Справа № 815/7018/14
Суддя: Яковлев Ю.В.
Дата ухвалення: 2015-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/7018/14

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді -Яковлева Ю.В.
судді -Вербицької Н.В.
судді -Коваля М.П.
при секретарі -Богдановій С.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 03 березня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

встановила:

Позивач - ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив визнати неправомірними та скасувати рішення від 03.11.2014 р. № 557-14, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у 2011 році він звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Згідно повідомлення від 20.11.2014 року № 84 позивачу відмовлено у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі пп.1 та пп.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон). Позивач зазначив, що є громадянином Гвінеї, проте не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. До моменту виїзду позивач навчався у вищому навчальному закладі та займався журналістською діяльністю в газеті Tabuley Communication, за що зазнавав утиску та переслідування представниками влади. У вересні 2009 р. позивач взяв участь у маніфестації, під час якої багато людей було вбито. Наступного дня позивач освітив подію в газеті, за що його, як автора, почали шукати. Побоюючись за своє життя, позивач врятувався втечею та шукає притулку в іншій країні. Зважаючи на викладені обставини, позивач звернувся до влади України за захистом.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 03 березня 2015 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставиться питання щодо скасування оскаржуваної постанови та прийняття нової про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом 1-ї інстанції встановлено, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Гвінеї, за національністю гвінеєць (етнічна група - маленке), за віросповіданням - мусульманин, неодружений.

Позивач легально покинув Гвінею 03.11.2009 року авіарейсом Конакрі (Гвінея) - Касабланки (Марокк) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна) за навчальною візою та паспортом. В Одесу позивач потрапив 04.11.2009 року.

08 червня 2011 року позивач звернувся за захистом в Україні відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового та тимчасового захисту».

Рішенням ДМС України від 03.11.2014 року № 557-14 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту», як особам, стосовно яких встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 цього Закону, відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду 1-ї інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв'язку з тим, що його твердження щодо небезпеки, яка нібито загрожує йому на батьківщині, є безпідставними і не мають реального підґрунтя, виходячи з наступного.

Як вбачається з особової справи ОСОБА_5 (ODS11/156), в основу оскаржуваних рішень покладений висновок від 15.08.2012 року «Про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Зі змісту зазначеного висновку вбачається, що співробітник міграційної служби вважав, що у позивача немає ознак особи, що може вважатися біженцем через відсутність побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того, заявник не може довести існування загрози життю, безпеці чи свободі, передбачених п.13 ст.1 Закону, для надання додаткової форми захисту. У зв'язку із цим та через відсутність умов, передбачених абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», співробітник міграційної служби дійшов висновку про доцільність відмовити позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань.

Поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди, а особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

З матеріалів справи вбачається, що позивач мешкав у Гвінеї, протягом 1995-2000 року навчався у початковій школі в м. Зерекуре, протягом 2000-2003 року навчався в коледжі «Саморі Туре» в м. Зерекуре; 2003-2007 році - в ліцеї «Колія» в м. Конакрі; 2008-2009 році - в університеті «Сомфонія» на юридичному факультеті. Позивач ніколи не був членом жодних політичних, молодіжних, громадських, релігійних, військових та інших організацій. На момент його виїзду в Гвінеї у позивача залишилися проживати родичі.

В основу заяви про надання статусу біженця або додаткового статусу ОСОБА_5 поклав те, що під час його навчання в університеті «Сімфоніа» президент країни ОСОБА_6 помер (ІНФОРМАЦІЯ_2). Одразу після цього до влади прийшли військові, представник CNDD (Concil National pour la democratie et le developpement). У той час позивач займав посаду інформатора (журналіста) від студентської філії університету партії U.F.R. (Union des Forces Republicaines), в яку входило приблизно 100 студентів. Крім цього позивач працював стажером журналіста при журналі "Tabuley Communacation", який належав ОСОБА_7 - представнику партії U.F.R. 29 вересня 2009 року на стадіоні « 28 вересня» відбувся мітинг, в якому взяли участь всі опозиційні партії і на якому був присутнім позивач. Діючим президентом Дадіс Камара було надано військовим наказ про розігнання мітингу, в результаті чого багато людей було вбито та заарештовано. Наступного дня, 30.09.2009 року, позивач надрукував статтю до журналу «Tabuley Communacation" під назвою "CNDD= (рівноправні) з вбивцями», в якій описав вищевказані події, виклавши думку про відношення військових до народу. Після цього 15.10.2009 року редактор журналу був заарештований. В нього намагалися дізнатись про автора статті (позивача), проте правоохоронні органу відповіді не отримали та помістили редактора до в'язниці. Не зважаючи на те, що правоохоронці не дізналися про позивача, його брат злякався за нього та вирішив відправити за кордон - оформив студентську візу та відправив до України.

