Справа № 804/13013/14
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2015-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Мельника В.В.

суддів: Юхименка О.В. Чепурнова Д.В.

за участю секретаря судового засідання: Лащенко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу

Комунального підприємства «Нікопольське виробниче управління водопровідно – каналізаційного господарства»

за позовом

Комунального підприємства «Нікопольське виробниче управління водопровідно – каналізаційного господарства»

до

про

Нікопольської об’єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області

зобов’язання утриматися від вчинення певних дій, -

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство “Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства” (далі по тексту – Позивач) звернулося до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом в якому просило зобов’язати Відповідача утриматися від вчинення дій щодо стягнення в судовому порядку суми податкового боргу в розмірі 854324,60 грн. до фактичного проведення взаєморозрахунків по різниці тарифах, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №30 від 29.01.2014 року. (а.с. 3-5)

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у зв’язку з несвоєчасними розрахунками користувачів за надані послуги у Позивача виник податковий борг, а тому оскільки вини Комунального підприємства “Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства” у несвоєчасному проведенні взаєморозрахунків по податковим платежам, дії Відповідача по пред’явленню адміністративного позову до суду є незаконними.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги Позивач зазначає, що внаслідок неповного дослідження обставин, які мають значення для справи, суд першої інстанції прийшов до необґрунтованого висновку, стосовно того, що податковий борг платника податку та його сплата не ставиться в залежність від виконання зобов’язань перед платником його контрагентами.

Від Відповідача по справі 17.04.2015 року на адресу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду надійшли заперечення на апеляційну скаргу в яких останній зазначає, що жодним нормативним актом, в тому числі і Постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 року (на яку посилається Позивач), не надається право превенції та право комунальним підприємствам не сплачувати своєчасно податки та збори з прив’язкою до фактичного проведення взаєморозрахунків по різниці в тарифах. Більш того Постанова КМУ №30 від 29.01.2014 року не позбавляє права органу доходів та зборів звертатися до суду з позовними вимогами про стягнення податкового боргу комунальних підприємств.

У судовому засіданні, колегія суддів, з урахуванням положень ст. 55 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалила здійснити процесуальне правонаступництво у даній адміністративній справі, а саме замінити Нікопольську об’єднану державну податкову інспекцію Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області на Нікопольську об’єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Дніпропетровській області.

Винісши на розгляд заявлене клопотання, суд, з огляду на те , що до клопотання про відкладення розгляду справи не додано будь-яких доказів на підтвердження зазначених в ньому обставин, відхилив клопотання як процесуально не обґрунтоване.

Позивач та відповідач про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися у встановленому порядку, своїх представників для участі у її розгляді не направили.

За таких обставин колегія суддів ухвалила розглянути справу без участі представників сторін по справі.

Суд розглядає справу у межах доводів апеляційного оскарження.

У судовому засіданні, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що податковим законодавством, податковий борг платника податку та його сплата не ставиться в залежність від виконання зобов’язань перед таким платником його контрагентами.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлений законом.

Відповідно до п.7.3 ст.7 Податкового кодексу України будь-які питання щодо оподаткування регулюються цим Кодексом і не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів, що містять виключно положення щодо внесення змін до цього Кодексу та/або положення, які встановлюють відповідальність за порушення норм податкового законодавства

Підпунктом 14.1.39 п.14 ст.14 Податкового кодексу України встановлено, що грошове зобов'язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов'язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Відповідно до пп.14.1.175 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.

Згідно до п.п.16.1.4 п. 16.1. ст. 16 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до пп.20.1.19 п.20.1 ст.20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право застосовувати до платників податків передбачені законом фінансові (штрафні) санкції (штрафи) за порушення податкового чи іншого законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи; стягувати до бюджетів та державних цільових фондів суми грошових зобов’язань та/або податкового боргу у випадках, порядку та розмірі, встановлених цим Кодексом та іншими законами України; стягувати суми недоїмки із сплати єдиного внеску; стягувати суми простроченої заборгованості суб’єктів господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) за кредитами (позиками), залученими державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) або під державні (місцеві) гарантії, а також за кредитами із бюджету в порядку, визначеному цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до пп.20.1.34 п.20.1 ст.20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини.

Відповідно до п. 41.2 ст. 41 Податкового кодексу України органами стягнення є виключно контролюючі органи, уповноважені здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу.

Як встановлено колегією суддів під час розгляду даної адміністративної справи в межах доводів апеляційної скарги, Позивач не заперечує факт наявності податкового боргу та не оскаржує порушення норм податкового законодавства з боку контролюючого органу при нарахуванні боргу.

Проте в апеляційній скарзі зазначає, що Відповідач безпідставно намагається стягнути податковий борг, оскільки вказана сума боргу складається із заборгованості користувачів та держави в частині компенсації тарифу.

Приймаючи рішення по суті заявлених апеляційних вимог колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що Позивачем вибраний неналежний спосіб захисту, оскільки у випадку його згоди з податковим боргом або стягнення такого боргу в судовому порядку, що має місце та викладено в даній позовній заяві, він може звернутися до адміністративного суду, за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення, із заявою про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення.

За даних обставин суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об’єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про відмову у задоволенні адміністративного позову прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому постанову суду першої інстанції у даній адміністративній справі від 23 жовтня 2014 року необхідно залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги Позивача, спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування постанови суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ч.3 ст. 160, ст.195,196,198,200,205,206 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Нікопольське виробниче управління водопровідно – каналізаційного господарства» - залишити без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, крім випадків передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, а в разі складання рішення в повному обсязі відповідно до ст. 160 зазначеного кодексу – з дня складання рішення в повному обсязі.

Повний текст виготовлено – 18 травня 2015 року.

Головуючий: В.В. Мельник

Суддя: О.В. Юхименко

Суддя: Д.В. Чепурнов