Справа № 2а/1909/251/12, 1909/2721/12
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2015-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2015 р. Справа № 4483/13/876
Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Заверухи О.Б., Курильця А.Р.,

за участі секретаря - Ратушної М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Великобережецької сільської ради Кременецького району Тернопільської області на постанову Кременецького районного суду Тернопільської області від 08 лютого 2013 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроконд» та ОСОБА_1 до Великобережецької сільської ради Кременецького району Тернопільської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Кременецьке районне лісогосподарське підприємством «Кремліс», про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2012 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Агроконд» (далі - ТОВ) та ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом до Великобережецької сільської ради Кременецького району Тернопільської області (далі - Сільська рада) в якому просили поновити строк звернення до суду та визнати нечинним та скасувати рішення відповідача від 12.08.2010 №756 «Про надання дозволу Кременецькому районному лісогосподарському підприємству «Кремліс» на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в постійне користування» (далі - Рішення), яким третій особі надано дозвіл на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування нежитлової будівлі (далі - Нежитлова будівля) в АДРЕСА_1 розміром 0,2643га в постійне користування за рахунок земель не наданих у власність або постійне користування в межах населених пунктів, в т.ч. під господарськими будівлями і дворами.

В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що земельна ділянка, яку відповідач має намір передати в постійне користування Кременецького районного лісогосподарського підприємства «Кремліс» (далі - ЛГП) безпосередньо межує із нежитловим приміщенням консервного заводу в АДРЕСА_2 (далі - Консервний завод), яке перебуває у власності ОСОБА_1, включає в себе проїзд загального користування, який забезпечує під'їзд до цього приміщення та до комплексу нежитлових будівель (бродильний цех, тарний склад вина, винний цех) по АДРЕСА_3 в цьому ж селі (далі - Нежитлові будівлі), які належать ТОВ, із цієї ж вулиці. Іншого проїзду (під'їзду) до вказаного нерухомого майна немає. Додатково, передання даної земельної ділянки в постійне користування ЛГП позбавляє ОСОБА_1 права на отримання земельної ділянки, необхідної для обслуговування Консервного заводу. В разі реалізації Рішення повністю заблокується робота ТОВ.

Постановою Кременецького районного суду Тернопільської області від 08 лютого 2013 року у справі №2а-1909/251/12 позов задоволено.

Постанову оскаржив відповідач, який в апеляційній скарзі просить її скасувати та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ЛГП відведена вільна земельна ділянка для обслуговування Нежитлової будівлі (вагової (прохідної), а також для облаштування стоянки і ремонту вантажних автомобілів. ОСОБА_1 набув право власності на Консервний завод лише 21.02.2011. Спірна земельна ділянка не може перекривати спільний заїзд, оскільки на момент прийняття Рішення ним користувалося ЛГП і зрідка інші підприємці, нерухоме майно яких розташовано на спільній території. ТОВ облаштувало два інші заїзди на земельну ділянку, яка передана їм в оренду для обслуговування Нежитлових будівель. Відповідач і третя особа наголошували, що при зверненні ОСОБА_1 на землі надані ЛГП в межах заїзду буде накладено постійний і безоплатний сервітут згідно із статтями 98-100 Земельного кодексу України (далі - ЗК), а суд допустив припущення про можливість подальших спорів з цього приводу. Є помилковим висновок суду про необхідність погодження ЛГП межі з ОСОБА_1, позаяк такий не є суміжним землекористувачем. Розрахунок потреби площі земельної ділянки площею 0,4632га ОСОБА_1 виготовлено для обслуговування будівлі цеху та складу готової продукції (документів не подано), а не Консервного заводу.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до ч.1 ст.41 КАС України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що при винесенні Рішення Сільська рада не врахувала можливості встановлення земельного сервітуту на право проходу та проїзду транспортними засобами по існуючому проїзду, а встановлення такого після передачі земельної ділянки в постійне користування буде недоцільним. Позивачі мають право користування земельними ділянками необхідними для обслуговування свого нерухомого майна. З позивачами не було погоджено межі відведеної земельної ділянки.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції щодо визнання протиправним та скасування Рішення, однак вважає за необхідне зазначити наступне.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно із ч.4 ст.13 Основного Закону держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст.41).

Суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

У відповідності до ч.1 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Як передбачено ч.1 ст.2 цього ж Кодексу завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Із наведених положень убачається, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цим рішенням.

Таким чином, підставами для визнання актів недійсними, є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеної законом компетенції органу, який видав(затвердив) цей акт.

Суди, розглядаючи справи цієї категорії, повинні ураховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори залежно від установленого та на підставі закону.

