Справа № 826/1349/15
Суддя: Кузьменко В. В.
Дата ухвалення: 2015-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/1349/15 Головуючий у 1-й інстанції: Амельохін В.В.
Суддя-доповідач: Кузьменко В. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2015 року м. Київ

Колегія Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Кузьменко В. В.,

суддів Василенка Я.М., Степанюка А. Г.,

за участю секретаря Рипік О. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Прокуратури Київської області про визнання протиправним та скасування наказу та поновлення на роботі, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.03.2015 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом до Прокуратури Київської області про:

- визнання незаконним та скасування висновку службового розслідування за фактом дорожньо-транспортної пригоди за участю працівників Бориспільської міжрайонної прокуратури Київської області від 02.12.2014 року, затвердженого прокурором Київської області;

- визнання незаконним та скасування наказу Прокуратури Київської області від 02.12.2014 року №34к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності в частині звільнення з посади старшого прокурора Бориспільської міжрайонної прокуратури Київської області за порушення присяги працівника прокуратури, вимог кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, скоєння проступку, який порочить працівника прокуратури»;

- поновлення на роботі в органах прокуратури України на посаді старшого прокурора Бориспільської міжрайонної прокуратури Київської області, а у разі відсутності такої посади у зв'язку із реорганізацією органів прокуратури України, - рівнозначній тій, яку позивач обіймав до звільнення в органах Прокуратури Київської області;

- визнання недійсним запису про звільнення з роботи (посади), зробленого в трудовій книжці;

- стягнення з Прокуратури Київської області на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03.12.2014 року до поновлення на посаді;

- стягнення з Прокуратури Київської області на користь позивача 100000 гривень моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з займаної посади застосовано до позивача безпідставно, з порушенням порядку його застосування, а також в період його тимчасової непрацездатності.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.03.2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції, як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

В засідання з'явились учасники процесу.

Апелянт, просив апеляційну скаргу задовольнити та скасувати рішення суду першої інстанції.

Представник відповідача просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 202 КАС України, суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове якщо встановить порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що спірний наказ прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Колегія суддів не погоджується з таким висновком виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі рапорту старшого прокурора Бориспільської міжрайонної прокуратури ОСОБА_2 від 01.12.2014 року розпорядженням прокурора Київської області від 01.12.2014 року №186 призначено службове розслідування за фактом дорожньо-транспортної пригоди за участю працівників Бориспільської міжрайонної прокуратури Київської області та утворено комісію, яка буде здійснювати перевірку.

У ході службового розслідування за фактом вчиненого ДТП комісією досліджено протоколи огляду місця події, пояснення та рапорти працівників відділу ДАІ Дарницького району, висновок щодо результатів медичного огляду, пояснення працівників прокуратури, присутніх під час скоєння Дорожньо-транспортної пригоди.

Також установлено, що відомості про вказану подію внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 01.12.2014 року за №0010793 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України.

За результатами розслідування складено висновок від 02.12.2014 року, в якому встановлено факт порушення позивачем присяги працівника прокуратури, вимог кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, вчинення проступку, який порочить працівника прокуратури.

На підставі висновку службового розслідування видано наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності від 02.12.2014 року №34к про звільнення із займаної посади старшого прокурора Бориспільської міжрайонної прокуратури Київської області юриста 2 класу ОСОБА_2

Вважаючи зазначені дії та рішення протиправними позивач звернувся з вказаним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи судова колегія зазначає наступне.

Регулювання правового становища осіб, які проходять службу в органах прокуратури на час виникнення спірних правовідносин здійснювалось відповідно до спеціального законодавства, зокрема Закону України «Про прокуратуру» (далі - Закон) та Дисциплінарного статуту прокуратури України, затвердженого постановою Верховної ради України від 06.11.1991 року (далі - Статут).

Відповідно до ч. 3 ст. 48 Закону за порушення закону, неналежне виконання службових обов'язків чи скоєння ганебного вчинку прокурори і слідчі несуть відповідальність згідно з Дисциплінарним статутом прокуратури України, який затверджується Верховною Радою України.

