Справа № 826/12574/14
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2015-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2015 року м. Київ К/800/5480/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко Я.Л., Головчук С.В., Мойсюка М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 вересня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві, в якому просила визнати бездіяльність державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві ОСОБА_6 по ненаданню відповіді на її заяву від 16 травня 2014 року протиправною (незаконною), зобов'язати відповідача розглянути заяву ОСОБА_4 від 16 травня 2014 року про зняття арешту на майно та надати відповідь на неї.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 19 травня 2014 року звернулася до Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві із заявою про зняття арешту з її майна, яку відповідач в порушення вимог частини 2 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» не розглянув та відповіді на вказану заяву не надав.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 вересня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2015 року, позивачу відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким вимоги позивача задовольнити.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 26 лютого 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Макаренко Л.А. вчинено виконавчий напис № 610, яким запропоновано звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_4 та була передана позивачем в іпотеку, як майновим поручителем ОСОБА_8 за договором іпотеки. За рахунок коштів, отриманих від реалізації зазначеної квартири, запропоновано задовольнити вимоги кредитора - Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку» у сумі невиплачених в строк коштів на підставі кредитного договору, укладеного між Акціонерним банком «Банк регіонального розвитку» та ОСОБА_8

04 березня 2009 року головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві Проц B.C. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису № 610, виданого 26 лютого 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Макаренко Л.А. про стягнення з ОСОБА_4 на користь АБ «Банк регіонального розвитку» боргу в сумі 570 495,97 доларів США за рахунок заставленого майна, а саме, квартири АДРЕСА_1.

Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві Проца B.C. від 12 листопада 2013 року ВП № 11687956 виконавчий документ про стягнення з ОСОБА_4 на користь АБ «Банк регіонального розвитку» боргу в сумі 570 495,97 доларів США за рахунок заставленого майна, а саме, квартири АДРЕСА_1, повернуто стягувачу, постанову про стягнення виконавчого збору винесено в окреме провадження.

Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві Проца B.C. від 26 лютого 2014 року ВП № 42274772 відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню постанови Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві від 12 листопада 2013 року ВП № 11687956 про стягнення з ОСОБА_4 на користь Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві виконавчого збору у розмірі 57 049,59 доларів США.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 березня 2014 року у справі № 826/2636/14 постанову державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві Проца B.C. від 26 лютого 2014 року ВП № 42274772 скасовано.

У зв'язку з наведеним, постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві Проца B.C. від 08 травня 2014 року ВП № 42274772 виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_4 виконавчого збору у розмірі 57 049, 59 доларів США закінчено на підставі пункту 4 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження».

19 травня 2014 року ОСОБА_4 звернулась до відповідача із заявою від 16 травня 2014 року про зняття арешту з її нерухомого майна у зв'язку із закінченням виконавчого провадження.

Вважаючи що відповідач допустив бездіяльність щодо не розгляду та не надання відповіді на вищевказану заяву, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи позивачу у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що наведені в обґрунтування позовних вимог доводи позивача спростовуються листом від 26 травня 2014 року № ДВ-3, яким позивачу надано відповідь на її заяву від 16 травня 2014 року.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, регулюються Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606.

Відповідно до статті 1 вищевказаного Закону, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За правилами частини 1 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до частини 2 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець, зокрема, розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження і їхні клопотання.

Як було встановлено судами попередніх інстанцій, на заяву позивача від 16 травня 2014 року державний виконавець надав відповідь листом від 26 травня 2014 року №ДВ-3, який згідно журналу реєстрації вихідної кореспонденції було направлено позивачу поштою 26 травня 2014 року, а тому вірними є висновки судів попередніх інстанцій про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судами при розгляді справи допущені порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Тому колегія суддів, перевіривши у межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, приходить до висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 вересня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.Л. Іваненко

Судді: С.В. Головчук

М.І. Мойсюк