Апеляційним судом, з врахуванням вставленого судом першої інстанції, встановлено, що відповідно до договорів купівлі-продажу від 23.10.2004 та 04.02.2005 ТОВ належать на праві власності Нежитлові будівлі. При цьому загальна площа бродильного цеху становить 697,8кв.м, тарного складу вина - 116,6кв.м та винного цеху - 550кв.м (а.с.13-21).

Для обслуговування Нежитлових будівель, у відповідності до договору оренди землі від 01.06.2007, ТОВ передана в оренду строком на 49 років земельна ділянка площею 1,5283га (а.с.25-31).

У власності ТОВ також перебуває в загальній кількості 23 одиниці вантажного транспорту та причепів (напівпричепів), які використовуються в господарській діяльності (а.с.68).

В процесі реалізації свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) від 28.01.2011 серії НОМЕР_1, ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 21.02.2011 на Консервний завод, загальною площею 1551,5кв.м (а.с.22-24).

ЛГП належить на праві власності (комунальна власність) Нежитлова будівля (колишня вагова (прохідна), загальною площею 56,9кв.м відповідно до однойменного свідоцтва від 20.05.2010 (а.с.61-62).

Все вказане вище нерухоме майно (а також інше нерухоме майно, яке там знаходиться та має власників) раніше створювало цілісний майновий комплекс, який використовувався колгоспом ім.Радянської Армії, а проїзд (під'їзд) на його територію здійснювався через спірний в'їзд (заїзд) з вул.Б.Хмельницького, що сторонами визначається та стверджується документально (а.с.32, 64-65).

Рішенням надано дозвіл ЛГП на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування Нежитлової будівлі, розміром 0,2643га в постійне користування за рахунок земель не наданих у власність або постійне користування в межах населених пунктів, в т.ч. під господарськими будівлями і дворами (а.с.11).

Площа вказаної земельної включає спірний в'їзд (заїзд) (а.с.32, 82).

Відповідно до ст.1 ЗК (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Чинний ЗК є одним із таких законів, норми якого встановлюють підстави набуття права на землю шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч.2 ст.116).

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з пунктами «а», «в» ст.12 ЗК до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

За змістом частин 1, 3 ст.66 цього ж Кодексу до земель промисловості належать землі, надані для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд промислових, гірничодобувних, транспортних та інших підприємств, їх під'їзних шляхів, інженерних мереж, адміністративно-побутових будівель, інших споруд.

Розміри земельних ділянок, що надаються для зазначених цілей, визначаються відповідно до затверджених в установленому порядку державних норм і проектної документації, а відведення земельних ділянок здійснюється з урахуванням черговості їх освоєння.

Приписами частин 1, 2 ст.92 ЗК регламентовано, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку, яке можуть набувати, зокрема, підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності.

Статтею 123 ЗК України визначено порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування.

Так, таке надання здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі, зокрема, надання у користування земельних ділянок, межі яких не встановлені в натурі (на місцевості) (ч.1).

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідної сільської ради.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки) (ч.2).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Умови і строки розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок визначаються договором, укладеним замовником з виконавцем цих робіт відповідно до типового договору. Типовий договір на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки затверджується Кабінетом Міністрів України (ч.3).

Розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою. Комісія протягом трьох тижнів з дня одержання проекту надає відповідному органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування свій висновок щодо погодження проекту або відмови у його погодженні. У разі відмови у погодженні проекту він повертається заявнику у зазначений у цій частині строк. Підставою відмови у погодженні проекту може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов'язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається Комісією до відповідного органу земельних ресурсів для здійснення такої експертизи відповідно до закону (ч.4).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування (ч.6).

Рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються:

затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності);

надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва (ч.9).

Підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів (ч.10).

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду (ч.11).

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок, строки надання земельної ділянки у користування та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для надання земельної ділянки у постійне користування підприємства, що належать до державної та комунальної власності, таке підприємство звертається до відповідних органів із заявою (клопотанням) для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки, за результатами розгляду якої визначені органи приймають одне з відповідних рішень. Отримання дозволу на розробку такого проекту не означає позитивного рішення про надання її у користування.

При цьому, визначенням умов використання земельної ділянки і затвердженням умов її надання (встановлення земельного сервітуту - обмежених (обтяжених) правами інших осіб) здійснюється (закріплюється) на стадії безпосереднього надання земельної ділянки у користування. За наведених умов, у відповідності до ч.1 ст.100 ЗК на встановлення земельного сервітуту не потрібна згода особи, яка зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки.

В той же час, згідно з ч.1 ст.56 Закону України «Про землеустрій» (в редакцій, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон №858-IV) технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, крім поділу та об'єднання земельних ділянок, включає: а) пояснювальну записку; б) технічне завдання на складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку; в) копії заяв фізичних або клопотання юридичних осіб; г) матеріали польових геодезичних робіт і план земельної ділянки, складений за результатами кадастрової зйомки; ґ) рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання або передачу земельної ділянки у власність або надання в користування, у тому числі на умовах оренди; д) акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання; е) акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель за їх наявності; є) кадастровий план земельної ділянки; ж) перелік обмежень прав на земельну ділянку і наявні земельні сервітути.

