Справа № 813/968/15
Суддя: Сидор Наталія Теодозіївна
Дата ухвалення: 2015-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2015 року № 813/968/15

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого - судді Сидор Н.Т.,

за участю секретаря судового засідання Жовковської Ю.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представник відповідача не прибув,

представника третьої особи Ставчанської сільської ради Пустомитівського району Львівської області - Панахид П.П.,

представника третьої особи Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України Левицької Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держземагентства у Львівській області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Ставчанської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України, про визнання протиправними дій, скасування рішення та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держземагентства у Львівській області, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Держземагентства у Львівській області щодо відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею орієнтовно 3,3 га для ведення особистого селянського господарства на території Ставчанської сільської ради Пустомитівського району Львівської області на угіддях - пасовища (землі запасу) за межами населеного пункту;

- визнати протиправним та скасувати рішення №31-10-0.5-8051/2-14 від 08.09.2014 року Головного управління Держземагентства у Львівській області щодо відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею орієнтовно 3,3 га для ведення особистого селянського господарства на території Ставчанської сільської ради Пустомитівського району Львівської області;

- зобов'язати Головне управління Держземагентства у Львівській області повторно розглянути клопотання №31-8979 від 20.08.2014 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею орієнтовно 3,3 га для ведення особистого селянського господарства на території Ставчанської сільської ради Пустомитівського району Львівської області на угіддях - пасовища (землі запасу).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що відмова відповідача у задоволенні клопотання про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства у зв'язку з тим, що частина земельної ділянки обліковується як землі Інституту землеробства і тваринництва західного регіону УААН, а частина є сільськогосподарськими угіддями - пасовищами (землі запасу) є протиправною. Позивач зазначає, що у клопотанні вказано лише орієнтовне місце розташування, форма та розміри ділянки, оскільки йому не було надано відповідних картографічних матеріалів для визначення більш точного розташування земельної ділянки. При цьому, позивач зазначає, що законодавством не заборонено надавати у приватну власність для ведення особистого селянського господарства сільськогосподарські угіддя - пасовища, покликаючись на ст. 22 Земельного кодексу України. У зв'язку з цим, вважає, що відповідач повинен був надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в частині, яка не накладається із землями Інституту землеробства і тваринництва західного регіону УААН на сільськогосподарських угіддях - пасовищах.

В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги, з підстав, які ним наведені у позовній заяві. Додатково зазначив, що колективне звернення, з приводу результатів розгляду якого виник спір, було подано до відповідача ним та ОСОБА_4, однак позовні вимоги просить розглядати в частині, що стосується лише його прав та інтересів. Просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. У попередніх судових засіданнях надав суду усні та письмові заперечення на адміністративний позов, в яких, заперечуючи проти позовних вимог, зазначає, що позивачу було правомірно відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, визначеної в його клопотанні, оскільки згідно даних державної статистичної звітності з земельних ресурсів по формі 6-зем, викопіювання з планово-картографічних матеріалів існуючих проектів землеустрою частина запропонованої позивачем до відведення земельної ділянки обліковується як землі Інституту землеробства і тваринництва західного регіону УААН, а частина як сільськогосподарські угіддя - пасовища (землі запасу), які передбачені для випасання худоби. Додатково зазначає, що в такому випадку перед наданням дозволу на розроблення проекту землеустрою слід у встановленому законом порядку провести припинення права власності чи користування ними власниками чи землекористувачами. А тому, вважає оскаржувану відмову такою, що відповідає вимогам ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України. З врахуванням наведеного просить у задоволені позову відмовити повністю.

Представник третьої особи Ставчанської сільської ради Пустомитівського району Львівської області в судовому засіданні позовні вимоги позивача заперечив. Зазначив, що частина земельної ділянки, з приводу якої виник спір, належить до земель сільськогосподарські угіддя - пасовища (землі запасу), які передбачені для випасання худоби. Відповідно зазначені землі використовуються жителями Ставчанської сільської ради для випасання худоби, кіз та гусей, тобто такі землі використовуються за цільовим призначенням. Просив у задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України в судовому засіданні проти позову заперечила. Зазначила, що частина земельної ділянки, на яку претендує позивач, знаходиться у постійному користуванні Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України. Відтак, просила у задоволенні позову відмовити повністю.

Дослідивши надані суду докази в межах заявлених вимог, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

20.08.2014 року позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_4 звернулися до відповідача з колективним клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 3,3 га у власність для ведення особистого селянського господарства із земель запасу державної власності у Пустомитівському районі Львівської області на території Ставчанської сільської ради за межами населеного пункту на південь від села Ставчани, долучивши при цьому викопіювання місцевості з генерального плану села Ставчани з нанесеним на нього орієнтованим планом розміщення земельної ділянки. При цьому, в клопотання заявниками було зазначено, що право на безоплатну приватизацію земельної діялнки 3,3 га для ведення особистого селянського господарства реалізовуватиметься згідно ст. 121 Земельного кодексу України: ОСОБА_4 - 1,9 га та ОСОБА_1 (позивач) - 1,4 га.

