Справа № 2а-8144/10/1570
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2015-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2015 року м. Київ К/9991/28793/12

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Олексієнка М.М.,
Швеця В.В., -
розглянувши в касаційній інстанції в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання рішення нечинним та зобов'язання надати статус біженця, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2011 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2012 року,-

в с т а н о в и в :

У серпні 2010 року громадянин Афганістану ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом, у якому просив визнати протиправним рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 21 липня 2010 року № 13-10 про відмову у наданні йому статусу біженця в Україні, зобов'язати відповідача надати такий статус.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2012 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, просить скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2011 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2012 року і задовольнити позовні вимоги.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За змістом частини 2 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Афганістану, за національністю хазара, за віросповіданням мусульманин-шиїт.

20 квітня 2009 року позивач вилетів літаком із Афганістану (Кабул) до Азербайджану (Баку), потім до Росії (Москва), де пробув 10 днів. Кордон з Україною він перетнув нелегально.

20 травня 2009 року ОСОБА_1 звернувся до Управління міграційної служби в Одеській області із заявою про надання йому статусу біженця в Україні, посилаючись на побоювання переслідування його з боку талібів, оскільки його батько працював у Народній Армії кухарем та після стеження за ним останніми був убитий, як і його матір.

Управління міграційної служби в Одеській області, після проведення відповідної процедури, 28 вересня 2009 року ухвалило висновок за доцільне відмовити ОСОБА_1 в наданні статусу біженця в Україні, встановивши, що останній на підтвердження своєї позиції не надав жодного обґрунтованого доказу побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Маршрут позивача пролягав через Азербайджан та Росію, які були для нього безпечними країнами, але правом на отримання статусу біженця у першій безпечній країні він не скористався.

Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій від 21 липня 2010 року № 13-10 підтримано висновок Управління міграційної служби в Одеській області, відмовлено ОСОБА_1 в наданні статусу біженця у відповідності до абзацу 5 статті 10 Закону України «Про біженців» від 21 червня 2001 року № 2557-III (далі - Закон № 2557-III), як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом 2 статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно абзацу 2 статті 1 Закону № 2557-ІІІ (в редакції, чинній на час прийняття оспорюваного рішення) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

За змістом абзацу 5 статті 10 Закону № 2557-III статус біженця не надається особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, передбачених абзацом 2 статті 1 цього Закону.

У статті 11 Закону № 2557-III передбачено, що до заяви про надання статусу біженця крім документів, які посвідчують особу заявника, також додаються документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для набуття ним статусу біженця.

У відповідності до частини 6 статті 12 Закону № 2557-III рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, передбачені абзацом 2 статті 1 цього Закону, а також коли заяви носять характер зловживання, тобто якщо заявник з метою набуття статусу біженця видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у наданні статусу біженця у зв'язку з відсутністю умов, передбачених для набуття статусу біженця абзацом 2 статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, суди попередніх інстанцій встановили відсутність фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, дійшовши вірного висновку про відсутність правових підстав для визнання протиправним рішення відповідача від 21 липня 2010 року № 13-10.

Відповідно до частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За таких обставин колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, оскільки постанова Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2011 року та ухвала Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2012 року прийняті з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги висновки судів не спростовують.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2011 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання рішення нечинним та зобов'язання надати статус біженця - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Штульман І.В.

Судді: Олексієнко М.М.

Швець В.В.