Справа № 814/414/13-а
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2015-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2015 р. Справа № 814/414/13-а

Категорія: 8.2.1 Головуючий в 1 інстанції: Устинов І. А.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Золотнікова О.С., Скрипченка В.О.,

при секретарі Кіселик Д.С.,

за участю представника позивача Баришнікова А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу Приватного підприємства «Продовольча компанія «Золотой Теленок» на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 березня 2013 року по справі за адміністративним позовом Приватного підприємства «Продовольча компанія «Золотой Теленок» до Державної податкової інспекції у Ленінському районі м.Миколаєва Миколаївської області Державної податкової служби (правонаступник - ДПІ у Ленінському районі м.Миколаєва ГУ Міндоходів у Миколаївській області) про скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

28.01.2013р. ПП «Продовольча компанія «Золотой Теленок» звернулося до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ДПІ у Ленінському районі м.Миколаєва Миколаївської області ДПС (правонаступник - ДПІ у Ленінському м.Миколаєва ГУ Міндоходів у Миколаївській області) та просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення №, № від 18.01.2013 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що при проведенні перевірки відповідач дійшов необґрунтованого висновку про порушення позивачем вимог чинного законодавства.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 20.03.2013 року у задоволенні адміністративного позову ПП «Продовольча компанія «Золотой Теленок» відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду 1-ї інстанції, представник ПП «Продовольча компанія «Золотой Теленок» 08.05.2013р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваної постанови порушено норми матеріального та процесуального права та просив скасувати постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 20.03.2013 року та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

18 травня 2015 року від представника відповідача до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання про часткове закриття провадження у справі у зв'язку із досягненням податкового компромісу.

Заслухавши суддю - доповідача, виступ представника позивача, який підтримав клопотання ДПІ та свою апеляційну скаргу, та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних підстав для її задоволення та, відповідно, наявність усіх законних підстав для часткового закриття провадження у справі.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

В період з 19.12.2012 по 20.12.2012 року посадовими особами податкового органу було проведено документальну позапланову виїзну перевірку підприємства позивача з питань правомірності формування податкового кредиту та податкових зобов'язань, валових доходів та валових витрат по взаємовідносинам з ТОВ «Адекс Пром» за період з 01.10.2010р. по 31.12.2010р., з ПП «Градостройинвест-СВ» за період з 01.01.2012р. по 31.03.2012р., за результатами якої 27.12.2012 року складено акт №3992/22-200/32720429.

На підставі вказаного акту перевірки уповноваженою особою відповідача 18.01.2013 року винесено податкові повідомлення-рішення: №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 63172,50 грн. (у тому числі за основним платежем - 50538 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 12634,50 грн.) та №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на загальну суму 171147,50 грн. (у т.ч. за основним платежем - 56918 грн. та за штрафними санкціями - 14229,50 грн.).

Не погоджуючись з вищезазначеними діями та рішеннями податкового органу, позивач оскаржив їх до суду.

Вирішуючи справу по суті та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з правомірності спірних рішень відповідача та відповідно, з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, цілком погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обгрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

А згідно із ст.67 Конституції України, кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку та розмірах, встановлених законом.

За приписами пп.16.1.2-16.1.4 п.16.1 ст.16 ПК України, платник податків зобов'язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів; подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів; сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Згідно з п.20.1.4 п.20.1 ст.20 ПК України, органи державної податкової служби мають право проводити перевірки платників податків в порядку, встановленому цим Кодексом.

А як слідує з п.75.1 ст.75 ПК України, органи державної податкової служби мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові, виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

У відповідності до п.198.3 ст.198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст.39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.193.1 ст.193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п.198.4. ст.198 ПКУ, якщо платник податку придбає (виготовляє) товари/послуги та необоротні активи, які призначаються для їх використання в операціях, що не є об'єктом оподаткування або звільняються від оподаткування, то суми податку, сплачені (нараховані) у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не відносяться до податкового кредиту зазначеного платника.

Згідно п.198.6. цієї ж статті, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст.201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п.201.11 ст.201 цього Кодексу.

Так, з матеріалів справи встановлено, що в період з 01.10.2010р. по 31.12.2010р., т.б. у перевіряє мий період, одним з контрагентів позивача було ТОВ «Адекс Пром».

Як вбачється з наявного у справі витягу з ЄДР ЮО та ФОП, основним видом діяльності ТОВ «Адекс Пром» є оптова торгівля зерном, насінням та кормами для тварин.

Разом з тим, згідно умов договору від 14.09.2010 року №1409-3, укладеного між підприємством позивача та ТОВ «Адекс Пром», останнє постачало позивачу «спецодяг», що, в свою чергу, суперечить основному виду діяльності цього товариства за КВЕД.

