Справа № 826/3980/15
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2015-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

25 травня 2015 року № 826/3980/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Мазур А.С., суддів: Літвінової А.В., Кротюка О.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Правління Пенсійного фонду України
провизнання бездіяльність неправомірною та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач, яка проживає в Державі Ізраїль, звернулась до суду з адміністративним позовом до Правління Пенсійного фонду України (далі - Правління ПФ України), в якому просила:

- визнати бездіяльність Правління ПФ України щодо невнесення змін в "Порядок подання та оформлення документів для призначення пенсій" відповідно до Рішення Конституційного суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 - актом порушення її матеріальних прав;

- зобов'язати Правління ПФ України негайно внести та затвердити зміни в "Порядок подачі та оформлення документів для призначення пенсії", що буде забезпечувати документальне оформлення та реальну виплату пенсії всім українським пенсіонерам, які проживають за межами України, відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 25-р/п/2009 від 07.10.2009;

- зобов'язати відповідача визначити уповноважене територіальне управління ПФ України та дати останньому вказівку відновити виплату позивачу пенсії за віком з 07.10.2009 за межі України у відповідності з Конституцією та чинним пенсійним законодавством України.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що після закінчення середньої школи № 8 м. Новомосковська Дніпропетровської області вона почала трудовий стаж, працюючи на Новомосковській швейній фабриці. Надалі навчалася в Дніпропетровському хіміко-технологічному інституті та, згодом, працювала. На пенсію пішла 31.07.1992 з Новомосковського заводу ЖБІ треста Укрводзалізобетон Дніпропетровської області. До виїзду з України проживала за адресою: АДРЕСА_1. У позовній заяві ОСОБА_1 зазначила, що після прийняття рішення Конституційним Судом України № 25-рп/2009 від 09.07.2003 по справі № 1-32/2009 направила Правлінню ПФ України заяву про поновлення та виплату їй пенсії через уповноважений територіальний орган ПФ України (копія заяви позивача до Правління ПФ України від 25.12.2014 наявна в матеріалах справи). 14.01.2015 позивач отримала відповідь від Департаменту пенсійного забезпечення ПФ України № 58/Е-11, у якій вказано, що рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 не стосується позивача, оскільки пенсія останній не призначалась. Крім того, даним листом повідомлено, що питанням призначення пенсії займається відповідний територіальний підрозділ ПФ України, до якого і слід звернутися заявнику. Також зазначено, що виплата пенсії здійснюється в рамках території України. Разом з тим, питання призначення пенсій громадянам України, які постійно проживають у Державі Ізраїль буде вирішуватися у разі прийняття Верховною Радою України проекту закону про ратифікацію Угоди між Україною та Державою Ізраїль про соціальне забезпечення. ОСОБА_1 вважає дану відмову неправомірною, що і зумовило її звернення з даною позовною заявою до суду.

Позивач в судове засідання не з'явилася, просила розглядати справу за її відсутності, що є правом особи, передбаченим ч. 4 ст. 122 КАС України.

Відповідач у судове засідання не з'явився, подав до суду клопотання, у якому просив розглядати дану справу без участі представника Пенсійного фонду України.

Враховуючи наведене, на підставі ч. 4 ст. 122 КАС України, судом ухвалено розглядати справу в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 має трудовий стаж на території України з 12.10.1954 по 31.07.1992.

До виїзду з України 08.12.1996 позивач проживала за адресою: АДРЕСА_1.

Після прийняття рішення Конституційним Судом України № 25-рп/2009 від 09.07.2003 по справі № 1-32/2009 відносно відповідності Конституції України положень п. 2 ч. 1 ст. 49 та ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 та у зв'язку з відсутністю в Ізраїлі територіального органу ПФ України, 28.02.2011 позивач направила Правлінню ПФ України заяву про поновлення та виплату їй пенсії через уповноважений територіальний орган ПФ України, заробленої трудовим стажем в Україні (копія заяви позивача в Правління ПФ України від 25.12.2014 наявна в матеріалах справи).

Листом Департаменту пенсійного забезпечення ПФ України № 58/Е-11 від 14.01.2015 ОСОБА_1 повідомлено, що рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 не стосується осіб, яким пенсія не призначалась, отже посилання позивача на нього є безпідставним.

Крім того, даним листом повідомлено, що порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» затверджено постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846.

Також вказано, що питанням призначення пенсії займається відповідний територіальний підрозділ до якого слід звернутися заявнику.