У своїй відповіді №31-13-0.5-8051/2-14 від 08.09.2014 року Головне управління Держземагентства у Львівській області розглянувши дане клопотання відмовило у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення запропонованої земельної ділянки у зв'язку з невідповідністю місця її розташування існуючим проектам землеустрою на підставі ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України. Зокрема, відмову було обґрунтовано тим, що відповідно до даних державної статистичної звітності з земельних ресурсів форми 6-зем, викопіювання з планово-картографічних матеріалів існуючих проектів землеустрою та інформації, наданої відділом Держземагенnства у Пустомитівському районі Львівської області, частина запропонованої до відведення земельної ділянки обліковується як землі Інституту землеробства і тваринництва західного регіону УААН, а частина є сільськогосподарськими угіддями - пасовищами (землями запасу), які передбачені для випасання худоби.

Відповідно до ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіряючи законність вищезазначеної відмови, суд керується наступними мотивами.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Пунктом 4 Положення про Державне агентство земельних ресурсів України, затвердженого Указом Президента України від 08.04.2011 року №445 передбачено, що Держземагентство України відповідно до покладених на нього завдань, зокрема передає відповідно до закону безпосередньо або через визначені в установленому порядку територіальні органи земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або в користування для всіх потреб.

Наказом Мінагрополітики України від 25.01.2013 року № 40, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 14.02.2013 року за №260/22792, внесено зміни до Положення про Головне управління Держземагентства в області (затвердженого Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України 10.05.2012 року № 258, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.05.2012 року за № 852/21164) (далі - Положення про Головне управління), згідно з яким Головні управління Держземагентства у областях наділено повноваженнями щодо передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність або користування для всіх потреб.

Відповідно до вищезазначеного Положення про Головне управління, Головне управління Держземагентства в області (надалі - Головне управління) є територіальним органом Державного агентства земельних ресурсів України та йому підпорядковане.

Головне управління у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами та дорученнями Президента України, актами Кабінету Міністрів України, дорученнями Прем'єр-міністра України, наказами Міністерства аграрної політики та продовольства України, дорученнями Міністра аграрної політики та продовольства України, наказами Держземагентства України, дорученнями Голови Держземагентства України та його заступників, актами місцевої державної адміністрації та органів місцевого самоврядування, а також цим Положенням. Завданням Головного управління є реалізація повноважень Держземагентства України на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці.

Судом встановлено, що згідно з долученої до матеріалів справи довідки форми 6-зем (а.с. 81), земельна ділянка, про котру клопотав позивач, дійсно частково розміщена на землях Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України, який є правонаступником Інституту землеробства і тваринництва західного регіону УААН, а частина становить сільськогосподарські угіддя - пасовища (землі запасу).

Факт належності частини спірної земельної ділянки Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України підтверджується копією державного акту на право постійного користування землею (а.с. 110-112).

З урахуванням цього, суд погоджується з доводами відповідача про те, що перед передачею раніше виділеної земельної ділянки слід відповідно до вимог ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України припинити право власності чи користування нею власниками чи землекористувачами.

Згідно з ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

В даному випадку, оскаржувана відмова відповідача у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка частково розміщена на виділеній раніше земельній ділянці, а саме на землях Інституту землеробства і тваринництва західного регіону УААН, правонаступником якого є Інститут сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України є обґрунтованою. Так, зокрема, її місце розташування не відповідає існуючим проектам землеустрою (в даному випадку, земель Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України), що відповідно до ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України є підставою відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою.

При цьому, суд звертає увагу, що позивач не позбавлений можливості повторно звернутись із відповідним клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, місце розташування якої відповідатиме вимогам закону і не буде накладатись на раніше виділені земельні ділянки.

Що стосується доводів позивача про те, що місце розташування є орієнтовним і відповідач міг надати відповідний дозвіл в частині земельної ділянки, яка не накладається на землі Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України, то такі доводи не відповідають положенням закону, оскільки положеннями Земельного кодексу України не передбачено можливості надання часткового дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до вимог ст. 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель державної або комунальної власності площею не більше 2,0 га.

Відповідно до ч. 4 ст. 116 Земельного кодексу України, передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Судом встановлено, що позивач скористався правом на безоплатну передачу йому земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, на підтвердження чого матеріали справи містять копію державного акту на право власності на земельну ділянку (а.с.96). Зазначений факт позивачем в судовому засіданні не заперечувався.

Таким чином, сукупність вищенаведених встановлених обставин підтверджено документально, що дає суду підстави визнати позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

В силу вимог ст. ст. 71, 86 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Частиною 2 ст. 71 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Однак, покладений на суб`єкта владних повноважень даною нормою тягар доказування правомірності своїх дій не звільняє позивача від обов`язку доказування своїх тверджень чи заперечень.

З огляду на викладене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Згідно з ст. 94 КАС України, судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 4, 7-11, 14, 69-72, 86, 87, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Судові витрати покласти на позивача.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання повного тексту постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Повний текст постанови складено та підписано 26.05.2015 року.

Суддя Сидор Н.Т.