконавчої служби Хмільницького міськрайонного управління юстиції Шемети В.І. та Фесюка В.В. при здійсненні виконавчих проваджень №39653268 та №42499248 саме щодо примусової реалізації арештованого нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1.

Відтак, для встановлення обставин дотримання Позивачем строку звернення до суду із даним позовом, необхідно встановити дату, коли особа дізналась про порушення її прав, свобод чи інтересів. Проте, судом першої інстанції у своєму рішенні не визначено дату початку перебігу строку звернення до суду.

В той же час, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які свідчать про те, що ОСОБА_2 було повідомлено належним чином про наміри погашення боргу за рахунок продажу нерухомого майна, про проведення відкритих торгів, та про продаж його нерухомого майна при здійсненні виконавчих проваджень №39653268 та №42499248.

Крім того, в судовому засіданні з пояснень представника Відповідача встановлено, що Акт опису та арешту майна ОСОБА_2 - квартири АДРЕСА_1 складено в приміщенні органу державної виконавчої служби, без входу в приміщення квартири.

Варто також зауважити, що суд першої інстанції не надав належної оцінки наведеним Позивачем причинам пропуску строку звернення до суду, вказавши, що про предмет виконавчих проваджень №39653268 та №42499248 Позивачу було відомо набагато раніше. Проте, Позивач не оскаржує сам предмет виконавчого провадження, а лише дії, проведені державним виконавцем на їх виконання, що полягають у продажу нерухомого майна Позивача без повідомлення його про наміри вчинення таких дій.

Таким чином, ні акт опису й арешту майна, ні постанова про призначення експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні, ні заяви про ознайомлення ОСОБА_2 з матеріалами виконавчого провадження не є доказами того, що Позивач знав про дії державних виконавців щодо продажу нерухомого майна. Лише листом від 01.12.2014 року за вих.№03-9179 начальник відділу ДВС Хмельницького міськрайонного управління юстиції повідомив Позивачу про факт стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 боргу в сумі 26 950 грн. за рахунок реалізованої на електронних торгах 2-кімнатної квартири АДРЕСА_1, та про необхідність надати реквізити свого особового рахунку для перерахунку залишку стягнутих коштів.

Колегія суддів звертає увагу на те, що однією із найважливіших конституційних гарантій забезпечення та захисту прав та свобод особи є закріплення права на судовий захист.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно з частиною 1 ст. 17 Закону України „Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права. Так, у справі Delcourt v. Belgium Європейський суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення. У справі Bellet v. Fгаnсе Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Отже, як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Як випливає з рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Іліан проти Туреччини", правило встановлення обмежень доступу до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 199 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду.

Згідно з п.п.1,4 ч. 1 ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення процесуального питання, а відтак, ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 26 лютого 2015 року слід скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 199, 204, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 26 лютого 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до відділу державної виконавчої служби Хмільницького міськрайонного управління юстиції про визнання дій неправомірними скасувати.

Справу направити до Вінницького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту постановлення та оскарженню не підлягає.

Ухвала суду складена в повному обсязі 20 квітня 2015 року.

Головуючий Курко О. П.

Судді Білоус О.В.

Совгира Д. І.