Справа № 2а-13673/12/2670
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" травня 2015 р. м. Київ К/800/30805/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головчук С.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом Комунального підприємства «Київпастранс» в особі відокремленого підрозділу - Служби колії до Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва про визнання протиправним та скасування рішення, за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2013 року, -

у с т а н о в и л а :

У жовтні 2012 року Комунальне підприємство «Київпастранс» в особі відокремленого підрозділу - Служби колії (далі - Підприємство) звернулося з позовом до Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва (далі - УПФ) про скасування рішення № 3349 від 16 липня 2012 року, яким застосовано штрафні санкції та нарахована пеня за несвоєчасну сплату у період з 20 червня 2012 року по 4 липня 2012 року єдиного внеску (далі - спірне рішення).

В обґрунтування позову Підприємство зазначало, що сплата єдиного внеску безпосередньо пов'язана із виплатою заробітної плати, а оскільки така виплачувалась із затримкою, відповідно сплата єдиного внеску було неможлива у розумінні положень Закону України від 8 липня 2010 року №2464-УІ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464-УІ) та Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженої постановою правління Пенсійного фонду України від 27 вересня 2010 року № 21-5 (далі - Інструкція). Тому посилаючись на зазначені положення Закону позивач просив про задоволення позову.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 9 листопада 2012 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Оскаржуваною постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2013 року постанову суду першої інстанції скасовано, ухвалено нову постанову, якою позов задоволено.

У касаційній скарзі УПФ, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить його рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про задоволення скарги з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції і задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив з вимог частини 2 статті 9 Закону №2464-УІ, Закону України «Про оплату праці» та статті 97 Кодексу законів про працю України, згідно яких оплата праці працівників здійснюється у першочерговому порядку. Усі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зазначених обов'язків з оплати праці. Суд визнав затримку з виплати заробітної плати по Підприємству належним та достатнім доказом, що звільняє позивач від відповідальності за несвоєчасну сплату спірних внесків. Тому суд дійшов висновку, що за таких обставин спірна рішення УПФ є протиправним та скасував його.

Проте до такого висновку суд апеляційної інстанції дійшов без з'ясування дійсних прав та обов'язків сторін, в порушення норм матеріального і процесуального права, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Підприємство перебуває на обліку УПФ як платник єдиного внеску. При цьому, у період з 20 червня 2012 року по 4 липня 2012 року Підприємство прострочило сплату єдиного внеску, внаслідок чого УПФ винесло спірне рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені, яке позивач не виконав у встановлений строк.

Так, Закон №2464-УІ визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону №2464-УІ, виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску та пропорції його розподілу за видами загальнообов'язкового державного соціального страхування; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Відповідно до абзацу другого пункту 1 частини 1 статті 4 Закону №2464-УІ платниками єдиного внеску є підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Для вказаних платників єдиний внесок нараховується на суму нарахованої заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами (пункт 1 частини першої статті 7 Закону № 2464).

Згідно з частиною п'ятою статті 7 Закону № 2464 єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 6, частини 8 статті 9 Закону № 2464 платник єдиного внеску зобов'язаний у повному обсязі обчислювати і сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця.

Відповідно до частини 12 статті 9 Закону № 2464 єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника. За наявності у платника єдиного внеску одночасно із зобов'язаннями із сплати єдиного внеску зобов'язань із сплати податків, інших обов'язкових платежів, передбачених законом, або зобов'язань перед іншими кредиторами зобов'язання із сплати єдиного внеску виконуються в першу чергу і мають пріоритет перед усіма іншими зобов'язаннями, крім зобов'язань з виплати заробітної плати (доходу).

З огляду на викладене слід дійти висновку, що недостатнє фінансування Підприємства та наявність в нього заборгованості з виплати заробітної плати не звільняє його від обов'язку своєчасно і в повному обсязі сплачувати єдиний внесок на суму нарахованої заробітної плати.

При цьому безпідставними є посилання позивача на відсутність його вини як обов'язкової складової правопорушення у сфері господарювання, оскільки відсутність у боржника необхідних коштів не вважається надзвичайною або невідворотною обставиною, за якої суб'єкт господарювання не несе господарсько-правової відповідальності (стаття 218 Господарського кодексу України).

Таким чином, відповідач застосовуючись до позивача штрафні санкції, передбачені частиною 10 і пунктом 2 частини 11 статті 25 Закону № 2464, діяв у спосіб та в межах повноважень, як того вимагає стаття 19 Конституції України, а тому підстав для визнання протиправним і скасування спірного рішення у суду апеляційної інстанції не було.

Саме до такого висновку у своєму рішенні дійшов суд першої інстанції, а тому його скасування судом апеляційної інстанції є помилковим.

За приписами статті 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Керуючись статтями 223, 226, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів Вищого адміністративного суду України,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Комунального підприємства «Київпастранс» в особі відокремленого підрозділу - Служби колії задовольнити.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2013 року скасувати та залишити в силі постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 9 листопада 2012 року.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: С.В. Головчук

М.І. Мойсюк

Я.Л. Іваненко