За змістом Закону загальним принципом діяльності органів прокуратури є принцип демократизму і законності. Законність державної служби в органах прокуратури знаходить свій прояв у тому, що працівник прокуратури зобов'язаний виконувати свою професійну діяльність у межах, що встановлені чинним законодавством, повноважень державного органу - прокуратури України, в якому він займає прокурорську посаду, не виходячи за рамки своїх посадових прав і обов'язків. Прокурори можуть здійснювати тільки ті дії, які передбачені чинним законодавством. Важливим проявом законності державної служби в органах прокуратури є те, що рішення, які приймає прокурор, повинні бути прийняті в межах його компетенції і відповідати нормативно-правовим актам вищої юридичної сили. Одним із стримувань від порушення цього принципу є наявність щодо прокурорів низки обмежень, які спрямованні на забезпечення саме законності у діяльності органів прокуратури. Робітники прокуратури зобов'язанні виконувати розпорядження та вказівки своїх керівників, що забезпечує реалізацію цього принципу. Невід'ємними принципами є дотримання норм та правил суспільного життя та поведінки, тобто поведінка працівника прокуратури повинна відповідати загальним нормам та нормам, визначеним юридичною деонтологією.

Порядок, умови та строки проведення службової перевірки працівників прокуратури, на час виникнення спірних правовідносин, передбачено Інструкцією про порядок проведення службових розслідувань та службових перевірок в органах прокуратури України, затвердженою наказом Генерального прокурора України від 06.03.2012 року № 20 (далі - Інструкція).

Відповідно до п. 1.1 Інструкції службові розслідування проводяться у всіх випадках скоєння прокурорсько-слідчими працівниками корупційних кримінальних правопорушень, інших ганебних вчинків, вчинення ними або за їх участі дорожньо-транспортних пригод з тяжкими наслідками, порушення вимог щодо інформаційної безпеки, втрати службових документів, зброї та її застосування, за фактами здійснення неправомірного втручання у службову діяльність, посягань на життя, здоров'я, прокурорів і слідчих, а також у випадках їх загибелі.

Службове розслідування може бути проведено на вимогу працівника прокуратури для зняття безпідставних, на його думку, звинувачень або підозр (п.1.2 Інструкції).

Згідно п.4.1. Інструкції про призначення службового розслідування чи службової перевірки уповноважені керівники органів прокуратури видають розпорядження, у якому визначаються одноособове або комісійне проведення розслідування чи перевірки, голова та члени комісії, мета, дата початку та закінчення розслідування або перевірки.

З досліджених судовою колегією матеріалів справи вбачається, що відповідачем дотриманого вимоги Інструкції при здійсненні службової перевірки відносно позивача, при цьому помилково зазначено в розпорядженні «керуючись наказом Генерального прокурора України від 24.09.2014 року №104».

Даний факт не являється порушенням вимог, встановлених для проведення перевірки, та не спричиняє визнання висновку незаконним, оскільки службове розслідування проведено з дотриманням вимог Інструкції у визначеному нею порядку, умовах та строках.

З огляду на зазначені обставини колегія суддів вважає, що при здійсненні службової перевірки відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України у зв'язку з цим позовні вимоги про визнання незаконним та скасування висновку службового розслідування від 02.12.2014 року є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Разом з тим, стосовно вимог позивача про визнання незаконним та скасування наказу Прокуратури Київської області від 02.12.2014 року №34к, поновлення на роботі в органах прокуратури України, визнання недійсним запису про звільнення з роботи (посади), зробленого в трудовій книжці та стягнення з Прокуратури Київської області на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03.12.2014 року до поновлення на посаді колегія суддів вважає за необхідне зазначити.

Відповідно до ст. 3 КЗпП законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності й галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач станом на день його звільнення з займаної посади перебував на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності серія АГО №719402 від 28.11.2014 року.

Даний факт під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представником відповідача не спростовувався.

Також, апелянтом зазначено, що 30.01.2015 року постановою Дарницького районного суду по справі №753/1198/15-п, ОСОБА_3 визнано винним у порушень Правил дорожнього руху, що призвело до ДТП, яке сталось 30.11.2014 року. Під час розгляду зазначеної справи встановлено, що саме ОСОБА_3 керував транспортним засобом, який належить позивачу.

