Справа № 2а/1515/150/12
Суддя: Запорожан Д.В.
Дата ухвалення: 2015-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2015 р.м.ОдесаСправа № 2а/1515/150/12

Категорія: 2.1 Головуючий в 1 інстанції: Рудніцький Віктор Анатолійович

Одеський апеляційний адміністративний суд, у складі:

головуючого судді - Запорожана Д.В.,

судді - Шеметенко Л.П.,

судді - Кравця О.О.

при секретарі: Топор О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 лютого 2012 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Березівського районного відділу головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області і головного управління державної казначейської служби Україні в Одеській області про визнання дій протиправними, скасування протоколів та стягнення шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Березівського РВ ГУ МВС України в Одеській області і ГУ ДКС Україні в Одеській області про визнання неправомірними дій відповідачів щодо адміністративного затримання позивачки 31 березня 2010 року; визнання незаконним та скасування протоколу про адміністративне затримання позивача від 31 березня 2010 року; стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі 70000 грн. та матеріальної шкоди в сумі 190 грн. внаслідок адміністративного затримання позивача 31 березня 2012 року; визнання неправомірними дій відповідача щодо адміністративного затримання позивача 21 червня 2012 року та утримання позивача під адміністративним арештом з 21 по 24 червня 2010 року; визнання незаконним та скасування протоколу про адміністративне затримання позивача від 21 червня 2010 року; стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі 300000 грн. та матеріальної шкоди в сумі 48,45 грн. внаслідок адміністративного затримання позивача 21 червня 2010 року.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтувала незаконністю спірних дій, протоколів та наявністю шкоди.

Постановою Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 лютого 2012 року у задоволенні вищенаведеного позову було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вищенаведене рішення як таке, що прийнято з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права і прийняти нову постанову, якою задовольнити позов у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з повної необґрунтованості даного позову та відсутності підстав для його часткового задоволення.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Березівського районного суду Одеської області від 31.03.2010 року по справі №3-168/10, позивачку було визнано винною у вчиненні правопорушень передбачених статтями 173, 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення (КУпАП) та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді адміністративного арешту строком на 15 діб.

Після проголошення судом вказаної постанови позивачка з будівлі суду була доставлена працівниками відповідача до чергової частини Березівського РВ ГУ МВС, а звідти до Березівської районної лікарні для медичного огляду в зв'язку з її скаргами на стан здоров'я.

За результатами медичного огляду було отримано висновок про можливість утримання позивачки в умовах ІТТ, і вона була доставлена до Березівського РВ, де був складений протокол її адміністративного затримання із поміщенням до ІТТ Березівського РВ для відбування строку адміністративного арешту.

12 квітня 2010 року позивачку в зв'язку з погіршенням стану здоров'я було госпіталізовано до Березівської районної лікарні, де вона знаходилася на стаціонарному лікуванні до 20 квітня 2010 року.

21 червня 2010 року позивачка знову була затримана та поміщена до ІТТ Березівського РВ для продовження відбування строку адміністративного арешту за постановою Березівського районного суду Одеської області від 31 березня 2010 року, який залишився невідбутим внаслідок госпіталізації позивачки 12 квітня 2010 року до лікарні. Звільнена позивач з-під адміністративного арешту була 24 червня 2010 року.

Статтями 326 та 327 КУпАП встановлено, що постанова районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду (судді) про застосування адміністративного арешту виконується негайно після її винесення. Осіб, підданих адміністративному арешту, тримають під вартою в місцях, що їх визначають органи внутрішніх справ. При виконанні постанови про застосування адміністративного арешту арештовані піддаються особистому оглядові. Строк адміністративного затримання зараховується до строку адміністративного арешту. Відбування адміністративного арешту провадиться за правилами, встановленими законами України.

Таким чином, встановлення стану здоров'я затриманого з метою з'ясування можливості відбування ним адміністративного покарання, особливо при наявності відповідних скарг затриманого, є обов'язковим з точки зору забезпечення прав особи на медичну допомогу.

Про обов'язковість такого медичного огляду зазначено в п.2.3 Положення про спеціальний приймальник для утримання осіб, підданих адміністративному арешту, затвердженого наказом МВС України №552 від 18 вересня 1992 року.

Отже, доставка позивача працівниками Березівського РВ 31 березня 2010 року до Березівської районної лікарні для проведення медичного огляду з метою з'ясування можливості відбування нею адміністративного арешту не може вважати незаконною.

При цьому, за змістом частини 5 статті 263 КУпАП строком адміністративного затримання є строк, коли правопорушник був доставлений для складання протоколу затримання, а не строк початку доставки правопорушника для складання протоколу, які можуть не збігатися один з одним.

Відповідно до змісту протоколу адміністративного затримання позивачки від 31 березня 2010 року, час 17 година 00 хвилин, з яким не погоджується позивач, є часом доставлення позивача до службового приміщення чергової частини Березівського РВ.

Отже, твердження позивачки про те, що в протоколі її адміністративного затримання від 31 березня 2010 року працівники міліції повинні були вказати час, коли її почали доставляти до Березівського РВ з приміщення суду, не ґрунтуються на законі.

На підставі вищенаведеного, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивачки щодо визнання неправомірними дій відповідача щодо її адміністративного затримання 31 березня 2010 року та про стягнення на її користь моральної шкоди в розмірі 70000 грн. та матеріальної шкоди в сумі 190 грн. внаслідок її адміністративного затримання.

Що стосується правомірності, здійсненого відповідачем адміністративного затримання позивачки 21 червня 2010 року та утримання позивача під адміністративним арештом з 21 по 24 червня 2010 року, колегія суддів зазначає наступне.