Враховуючи наведене, висновок суду першої інстанції про неврахування відповідачем при прийнятті Рішення можливості встановлення земельного сервітуту на право проходу та проїзду транспортними засобами по «проїзду загального користування», є правильними, позаяк такі умови використання земельної ділянки на цій стадії повинні були визначені та використовуватися під час розроблення, погодження та затвердження проекту землеустрою щодо її відведення.

Сільська рада у листі від 19.12.2012 №1156 вказала, що в процесі розроблення відповідного проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки на проїжджу частину ділянки буде встановлено земельний сервітут на право проходу та проїзду транспортними засобами (а.с.79), що є недостатнім, бо такий лист не є рішенням органу місцевого самоврядування.

Водночас, є надуманим твердження цього суду про те, що при прийнятті Рішення порушені права позивачів, оскільки з ними, як суміжними землекористувачами не були погоджені межі земельної ділянки. Погодження меж конкретної земельної ділянки (в комплексі робіт із межування земель) здійснюється на стадії розроблення проекту землеустрою щодо її відведення, ст.198 ЗК, Закон №858-IV, а не - отримання дозволу на його розроблення.

Крім того, на стадії отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, у наданні такого може бути відмовлено лише з підстав наведених в ч.3 ст.123 ЗК.

Стаття 120 ЗК регулює питання переходу права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду.

У відповідності до частин 1 і 2 вказаної статті у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Земельний кодекс Української Радянської Соціалістичної Республіки 1970 року (далі - ЗК Української РСР 1970 року), встановлював безстрокове і тимчасове користування землею. Земля, яку займали колгоспи, закріплювалася за ними в безстрокове користування (ст.15).

В п.18-1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 №7 цей Суд роз'яснив, що при вирішенні вимог про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд має з'ясовувати, зокрема, чому це питання не було визначено в договорі, можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатку до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку та чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження.

Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з врахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил тощо.

Встановлено, що Консервний завод та Нежитлова будівля раніше входили в цілісний майновий комплекс, межують між собою і за ними не було закріплено конкретно визначених земельних ділянок, необхідних для їх обслуговування.

У свою чергу, апеляційний суд вважає, що за встановлених фактичних обставин справи, при визначенні розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування кожної із вказаних будівель (споруд), крім іншого, в обов'язковому порядку має враховуватися функціональне призначення таких до моменту набуття права власності на них, а також співвідношення їх загальної площі.

ОСОБА_1 та ЛГП розробили розрахунки потреби площ земельних ділянок для обслуговування належних об'єктів, відповідно площами 0,4832га та 0,2643га, які між собою накладаються, при тому що дальше ймовірне розширення таких, за рахунок інших земель неможливе (сусідня будівля, вул.Б.Хмельниицького, проїзд) (а.с.53-62, 69-77).

Звертає на себе увагу те, що загальні площі вказаних об'єктів відповідно становлять 1551,5кв.м та 56,9кв.м.

Як видно із відповідного розрахунку ЛГП фактично половина відповідної потребуючої площі виділена під озеленення, а також передбачена велика стоянка автотранспорту, при тому що функціональне призначення Нежитлової будівлі - вагова (прохідна) (а.с.55).

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин - прийняття Рішення) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Тобто під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, мають перевіряти їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Дійсно, у Сільської ради наявні повноваження щодо розпорядження землями територіальних громад та надання земельних ділянок у користування, однак, це повинно відбуватися, зокрема, із дотриманням вимог чинного законодавства, з використанням повноважень, обґрунтовано, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом та пропорційно.

Наведеним вимогам законодавства оскаржуване Рішення не відповідає.

Одночасно, є безпідставні покликання позивачів, як на підтвердження протиправності Рішення, на неможливість проїзду до насосної та водозабірної башти, які за твердження відповідача, належать йому. Позивачі не наділені правом звертатися до суду фактично в інтересах відповідача для захисту його прав та законних інтересів, відтак не можуть обґрунтовувати протиправності Рішення порушенням прав та інтересів третіх осіб, а в даному випадку відповідача.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції було вірно ухвалено судове рішення яким позов задоволено, проте таке було ухвалено із помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права, що однак не призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не призвело до неправильного вирішення справи, а правильне по суті рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань, підстави для скасування такого рішення відсутні.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Великобережецької сільської ради Кременецького району Тернопільської області залишити без задоволення, а постанову Кременецького районного суду Тернопільської області від 08 лютого 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя О.Б. Заверуха

Суддя А.Р. Курилець