Справа № 810/1219/15
Суддя: Виноградова О.І.
Дата ухвалення: 2015-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2015 року 810/1219/15

Суддя Київського окружного адміністративного суду Виноградова О.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Трестбуд-1" до Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

26 березня 2015 р. до Київського окружного адміністративного суду звернулося товариство з обмеженою відповідальністю "Трестбуд-1" (далі - позивач) з позовом до Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області (далі - відповідач) про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем було протиправно в односторонньому порядку розірвано договір про визнання електронних документів укладений з позивачем. Стверджує, що відповідач не мав належних правових підстав для вчинення зазначених дій.

Відповідач позов не визнав, подав до суду письмові заперечення, в яких у задоволенні позову просив відмовити посилаючись на те, що договір було розірвано правомірно. Вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню (а.с. 60-61).

Представниками сторін було подано суду клопотання, у яких вони просили розглянути справу без участі їх представників, у порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, клопотання сторін, суд не знаходить перешкод для розгляду справи та вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, без участі повноважних представників сторін відповідно до приписів ч. 4 ст. 122 КАС України за наявними в ній матеріалами.

Суд, дослідивши наявні матеріали справи, встановив таке.

3 вересня 2014 р. позивач зареєстрований як юридична особа, що підтверджується копією витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (а.с. 32-36).

17 вересня 2014 р. між позивачем та відповідачем було укладено договір про визнання електронних документів № 2 (далі - договір № 2).

У цей же день зазначений договір було прийнято відповідачем, що підтверджується квитанцією № 2 (а.с. 13).

Відповідно до п. 1.1 ч. 3 названого договору позивач взяв на себе зобов'язання надсилати до відповідача податкові документи в електронному вигляді у форматі (стандарті), затвердженому ДПА України.

Згідно з п. 3.1 ч. 3 договору № 2 відповідач взяв на себе зобов'язання забезпечити приймання податкових документів позивача в електронному вигляді у терміни, визначені законодавством для податкових документів в паперовому вигляді, та їх комп'ютерну обробку.

На виконання умов договору 20, 23 та 25 березня 2015 р. позивачем до відповідача було подано декларацію з податку на додану вартість. Проте, відповідачем зазначені декларації прийнято не було з посиланням на заборону прийому звітності по електронній пошті через можливу відсутність договору з ДФСУ (а.с. 15-18).

Крім того, листом від 20 березня 2015 р. № 3916/10/10-13-11-02-10 відповідач повідомив про те, що ним в односторонньому порядку було розірвано договір № 2 через зміну платником місця реєстрації та починаючи з 18 лютого 2015 р. припинено прийом електроних документів позивача (а.с. 23).

Спірні правовідносини врегульовані Податковим кодексом України від 2 грудня 2010 р. № 2756-VI (далі - ПК України).

Відповідно до вимог п. 49.1. ст. 49 ПК України податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків.

Згідно з вимогами п. 49.2. ст. 49 ПК України платник податків зобов'язаний за кожний встановлений цим Кодексом звітний період, в якому виникають об'єкти оподаткування, або у разі наявності показників, які підлягають декларуванню, відповідно до вимог цього Кодексу подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є.

Як убачається з п. 49.3. ст. 49 ПК України, податкова декларація подається за вибором платника податків, якщо інше не передбачено цим Кодексом, в один із таких способів:

а) особисто платником податків або уповноваженою на це особою;

б) надсилається поштою з повідомленням про вручення та з описом вкладення;

в) засобами електронного зв'язку в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

Відповідно до вимог п. 49.8. ст. 49 ПК України прийняття податкової декларації є обов'язком контролюючого органу. Під час прийняття податкової декларації уповноважена посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана перевірити наявність та достовірність заповнення всіх обов'язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу. Інші показники, зазначені в податковій декларації платника податків, до її прийняття перевірці не підлягають.

Згідно з вимогами п. 49.9. ст 49 ПК України за умови дотримання платником податків вимог цієї статті посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана зареєструвати податкову декларацію платника датою її фактичного отримання контролюючим органом.

Як убачається з п. 49.10. ст. 49 ПК України, відмова посадової особи контролюючого органу прийняти податкову декларацію з будь-яких причин, не визначених цією статтею, у тому числі висунення будь-яких не визначених цією статтею передумов щодо такого прийняття (включаючи зміну показників такої податкової декларації, зменшення або скасування від'ємного значення об'єктів оподаткування, сум бюджетних відшкодувань, незаконного збільшення податкових зобов'язань тощо) забороняється.

Відповідно до вимог п. 49.12. ст. 49 ПК України у разі отримання відмови контролюючого органу у прийнятті податкової декларації платник податків має право: подати податкову декларацію та сплатити штраф у разі порушення строку її подання; оскаржити рішення контролюючого органу у порядку, передбаченому ст. 56 цього Кодексу.

Згідно з вимогами п. 49.13. ст. 49 ПК України у разі якщо в установленому законодавством порядку буде встановлено факт неправомірної відмови контролюючим органом (посадовою особою) у прийнятті податкової декларації, остання вважається прийнятою у день її фактичного отримання контролюючим органом.

Наявні матеріали справи свідчать про таке.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо розірвання в односторонньому порядку договору про визнання електронних документів від 17 вересня 2014 р. № 2 слід зазначити наступне.