Разом з тим, позивача зазначеним вище листом повідомлено, що відповідно до ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії здійснюється в межах України. Переказування пенсії за кордон зазначеним Законом не передбачено.

У листі Департаменту пенсійного забезпечення ПФ України № 58/Е-11 від 14.01.2015 також зазначено, що питання призначення пенсій громадянам України які постійно проживають у Державі Ізраїль буде вирішуватися у разі прийняття Верховною Радою України проекту закону про ратифікацію Угоди між Україною та Державою Ізраїль про соціальне забезпечення.

Стаття 161 КАС України встановлює, що під час прийняття постанови суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

У відповідності до положень частини 1 статті 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно положень статті 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Пункт 6 статті 92 Конституції України встановлює, що виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування регулюються Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Так, частиною 3 статті 4 вказаного Закону передбачено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначається види, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

У той же час, стаття 5 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" регламентує, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Окрім того, Законом визначається, зокрема, коло осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

З системного аналізу вказаних норм, судом убачається, що Пенсійний фонд України не має ні підстав, ні повноважень приймати нормативно-правові акти, що регулюють питання призначення пенсій всупереч положенням Закону.

Поряд з цим, суд не бере до уваги покликання позивача на Рішення Конституційного суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009, оскільки останнім покладено безпосередньо на Верховну раду України обов'язок щодо приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору.

За таких обставин позовні вимоги в частині визнання бездіяльності Правління ПФ України щодо невнесення змін в "Порядок подання та оформлення документів для призначення пенсій" відповідно до Рішення Конституційного суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009; зобов'язання Правління ПФ України негайно внести та затвердити зміни в "Порядок подачі та оформлення документів для призначення пенсії", що буде забезпечувати документальне оформлення та реальну виплату пенсії всім українським пенсіонерам, які проживають за межами України, відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 25-р/п/2009 від 07.10.2009, не можуть бути визнані обґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Відносно позовних вимог щодо зобов'язання відповідача визначити уповноважене територіальне управління ПФ України та дати останньому вказівку відновити виплату позивачу пенсії за віком з 07.10.2009 за межі України у відповідності з Конституцією та чинним пенсійним законодавством України, суд зазначає слідуюче.

Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року №1058-IV.

Пункт 2 частини першої статті 49 "Припинення та поновлення виплати пенсії" даного Закону передбачає, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Друге речення статті 51 "Виплата пенсії у разі виїзду за кордон" цього ж Закону - під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Вказані положення Закону, визнані неконституційними, стосуються виключно питання припинення виплати раніше призначеної на території України пенсії і жодним чином не регулюють питання призначення пенсії жодній з категорій пенсіонерів.

Мотивувальна частина рішення також не містить будь-яких висновків щодо питань призначення пенсії.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що правовідносини, що виникли у зв'язку з прийняттям рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009, жодним чином не стосуються ОСОБА_1, якій станом на час звернення до суду та прийняття рішення у адміністративній справі пенсія згідно законодавства України не призначалася і не виплачувалася, зворотнє позивачем не доведено, необхідних документів на спростування зазначеного суду не надано.

Згідно преамбули Закону України "Про пенсійне забезпечення" цей Закон відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Іноземці та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію нарівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міждержавними угодами.

Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами (ст. 1 вказаного Закону).

Громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.

Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від'їздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання (стаття 92 вказаного закону).

Вищеперераховані положення законодавства України є чинними, неконституційними не визнавалися.

Як убачається зі змісту позовної заяви та додатків до неї, позивач у 1996 році виїхала з України на постійне проживання в Ізраїль. На момент виїзду з України призначеної пенсії не мала, доказів зворотнього, як вже було зазначено вище, суду не надано.

У відповідності до положень частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого:

1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України;

2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, керуючись положеннями статті 92 Закону України "Про пенсійне забезпечення", суд дійшов висновку, що права та інтереси позивача не порушено, оскільки останній виїхав на постійне місце проживання за межі території України, що в силу закону зумовлює відсутність підстав для призначення пенсії. Вказане зумовлює обставини безпідставності позовних вимог щодо вищевказаного, з огляду на що позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 9, 71, 159, 163 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Правління Пенсійного фонду України про визнання бездіяльність неправомірною та зобов'язання вчинити дії відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленим статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий Суддя А.С. Мазур

Судді А.В. Літвінова

О.В. Кротюк