Крім того, судами обох інстанцій в тому числі і з акту перевірки встановлено (і даний факт не спростовано позивачем), що відповідно до довідки від 05.04.2010 року №446/23-600/36954848, що міститься в матеріалах справи, ТОВ «Адекс Пром» не надавалися декларації з податку на прибуток підприємств за 2010 рік; згідно податкового розрахунку комунального податку за 4-й квартал 2010 року кількість працюючих на підприємстві склала 1 особу, яка, в свою чергу, враховуючи загальний обсяг продажу від реалізації товарів (робіт, послуг) фізично не могла здійснювати такий обсяг роботи. Звіт за формою 1 ДФ цим підприємством теж не надавався, а також відсутня і будь-яка інформація про наявні складські приміщення, наявність автомобільного чи іншого виду транспорту, а також устаткування, що необхідне для здійснення такого виду господарської діяльності.

Також, слід звернути увагу й на те, що позивачем під час судового розгляду справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій не надано жодних доказів, які б беззаперечно підтверджували транспортування придбаного у ТОВ «Адекс Пром» товару (спецодягу), його оприбуткування та видачу працівникам.

Надане ж позивачем фото працівників ПП «Продовольча компанія «Золотой Теленок» одягнутих у нібито придбаний спецодяг, не є належним доказом того, що саме цей одяг був виготовлений та поставлений саме ТОВ «Адекс Пром». Окрім того, слід зазначити, що представник позивача в суді 1-ї інстанції так і не зміг чітко пояснити, чому виготовлення спецодягу було доручено саме цьому підприємству, яке навіть не має швейного обладнання та фактично не займається виготовленням будь-якого одягу взагалі.

Отже, за таких обставин, судова колегія вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність та нереальність спірних господарських операцій між підприємством позивача та ТОВ «Адекс Пром».

Також, як встановлено судами обох інстанцій, в період з 01.01.2012р. по 31.03.2012р., т.б. теж в перевіряє мий період, позивач перебував у господарських відносинах з ПП «Градостройинвест-СВ».

Як слідує із витягу з ЄДР ЮО та ФОП, що міститься в матеріалах справи, видами діяльності ПП «Градостройинвест-СВ» є: інші будівельно-монтажні роботи; торгівля текстильною сировиною та напівфабрикатами; оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами; інша допоміжна діяльність у сфері транспорту; надання інших індивідуальних послуг.

Разом з тим, як видно з наявних у справі договору від 02.01.2012 року №020101, укладеного між підприємством позивача та ПП «Градостройинвест-СВ», податкових та видаткових накладних, останнє постачало позивачу яловичину, що, в свою чергу, фактично суперечить основному виду діяльності ПП «Градостройинвест-СВ» за КВЕД.

При цьому, також слід вказати, що відповідно до умов зазначеного вище договору, товар (яловичина) постачається виключно за узгодженими замовленнями, у яких повинні вказуватися кількість, вид, якість товару, термін і місце поставки, а також умови оплати. Ціна ж товару визначається на підставі прайс-листів постачальника. Проте, вказані документи відсутні в матеріалах справи, не надав їх позивач і на вимогу суду 1-інстанції.

Одночасно необхідно зазначити й про те, що на підтвердження отримання м'яса від ПП «Градостройинвест-СВ» позивачем до окружного суду надано копії ветеринарного свідоцтва АТ-23 №873594 від 17.01.2012 року та посвідчення про якість на готову м'ясну продукцію від 17.01.2012 року, згідно яких, відправником цього товару є ТОВ «Золотоноша Агро», а не ПП «Градостройинвест-СВ». До того ж, слід звернути увагу на той факт, що позивач вимогу суду 1-ї інстанції не надав для огляду оригінали цих документів, оскільки в наданій ним копії ветеринарного свідоцтва є очевидні виправлення, а саме, дописано фразу - «через ПП «Градостройинвест-СВ». Викликають сумніви та не відповідають дійсності й зазначені в цих документах дати відвантаження товару (яловичини), а вказана в них кількість м'яса не відповідає його кількості отриманого від ПП «Градостройинвест-СВ».

Також, позивачем не надано і жодних належних доказів на підтвердження факту перевезення цього товару (яловичини) від ПП «Градостройинвест-СВ».

Отже, за таких обставин, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає, що позивачем, в даному випадку, взагалі не доведено факт отримання м'яса від ПП «Градостройинвест-СВ», що, в свою чергу, свідчить про нереальність цієї господарської операції.