Як вже зазначалося, 17 вересня 2014 р. між позивачем і відповідачем будо укладено договір № 2 (а.с. 6-12).

У цей же день зазначений договір було прийнято відповідачем, що підтверджується квитанцією № 2 (а.с. 13).

26 січня 2015 р. відповідачем на адресу оперативного управління ДПІ у Києво-Святошинському районі Київської області було направлено запит на встановлення місцезнаходження позивача № 225.

В даному запиті, в розділі «мета або причина проведення заходів щодо встановлення місцезнаходження суб'єкта господарування» зазначено, що підставою для проведення таких заходів, нібито є акт перевірки місцезнаходження платника податків від 26 січня 2015 р. № 238/10-13-15-01.

Проте, копію акта 238/10-13-15-01 відповідачем суду надано не було.

Наведене свідчить, що у відповідача не було жодних правових підстав для виготовлення та направлення на адресу оперативного управління ДПІ у Києво-Святошинському районі Київської області запиту на встановлення місцезнаходження позивача № 225.

4 лютого 2015 р. за результатами перевірки оперативним управлінням ДПІ у Києво-Святошинському районі Київської області було видано довідку про встановлення місцезнаходження (місця проживання) платника податків № 801/, у п. 3 якої було зазначено, що місцезнаходження позивача не встановлено (а.с. 81).

10 лютого 2015 р., на підставі довідки № 801/, відповідачем було виготовлено повідомлення про відсутність позивача за місцем знаходженням № 176 (а.с. 82).

У подальшому, 18 лютого 2015 р. на підставі п. 4 ч. 6 договору № 2 відповідачем в односторонньому порядку було розірвано зазначений договір через зміну платником місця реєстрації та припинено прийом електроних документів позивача (а.с. 23).

Проте, оскільки, у відповідача не було жодних правових підстав для встановлення місцязнаходження позивача, то складання повідомлення про відсутність позивача за місцезнаходження було вчинено за відсутності законних підстав.

Крім того, відсутність позивача за місцезнаходженням спростовується наявним в матеріалах справи витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (а.с. 32-36).

Зокрема, як убачається з пункту місцезнаходження юридичної особи, місцезнаходженням позивача станом на 25 березня 2015 р. є: 08154, Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Громова, буд. 4 (та сама адреса, що зазначена в договорі № 2) (а.с. 32).

Зазначена у витязі інформація підтверджена державним реєстратором реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області Онищенко Д.В. (а.с. 35).

Наведене свідчить, що місцезнаходження позивача не змінювалось, а отже жодних правових підстав для розірвання договору № 2 у відповідача не було.

Щодо позовних вимог про зобов'язання працівників відповідача повно та всебічно виконувати свої службові обов'язки при встановленні місцезнаходження платника податків згідно наказу ДПА України від 17 травня 2010 р. № 336 «Про затвердження Положення про організацію взаємодії підрозділів податкової міліції з іншими структурними підрозділами органів державної податкової служби для встановлення місцезнаходження платника податків», (зі складанням акта проведення такої дії за участі позивача) слід зазначити наступне.

Адміністративний суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача. Це означає, що захист прав, свобод та інтересів осіб є наступним і як передумову цього передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Судове рішення має бути наслідком чинного правового регулювання. Воно не може обмежувати волю суб'єкта владних повноважень в майбутньому, оскільки обставини, за яких це волевиявлення може бути здійснено та підстави для його здійснення, ще не настали.

Таким чином, прийняття судом рішення щодо захисту прав та інтересів осіб на майбутнє, лише виходячи з презумпції порушення їх в майбутньому, є безпідставним.

Суд вважає, що задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права, свободи чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин. Право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушено відповідачем саме в спірних публічно-правових відносинах.

Враховуючи, що зазначені позовні вимоги звернено на майбутнє та є втручанням у дискреційні повноваження відповідача, в цій частині адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як убачається з ч. 2 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім розгляду справ про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкту владних повноважень.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суб'єкт владних повноважень повинен надати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Проте, відповідачем цього зроблено не було. Зокрема, не було надано суду належних доказів, які б свідчили про правомірність вчинених ним дій, які оскаржуються в межах даної адміністративної справи.

Разом з тим, судом не можуть бути взяті до уваги посилання відповідача на те, що 26 березня 2015 р. між ним та позивачем було укладено новий договір про визнання електронних документів, після укладення якого податкова звітність позивача успішно приймається, оскільки підписання нового договору жодним чином не поновлює порушені права позивача під час розірвання попереднього договору.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги в частині визнання протиправними дій відповідача щодо розірвання в односторонньому порядку договору про визнання електронних документів від 17 вересня 2014 р. № 2.

Водночас, є необґрунтованими та не підлягають задоволенню позовні вимоги викладені в п. 2 прохальної частини позовної заяви (а.с. 5), оскільки вони спрямовані на майбутнє та є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 94 КАС України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст. ст. 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159 - 163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

п о с т а н о в и в:

позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області щодо розірвання в односторонньому порядку договору про визнання електронних документів товариства з обмеженою відповідальністю "Трестбуд-1" від 17 вересня 2014 р. № 2.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь товариства з обмеженою відповідальністю " Трестбуд-1" () сплачений судовий збір у сумі 36 (тридцять шість) грн 54 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Виноградова О.І.