Передбачені пунктом 2.3 Положення №552 дії вчиняються адміністрацією спецприймальника ще на стадії прийняття адмінарештованого для відбування адмінарешту. Виявлення на цій стадії неможливості знаходження особи під вартою внаслідок стану її здоров'я зобов'язує адміністрацію спецприймальника направити хворого адмінарештованого до лікарні, а після його одужання забезпечити виконання судового рішення про застосування адмінарешту.

Аналіз п.2.3 Положення №552 дає підстави для висновку, що передбачена цим пунктом можливість поміщення особи після одужання до спецприймальника для відбуття адмінарешту, пов'язана з тим, що постанова суду про адмінарешт не була звернута до виконання внаслідок стану здоров'я порушника.

Однак, враховуючи те, що постанова Березівського районного суду Одеської області від 31 березня 2010 року була звернута до виконання, і позивачка була поміщення до ІТТ Березівського РВ 31 березня 2010 року, де знаходилась під арештом до 12 квітня 2010 року, колегія суддів вважає, що п.2.3 Положення №552 до спірних правовідносин застосуванню не підлягає.

При цьому, законодавство України не містить норм, які б призупиняли перебіг строку адміністративного арешту на строк перебування затриманого на стаціонарному лікуванні внаслідок захворювання, що виникло під час такого арешту.

Відповідно до ч.7 ст. 9 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Згідно ч.2 та ч.3 ст.43 Кримінально-виконавчого кодексу України у строк відбування покарання зараховується час, протягом якого засуджений не працював з поважних причин; у строк відбування покарання не зараховується час хвороби, викликаної алкогольним, наркотичним або токсичним сп'янінням або діями, пов'язаними з ним, грубим порушенням правил техніки безпеки, умисним заподіянням собі тілесних ушкоджень.

У зв'язку з тим, що оскільки докази того, що госпіталізація позивача на стаціонарне лікування до Березівської районної лікарні з 12 по 20 квітня 2010 року викликана алкогольним, наркотичним сп'янінням або навмисним заподіяння шкоди своєму здоров'ю, відсутні, а також враховуючи, що строк адмінарешту позивачки спливав 15 квітня 2010 року, у відповідача не було правових підстав для повторного адміністративного затримання позивача 21 червня 2010 року.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом статей 23 та 1167 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок душевних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної) прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Отже, позивачці було заподіяно протиправними діями РВ моральну шкоду.

Вищенаведені висновки викладені в чинній ухвалі Вищого адміністративного суду України від 11 грудня 2014 року (дана справа) /т. 3, а.с. 264-268/.

Однак, суд касаційної інстанції, тією ж ухвалою, дійшов висновку про те, що матеріали справи не містять жодного обґрунтування суми у 25000 гривень (яку присудив суд за наслідками розгляду даної справи) моральної шкоди позивачки.

З метою з'ясування зазначеної обставини судом апеляційної інстанції ухвалою від 22 січня 2015 року було запропоновано позивачці пояснити з чого вона виходила визначаючи розмір моральної шкоди та надати належні та допустимі докази на підтвердження такого.

Пояснення позивачки не містять будь-яких міркувань щодо обгрунтування розміру моральної шкоди.

Отже, обставинами справи не підтверджено та позивачкою не надано належних обґрунтувань, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір заявленої до відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до підпункту 2 частити третьої статті 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Діючим законодавством України не визначено будь-якої певної шкали для визначення розміру складових моральної шкоди (глибина моральних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого тощо). Не мається будь-якого їхнього еквіваленту у грошових одиницях.

Отже, суд визначаючи розмір моральної шкоди повинен виходити з власних оціночних понять щодо достатності та обґрунтованості.

Мінімальна заробітна плата на час вищенаведеного затримання позивачки була 884 гривні (2010 рік), однак відшкодування вона буде получати у 2015 році, отже на думку суду позивачка повинна отримати за чотири дні безпідставного затримання 1218 (мінімальна заробітна плата за 2015 рік) гривень за кожний день затримання (4872 гривень). Тобто, за кожний день безпідставного утримання під вартою суму, яку особа мінімально отримує за місяць роботи, що є на думку суду розумно та справедливо.

В той же час, колегія суддів не знаходить достатніх підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди у вигляді витрат на придбання ліків на суму 48,45 грн., оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували наявність причинного зв'язку між допущеним відповідачем порушенням та витратами позивача на придбання саме тих ліків, чеки на які долучені позивачем до справи /а.с.59/.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка за весь строк розгляду справи у судах (більш ніж п'ять років) понесла 465 гривень судових витрат (прибуття до суду тощо).

Частиною 3 ст. 94 КАС України передбачено, що якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Отже, з урахуванням вищенаведених норм, вищенаведені витрати підлягають у розмірі 2,87 гривень.

Пунктом 4 ст. 202 КАС України передбачено, що підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції допустив вищенаведені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення даної справи по суті, внаслідок чого його постанова підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення даного позову.

Керуючись ст. ст. 195, 197, 198, 202, 205, 207 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 лютого 2012 року - скасувати.

Прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати дії Березівського районного відділу головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області щодо адміністративного затримання ОСОБА_1 21 червня 2010 року та утримання її під адміністративним арештом з 21 по 24 червня 2010 року - протиправними.

Стягнути з державного бюджету України на користь ОСОБА_1 4872 гривень моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Присудити ОСОБА_1 з Державного бюджету України 2,87 гривень понесених нею судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі.

Постанова у повному обсязі виготовлена 25 травня 2015 року

Головуючий /Д.В. Запорожан/

Судді /Л.П. Шеметенко/

/О.О. Кравець/