Оцінюючи обставини в'їзду позивача до України, відповідач зазначив на тривалість часу (майже рік) нелегального перебування позивача в Україні (дія студентської візи закінчилася 31.08.2010 року, а за захистом шукач звернувся в червні 2011 року). Крім того, позивач не звертався за захистом в транзитних країнах. Відповідач виходив з відсутності доказів переслідувань позивача в Гвінеї, проживання його родичів в Гвінеї тощо.

Зокрема, при проведенні анкетування позивачем повідомлено, що він працював стажером-журналістом при журналі «Tabuley Communacation», але під час проведення інтерв'ю з позивачем він стверджував, що працював журналістом в газеті, яка мала національне значення.

Крім того, в заяві шукач повідомив, що його стаття мала назву «ІНФОРМАЦІЯ_3», але за протоколом співбесіди стаття має назву - «ІНФОРМАЦІЯ_4». У заяві позивач вказав про мітинг, що мав місце 29.09.2008 року, а за протоколом співбесіди - 28.09.2008 року.

При анкетуванні ж позивач повідомив, що на допиті шеф-редактор газети так і не повідомив, хто саме є автором провокаційної статті (тобто саме позивач), але у протоколі зазначено, що після друку статті, позивача почала переслідувати влада і через це він вирішив виїхати з країни.

Натомість, згідно інформації, зазначеної в національному паспорті позивача, він звернувся до посольства України в Гвінеї для отримання навчальної візи, яку було відкрито строком на один рік з 01.09.2009 року по 31.08.2010 року, тобто майже за місяць до мітингу 28.09.2009 року в м. Конакрі, тобто подій, які покладені позивачем в основу своєї заяви про надання статусу біженця.

Під час співбесід в міграційній службі позивач підтвердив, що особисто йому ніхто не погрожував.

Твердження позивача про наявність підстав для надання додаткового захисту, з огляду на матеріальний елемент клопотання, є непідтвердженими та взаємоспростовуючими. Позивач не виявив достатності деталей і специфіки щодо обставин проживання в Гвінеї. Надана ним інформація при викладені причин виїзду з країни є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернення позивач не надав, не довів жодного суттєвого факту заяви. Твердження позивача в заявах щодо небезпеки, яка йому загрожує в Гвінеї особисто є безпідставними і не має реального підґрунтя. Позивач не надав переконливих доказів щодо його особистого переслідування в разі повернення на батьківщину.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду 1-ї інстанції, що покладена в основу заяви та позову історія є достатньо поширеною, що з огляду на суперечливість повідомлених фактів, неузгодженість пояснень позивача, свідчить про неправдивий характер свідчень, які використані для отримання захисту в Україні.

Позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут, оскільки ОСОБА_5 в ході уточнення анкетних даних зазначив, що протягом свого перебування (нелегального) в Україні мав намір продовжити навчання, зважаючи на допомогу свого брата.

З 21.12.2010 року президентом Гвінеє є Альфа Конде та ситуація в країні стала стабільною. Аналіз актуальної інформації по країні походження позивача свідчить про відсутність підстав для побоювань стати жертвою переслідувань з підстав, зазначених позивачем. Так, згідно заяви Комісії Генеральної асамблеї ООН остання позитивно відзивається про дії президента Гвінеї Альфа Конде, зокрема щодо його ініціативи міжгвінейського діалогу та його прихильність забезпеченню спокійного стану; політики діалогу та компромісу, що відповідають інтересам країни.

З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що суд 1-ї інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив зазначену постанову з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстав для скасування або зміни оскаржуваної постанови колегія суддів не вбачає, а доводи апеляційної скарги суттєвими не являються та висновків суду 1-ї інстанції не спростовують.

Керуючись ч. 1 ст. 195, ст. 196, п.1 ч.1 ст.198, ст. 200 та п.1 ч.1 ст. 205 КАС України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 03 березня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку у відповідності до положень діючого законодавства до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя:/підпис/Ю.В. Яковлев
Суддя:/підпис/Н.В. Вербицька
Суддя:/підпис/М.П. Коваль