Справа № 2а-7625/11/2670
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2015-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" травня 2015 р. м. Київ К/800/15056/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі :

Пасічник С.С.,

Кочана В.М.,

Швеця В.В.,

за участю секретаря Лопушенко О.В.,

за участю: позивача - ОСОБА_4 та представників відповідача - Німчука Р.В. та Бударіна М.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 09 листопада 2011 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 07 серпня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Апарату Ради національної безпеки та оборони України про визнання дій незаконними, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А :

В травні 2011 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Апарату Ради національної безпеки та оборони України (далі - РНБО України), в якому просив визнати незаконними дії щодо його звільнення та поновити його на посаді із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також відшкодувати моральну шкоду.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 зазначив, що вважає своє звільнення проведеним з порушенням процедури, визначеної Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.11.2011р., залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07.08.2012р. та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19.03.2014р., в задоволенні позову відмовлено.

При цьому, відмовляючи в задоволенні позову, суди прийшли до висновку, що при звільненні позивача з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, відповідач дотримався всіх передбачених чинним законодавством України норм, які регулюють порядок проведення звільнення працівників.

Постановою Верховного Суду України від 10.03.2015р. заяву ОСОБА_4 задоволено частково; ухвалу Вищого адміністративного суду України від 19.03.2014р. скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Колегія ж суддів Вищого адміністративного суду України, здійснивши касаційний перегляд справи, вказує на таке.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 обіймав посаду заступника керівника управління фінансової безпеки - завідувача відділу фінансової безпеки і детінізації економіки Департаменту з питань економічної, соціальної та екологічної безпеки Апарату РНБО України, віднесену до ІІ категорії посад державних службовців, та мав 4 ранг державного службовця.

13.04.2011р. позивача було письмово попереджено про наступне звільнення з посади на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації праці, скороченням посад та ліквідацією Департаменту з питань економічної, соціальної та екологічної безпеки, згідно з розпорядженням Секретаря РНБО України від 08.04.2011р. №37/2011 «Про виконання Указу Президента України від 05.04.2011р. №353/2011».

Згідно з розпорядженням Секретаря РНБО України від 10.06.2011р. №394/2011 позивачу надана відпустка строком до 16.07.2011р. з наступним звільненням із займаної посади.

Таким чином, трудовий договір позивача з відповідачем був розірваний 16.07.2011р.

Крім того, відповідачем до профспілкового комітету Апарату РНБО України скеровувався лист від 06.04.2011р. №1217-557-12-8 з інформацією щодо майбутнього скорочення працівників Апарату РНБО України та приведення штатного розпису у відповідність до Указу Президента України від 05.04.2011р. №353/2011р., відповідно до якого, в свою чергу, Президент України, як Голова РНБО України, затвердив граничну чисельність працівників Апарату РНБО України у кількості 90 штатних одиниць, визначив нову структуру Апарату РНБО України та доручив Секретареві РНБО України низку заходів.

В подальшому, відповідачем на розгляд профспілкового комітету відповідно до статті 43 КЗпП України внесено подання зі списком членів профспілки (одним з яких був позивач) для падання згоди на їх звільнення відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, яке було погоджено на засіданні профспілкового комітету Апарату РНБО України 01.06.2011р. (протокол №13).

Звільнення позивача, як члена профкому первинної профспілкової організації Апарату РНБО України, було погоджено також й постановою Президії Київського міського комітету профспілки працівників державних установ міста Києва від 03.06.2011р. №4.2.

Вважаючи, що діями відповідача порушено його права, ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом у даній справі.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті визначено в Законі України "Про державну службу" від 16.12.1993р. №3723-XII й за змістом статті 30 Закону України "Про державну службу" державна служба може бути припинена, в тому числі, за загальними підставами, передбаченими КЗпП України.

Статтею 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Стаття ж 5-1 КЗпП України закріплює гарантії забезпечення права громадян на працю та передбачає, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому, частиною 2 цієї ж статті встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (ч.1 ст.43 КЗпП України).

Відповідно ж до ч.1 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Водночас, згідно із ч.3 ст.49-2 КЗпП України власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

За змістом п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді спорів про звільнення за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України необхідно з'ясувати, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, зокрема, щодо того, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Проте, при розгляді даної справи, суди попередніх інстанцій свій висновок про відсутність в Апараті РНБО України вакантних посад, які відповідно до своєї кваліфікації міг обіймати позивач, обґрунтували лише наявною в матеріалах справи довідкою відділу кадрів Апарату РНБО України, не досліджуючи по суті вказане питання як таке.

До того ж, відповідно до вказаної довідки на час звільнення позивача в Апараті РНБО України була вакантною посада прес-секретаря, проте, як питання можливості зайняття вказаної посади позивачем, так і питання запропонування відповідачем йому такої посади, судами були залишені поза увагою, не перевірялись та не встановлювались, на чому наголошував і Верховний Суд України в своїй постанові від 10.03.2015р., скасовуючи ухвалу Вищого адміністративного суду України від 19.03.2014р.

Відповідно до статті 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За правилами частини 2 статті 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Зважаючи на те, що допущені судами першої та апеляційної інстанцій порушення норм процесуального права не можуть бути усунуті судом касаційної інстанції, який процесуальним законом позбавлений можливості досліджувати докази і встановлювати обставини, судові рішення підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, якому слід дослідити вищевказані обставини і прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись статтями 210, 220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 09 листопада 2011 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 07 серпня 2012 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Пасічник С.С.

Кочан В.М.

Швець В.В.