Таким чином, судами обох інстанцій беззаперечно встановлено, що між позивачем та ТОВ «Адекс Пром» і ПП «Градостройинвест-СВ» фактично не відбулось реальних господарських операцій, а тому, відповідно, у позивача відсутнє на включення відповідних сум до складу свого податкового кредиту з ПДВ та до складу валових витрат на підставі виданих вказаними контрагентами податкових накладних.

До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.11,71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Проте, як вже вказувалося вище, 18.05.2015р. до суду апеляційної інстанції від ДПІ у Ленінському районі м.Миколаєва ГУ Міндоходів у Миколаївській області надійшла заява про часткове закриття провадження у справі у зв'язку з примиренням сторін шляхом досягнення податкового компромісу на загальну суму основних зобов'язань 64 110 грн. (т.б. по податковому повідомленню-рішенню від 18.01.2013 року № - на основне грошове зобов'язання з ПДВ на суму 31273 грн. та по ППР № - на основне грошове зобов'язання з податку на прибуток на суму 32837 грн.).

Відповідно до ч.ч.3,4 ст.51 КАС України, сторони можуть досягнути примирення на будь-якій стадії адміністративного процесу, що є підставою для закриття провадження в адміністративній справі.

Але, разом з тим, суд не приймає відмови позивача від адміністративного позову, визнання адміністративного позову відповідачем і не визнає умов примирення сторін, якщо ці дії суперечать закону або порушують чиї-небудь права, свободи чи інтереси.

У відповідності до приписів ст.194 КАС України, позивач може відмовитися від адміністративного позову, а сторони можуть примиритися у будь-який час до закінчення апеляційного розгляду.

У разі відмови від адміністративного позову або примирення сторін суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу відповідно до вимог ст.ст.112 і 113 цього Кодексу.

Згідно зі ст.113 КАС України, сторони можуть повністю або частково врегулювати спір на основі взаємних поступок. Примирення сторін може стосуватися лише прав та обов'язків сторін і предмета адміністративного позову.

У разі примирення сторін суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі, у якій фіксуються умови примирення. Умови примирення не повинні суперечити закону або порушувати чиї-небудь права, свободи або інтереси. У разі ж невиконання умов примирення однією із сторін, суд за клопотанням іншої сторони поновлює провадження у справі.

Згідно з п.11-2 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» КАС України, підставою для примирення сторін на будь-якій стадії процесу є досягнення податкового компромісу щодо сплати податкових зобов'язань з податку на додану вартість та податку на прибуток підприємств відповідно до підрозділу 9-2 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України.

Як слідує зі змісту п.1 підрозділу 9-2 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України, податковий компроміс - це режим звільнення від юридичної відповідальності платників податків та/або їх посадових (службових) осіб за заниження податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість за будь-які податкові періоди до 01 квітня 2014 року з урахуванням строків давності, встановлених ст.102 цього Кодексу.

А відповідно до п.7 підрозділу 9-2 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України, процедура податкового компромісу, встановлена цим підрозділом, поширюється також на неузгоджені суми податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість, визначені у податкових повідомленнях-рішеннях, щодо яких триває процедура судового та/або адміністративного оскарження, а також на випадки, коли платник податків отримав податкове повідомлення-рішення, за яким податкові зобов'язання не узгоджені відповідно до норм цього Кодексу. Досягнення податкового компромісу у такому разі здійснюється за заявою платника податків у письмовій формі до контролюючого органу про намір досягнення податкового компромісу. У таких випадках днем узгодження платником податків податкових зобов'язань, визначених у податковому повідомленні-рішенні, є день подання такої заяви до відповідного контролюючого органу. У разі несплати платником податків такого податкового зобов'язання у сумі, визначеній пунктом 2 цього підрозділу, таке податкове зобов'язання вважається неузгодженим.

Згідно з п.11 цього ж підрозділу 9-2, податковий компроміс з урахуванням строків давності відповідно до ст.102 цього Кодексу застосовується до правовідносин, що виникли до 01 квітня 2014 року, та поширюється виключно на податкові зобов'язання з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість незалежно від того, проводилися перевірки контролюючих органів чи ні за такі періоди.

Так, предметом даного адміністративного спору є податкові повідомлення-рішення від 18.01.2013 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 63172,50 грн. (у тому числі за основним платежем - 50538 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 12634,50 грн.) та №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на загальну суму 171147,50 грн. (у т.ч. за основним платежем - 56918 грн. та за штрафними санкціями - 14229,50 грн.).

Таким чином, колегія суддів вважає, що до частини податкових зобов'язань, нарахованих оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями та зазначених в рішенні ДПІ у Ленінському районі м.Миколаєва ГУ Міндоходів у Миколаївській області від 20.03.2015 року №122/10/14-02-22-01-13, може бути застосована процедура податкового компромісу.

