Справа № 2а-8012/09/1770
Суддя: Жуковська Л.А.
Дата ухвалення: 2010-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2а-8012/09/1770

29 квітня 2010 року 14год. 00хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів під головуванням судді Жуковська Л.А., суддів:ОСОБА_1, ОСОБА_2 за участю секретаря судового засідання Яковчук В.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_3Н.О.,

представник позивача:ОСОБА_4,

представник відповідача: ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_3 ОСОБА_6
до ОСОБА_7 комітет України у справах націонельностей та релігій

про скасування рішення про відмову у наданні статусу біженця , -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_3 ОСОБА_6 звернувся в Рівненський окружний адміністративний суд з позовом до Державного комітету України у справах націонельностей та релігій про скасування рішення про відмову у надані статусу біженця.

Позивач в обґрунтування позову зазначив, що 8 травня 2008 року він звернувся до Сектору міграційної служби у Рівненській області з заявою про надання статусу біженця .

Сектор відмовив йому у наданні статусу біженця повідомленням від 18 листопада 2008 року №14, посилаючись на рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 23 жовтня 2009 року №718-08. Таке рішення позивач вважає неправомірним та необґрунтованим, у зв'язку з чим звернувся з відповідним позовом до суду.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали. Представник позивача суду пояснив, що рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 23 жовтня 2009 року №718-08 неправомірне, оскільки воно приймалося без врахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи, а також суперечить вимогам та нормам міжнародних договорів, які підписала Україна.

Представник позивача вважає, що при прийнятті рішення про відмову у надані статусу біженця позивачу ОСОБА_7 комітетом України у справах національностей та релігій не було проведено перевірки наданої інформації про ситуацію в Нагорному Карабаху. На його думку відмова у наданні статусу біженця може призвести до депортації до країни походження, де його життю або свободі загрожуватиме небезпека. Просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача проти позову заперечував, зазначивши, що рішення є законним та обґрунтованим, відповідач діяв в рамках чинного законодавства, звернення позивача до суду є безпідставним, у задоволенні позову просив відмовити.

Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши письмові докази , суд приходить до висновку, що , у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач на початку січня 2004 року прибув в Україну, де проживає рідна тітка (рідна сестра мами) ОСОБА_8, в якої і зупинився .

8 травня 2008 року позивач подав заяву до Сектору міграційної служби у Рівненській області про надання йому статусу біженця як самостійній особі.

За результатами розгляду звернення ОСОБА_3 ОСОБА_6 Сектором міграційної служби у Рівненській області 8 серпня 2008 року підготовлено висновок, згідно з яким пропонується відмовити громадянину ОСОБА_9 ОСОБА_3 ОСОБА_6 у наданні статусу біженця в Україні у зв'язку з відсутністю обставин передбачених ст. 1 Закону України Про біженців.

23 жовтня 2008 року відповідно до абзацу 5 статті 10 Закону України Про біженців було винесено рішення №718-08 про відмову в наданні статусу біженця ОСОБА_3 ОСОБА_6.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України Про біженцівбіженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Статус біженця не надається особі: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила тяжкий злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою набуття статусу біженця, якщо таке діяння віднесено Кримінальним кодексом України до тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана біженцем або отримала притулок в іншій країні; яка до прибуття в Україну з наміром набути статусу біженця перебувала в третій безпечній країні (ст. 10 Закону).

Порядок розгляду заяви та процедура прийняття рішення про надання статусу біженця передбачений статтями 13, 14 Закону України Про біженців.

Частинами 13-14 статті 14 цього Закону встановлено, що якщо спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції прийняв рішення про відмову у наданні статусу біженця, орган міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято це рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про особу, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання їй статусу біженця, вилучається, про що орган міграційної служби протягом трьох робочих днів інформує орган внутрішніх справ за місцем проживання заявника і відповідний орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань громадянства та реєстрації фізичних осіб. Національний паспорт та інші документи, що перебували на зберіганні в органі міграційної служби, повертаються власникові.

Особа, яка отримала повідомлення про відмову у наданні статусу біженця і не використала права на його оскарження, повинна залишити територію України в установлений строк, якщо вона не має інших законних підстав для перебування в Україні.

Відповідно до цього ж Закону, особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань вважається біженцем згідно з Законом України Про біженців.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Суд вважає, що позивач не довів суду обставини, якими Він обґрунтовує свої позовні вимоги.

Позивач не навів суду конкретних фактів, про наявність утисків щодо нього особисто, або дискримінації його за ознаками що відповідали б вимогам абзацу другого статті 1 закону України Про біженців.

Також суд приходить до висновку, що військові дії в державі, з якої вибув позивач в Україну та неможливість працювати, відсутність житла, не є умовою для вирішення питання про надання статусу біженця такій особі. Таке посилання позивача на ситуацію в Нагорному Карабаху є не встановленим фактом і не може вважатися належним доказом при встановленні обставин, які оцінюються при вирішення питання про надання статусу біженця особі.

На думку суду, спірне рішення є конкретним, оскільки позивачу відмовлено у наданні статусу біженця відповідно до абзацу 5 статті 10 зазначеного Закону як особі, стосовно якої не встановлено умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону.

Пунктом 1 частини 2 статті 18 Закону України Про біженців передбачено, що обов'язком особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця є, зокрема, подання до відповідного органу міграційної служби відомостей, необхідні для вирішення питання щодо надання такого статусу.

Відповідно до Позиції ООН Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Обов'язок надання доказів на користь повідомлених фактів покладаються на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, позивач повинен доводити достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Позивачем та його представником не доведено обставин щодо загрози його життю та здоровю у розумінні Закону України Про біженців.

На підставі викладеного, суд вважає, що політичне підґрунтя еміграції позивача з країни громадської належності є безпідставним і при поверненні на батьківщину його життю ніщо не загрожуватиме.

Відповідно до частини 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до абзацу 7 статті 11 Закону України Про біженцівдо заяви про надання статусу біженця додаються документи, які посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця.

Проте позивачем не надано жодного документу, який би міг підтвердити зв'язок між описаними ним подіями та політичними переконаннями.

ОСОБА_7 комітетом України у справах національностей та релігій 23 листопада 2007 року було винесено рішення № 1049 про відмову в наданні статусу біженця ОСОБА_3 ОСОБА_6 відповідно до абзацу 5 ст. 10 Закону України Про біженців, як особі стосовно якої встановлено, що переслідування за політичні переконання відсутні.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд прийшов до висновку, що суб'єкт владних повноважень - ОСОБА_7 комітет України у справах національностей та релігій прийняв рішення про відмову в наданні статусу біженця відповідно до абзацу 5 ст. 10 Закону України Про біженцівна підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України і тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 1, 10 Закону України Про біженців, ст.ст. 2, 71, 159 -163 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог позивачу - ОСОБА_3 ОСОБА_6 про скасування рішення про відмову у наданні статусу біженця - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано. Якщо заяву про апеляційне оскарження було подано, але апеляційна скарга не була подана у встановлений строк, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції, який ухвалив постанову. Заява про апеляційне оскарження подається протягом 10-ти днів з дня складання постанови в повному обсязі. Якщо постанову було проголошено у відсутності особи, яка бере участь у справі, то строк подання заяви про апеляційне оскарження обчислюється з дня отримання нею копії постанови.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом 20-ти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Головуючий суддя Жуковська Л.А.

Судді Боймиструк С.В.

ОСОБА_2

Постанова складена в повному обсязі 12 травня 2010 р.