Вказане рішення набрало законної сили та відповідно до ч. 2 ст. 14 КАС України і ч. 1 ст. 255 КАС України є обов'язковим для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що за змістом пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» підставами захисту порушеного права звільненої особи може бути не тільки звільнення без законних підстав, а й порушення порядку його проведення.

З огляду на зазначені вище обставини колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем порушено вимоги ч. 3 ст. 40 КЗпП України, яка забороняє звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, що є підставою для визнання наказу від 02.12.2014 року №34к протиправним та його скасування.

Положеннями ст. 235 КЗпП передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Матеріали справи містять довідку-розрахунок середньої заробітної плати від 09.02.2015 року №18ср-54, відповідно до якої розмір середнього місячного заробітку позивача складає 6609, 55 грн. (шість тисяч шістсот дев'ять грн. п'ятдесят п'ять копійок).

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди колегія судів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31.03.1995 року (зі змінами та доповненнями) під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом чи або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 року (зі змінами та доповненнями) при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинового зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З досліджених судовою колегією матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги заявлені до Прокуратури Київської області про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню з підстав недоведеності її спричинення діями відповідача, відсутності належних доказів, що підтверджують сам факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, діями або бездіяльністю кого вони заподіяні та у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що важливі для вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч вказаним нормам, відповідач, як суб'єкт владних повноважень не навів доказів, які б підтвердили правомірність прийняття оскаржуваного наказу.

Натомість матеріалами справи підтверджено, що при прийнятті спірного наказу відповідачем здійснено порушення вимог законодавства щодо заборони звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності.

Вищевикладене судом першої інстанції не було враховано під час вирішення справи по суті, що свідчить про порушення норм матеріального права та неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи і є підставою для скасування рішення.

Разом з тим, у зв'язку з прийняттям Верховною Радою України протягом 2015 року відповідних змін до Закону України «Про прокуратуру» та можливою зміною чисельності та штату працівників органів прокуратури колегія судів визнала можливим поновити позивача на роботі в органах прокуратури України на посаді старшого прокурора Бориспільської міжрайонної прокуратури Київської області, а у разі відсутності такої посади у зв'язку із реорганізацією органів прокуратури України, - рівнозначній тій, яку ОСОБА_2 обіймав до звільнення в органах Прокуратури Київської області.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 8 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 8, 160, 195, 196, 198, 202, 205, 206, 212, 254 КАС України, п. 2, 3, 4, 5, 6, 9 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 року № 7 колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.03.2015 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Прокуратури Київської області про визнання протиправним та скасування наказу та поновлення на роботі - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.03.2015 року - скасувати та прийняти нову постанову.

Адміністративний позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Прокуратури Київської області від 02.12.2014 року №34к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» в частині звільнення з посади старшого прокурора Бориспільської міжрайонної прокуратури Київської області юриста 2 класу ОСОБА_2 за порушення присяги працівника прокуратури, вимог кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, скоєння проступку, який порочить працівника прокуратури.

Поновити ОСОБА_2 на роботі в органах прокуратури України на посаді старшого прокурора Бориспільської міжрайонної прокуратури Київської області, а у разі відсутності такої посади у зв'язку із реорганізацією органів прокуратури України, - рівнозначній тій, яку ОСОБА_2 обіймав до звільнення в органах Прокуратури Київської області.

Визнати недійсним запис про звільнення з роботи (посади), зроблений в трудовій книжці.

Стягнути з Прокуратури Київської області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.12.2014 року до дня поновлення на посаді.

Допустити постанову до негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі та виплати йому заробітної плати в межах суми стягнення за 1 (один) місяць.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, тобто з 26.05.2015 року, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: В. В. Кузьменко

Судді: Я.М. Василенко

А. Г. Степанюк

Повний текст постанови виготовлено 26.05.2015 року.

Головуючий суддя Кузьменко В. В.

Судді: Василенко Я.М.

Степанюк А.Г.