Згідно з п.8 підрозділу 9-2 розділу XX «Перехідні положення» ПК України, податковий компроміс вважається досягнутим після сплати платником податків узгоджених податкових зобов'язань згідно із цим підрозділом.

Після досягнення податкового компромісу згідно із цим підрозділом такі зобов'язання не підлягають оскарженню та їх розмір не може бути змінений в інших податкових періодах.

Відповідно до п.2 підрозділу 9-2 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України, сума заниженого податкового зобов'язання з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість сплачується в розмірі 5% такої суми. При цьому, 95% суми заниженого податкового зобов'язання з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість вважаються погашеними, штрафні санкції не застосовуються, пеня не нараховується.

Сума погашеного податкового зобов'язання з податку на прибуток та/або податку на додану вартість в розмірі 95% внаслідок застосування податкового компромісу не враховується для визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток підприємств.

Колегією суддів встановлено, що у матеріалах справи наявне рішення ДПІ у Ленінському районі м.Миколаєва ГУ Міндоходів у Миколаївській області від 20.03.2015 року №122/10/14-02-22-01-13 про погодження застосування процедури податкового компромісу на загальну суму основних зобов'язань 64110 грн., прийняте у відповідності до заяви ПП «Продовольча компанія «Золотой Теленок» від 10.03.2015р. про застосування податкового компромісу, а також наявні квитанції про сплату підприємством податків в розмірі 5% від нарахованих зобов'язань.

Відповідно до п.3.14 «Методичних рекомендацій щодо особливостей уточнення податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та податку на додану вартість у разі застосування податкового компромісу» (затв. наказом ДФС України №13 від 17.01.2015р.), у разі подання заяви про компроміс по ППР під час процедури судового оскарження до моменту набрання законної сили рішенням суду (винесення рішення судом апеляційної інстанції незалежно від факту оскарження до Вищого адміністративного суду України) після досягнення податкового компромісу відповідний орган ДФС подає до суду першої або апеляційної інстанції, який розглядає справу, вмотивоване письмове клопотання із дотриманням встановлених Кодексом адміністративного судочинства України вимог щодо затвердження примирення сторін у справі у зв'язку із досягненням такими сторонами податкового компромісу, що, в свою чергу, в даному випадку і було зроблено сторонами по даній справі.

Отже, за вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що умови примирення не суперечать вимогам закону, не порушують чиїх-небудь прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.1 ст.203 КАС України, постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно ст.ст.155,157 цього Кодексу.

А згідно із п.3 ч.1 ст.157 КАС України, суд закриває провадження у справі: якщо сторони досягли примирення.

Відповідно до ч.3 ст.157 КАС України, про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена. Повторне звернення з тією самою позовною заявою не допускається.

Згідно з ч.2 ст.203 КАС України, якщо судом першої інстанції ухвалено законне та обґрунтоване судове рішення, а обставини, які стали підставою для закриття провадження у справі, виникли після його ухвалення, суд апеляційної інстанції визнає таке рішення нечинним і закриває провадження у справі.

Враховуючи те, що постанова Миколаївського окружного адміністративного суду від 20.03.2013 року є законною та обґрунтованою, а обставина, яка є підставою для закриття провадження у справі, виникла після її ухвалення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, ця постанова суду першої інстанції - визнанню нечинною, а провадження у справі в частині податкових зобов'язань щодо яких застосовується податковий компроміс - закриттю.

Керуючись ст.ст.113,157,194,195,197,198,203,205,206,254 КАС України, а також п.11-2 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» КАС України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Клопотання Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Миколаєва ГУ Міндоходів у Миколаївській області про часткове закриття провадження у справі в зв'язку із примиренням сторін та досягненням податкового компромісу - задовольнити.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 березня 2013 року в частині донарахування Приватному підприємству «Продовольча компанія «Золотой Теленок» згідно податкового повідомлення-рішення № від 18.01.2013 року суми грошового зобов'язання з податку на прибуток в розмірі 32837 грн. і штрафних (фінансових) санкцй в розмірі 8209,25 грн. та згідно податкового повідомлення-рішення № від 18.01.2013 року суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 31273 грн. і штрафних (фінансових) санкцй в розмірі 7818,25 грн. - визнати нечинною.

Провадження у справі за адміністративним позовом Приватного підприємства «Продовольча компанія «Золотой Теленок» до Державної податкової інспекції у Ленінському районі м.Миколаєва Миколаївської області Державної податкової служби про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень у вказаній вище частині - закрити.

В іншій частині апеляційну скаргу Приватного підприємства «Продовольча компанія «Золотой Теленок» - залишити без задоволення, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 березня 2013 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Ю.В. Осіпов

Судді: О.С. Золотніков

В.О. Скрипченко