Справа № 304/1924/13а
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2015-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2015 року № 876/2142/15
Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Гінди О.М.
суддів: Качмара В.Я., Курильця А.Р.
розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на постанову Перечинського районного суду Закарпатської області від 10 січня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності незаконною та стягнення компенсації за неотримане речове майно,

встановив:

20.12.2013 ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі ІНФОРМАЦІЯ_2 ) у якому просить визнати незаконним невиплату нарахованої компенсації за належне речове майно перед звільненням з військової служби та стягнути з відповідача 9822,83 грн цієї компенсації. Також позивач у своєму позові просить суд звернути судове рішення до негайного виконання, а відповідача зобов`язати подати звіт про виконання судового рішення у визначений судом строк.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що під час проходження військової служби, маючи намір звільнитися, він 05.11.2013 звернувся з рапортом до військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 про надання інформації щодо розміру заборгованості за речове майно, яке йому не видане у процесі проходження військової служби. На вказаний рапорт 22.11.2013 йому видано довідку-рахунок № 3139, згідно якої вартість неотриманого речового майна становить 9822,83 грн. З огляду на це, керуючись положеннями ст.ст. 1-2, 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі Закон № 2011-ХІІ) ОСОБА_1 звернувся з рапортом до військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 про виплату йому компенсації в сумі 9822,83 грн за неотримане речове майно. Однак, листом від 04.12.2013 у виплаті такої компенсації відмовлено, з огляду на відсутність коштів. Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки Європейський Суд з прав людини у своєму Рішенні від 18.11.2005 (справа Кечко проти України) чітко вказав на те, що реалізація особистих прав, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яка базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин актах національного законодавства, не може ставитися у залежність від бюджетних асигнувань.
Постановою Перечинського районного суду Закарпатської області від 10.01.2014 позов задоволено частково. Визнано незаконною невиплату ОСОБА_1 компенсації на належне речове майно перед звільненням з військової служби. Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_1 9822,83 грн нарахованої, але не виплаченої під час проходження військової служби компенсації за речове майно. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Із цією постановою не погодився відповідач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що така прийнята з невідповідністю висновків суду обставинам справи та з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому просить її скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано доводи відповідача та правову позицію Верховного Суду України викладену, зокрема, у постановах від 19.03.2012 № 21-38а13 та від 22.10.2013 № 21-286а13, що положення ч. 2 ст. 9-1 Закону № 2011-ХІІ регулюють порядок виплати компенсації замість речового майна військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, і не поширюється на військовослужбовців, звільнених з військової служби. З огляду на ці положення, апелянт вважає, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки на момент звернення позивача за отриманням грошової компенсації замість речового майна Закон № 2011-ХІІ не передбачав такого права для військовослужбовців звільнених у запас або відставку, а пункт 27 Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, затвердженого постановою КМ України від 28.10.2004 № 1444 (далі Положення № 1444) не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, так як суперечить нормам Закону № 2011-ХІІ.
Крім того, апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що судом першої інстанції не було досліджено належним чином питання щодо дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду, оскільки позовна заява подана 20.12.2013, а згідно довідки про вартість речового майна, компенсація за яке є предметом спору у цій справі, певні найменування предметів речового майна ОСОБА_1 повинен був отримати у 2001-2010 роках.
Враховуючи те, що цю справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, а усі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, що підтверджується наявними у матеріалах справи повідомленнями про вручення повісток, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України, апеляційний розгляд справи проведено у порядку письмового провадження.
Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи та обговорив підстави і межі апеляційних вимог, вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 перебував на військовій службі в ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 21-22).
22.11.2013 позивач звернувся з рапортом до військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 про виплату компенсації замість належного речового майна, не виданого під час проходження військової служби у відповідності до ст.ст. 1-2, 9-1 Закону № 2011-ХІІ та Положення № 1444.
Вартість речового майна, на яке мав право під час проходження військової служби ОСОБА_1 становить 9822,83 грн, що стверджується довідкою-розрахунком ІНФОРМАЦІЯ_1 № 3139 від 22 листопада 2013 року (а.с. 5-6).
Військовий комісар ІНФОРМАЦІЯ_1 своїм листом № 3233 від 04 грудня 2013 року на вказаний рапорт позивача, який зареєстровано в книзі вхідних документів нетаємного діловодства ІНФОРМАЦІЯ_3 за вх. № 3436, повідомив, що здійснити виплату грошової компенсації замість речового майна немає можливості у зв`язку з відсутністю коштів. Вказану компенсацію буде виплачено у разі надходження коштів на рахунок ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 19, 20).
Згідно витягу з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 30 грудня 2013 року № 246, підполковник ОСОБА_1 військовий комісар ІНФОРМАЦІЯ_5 , звільнений наказом начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 03 грудня 2013 року № 844 у запас за пунктом «б» (за станом здоров`я) частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з правом носіння військової форми одягу, а з 30 грудня 2013 року виключений із списків складу Великоберезнянсько-Перечинського об`єднаного районного військового комісаріату та всіх видів забезпечення (а.с. 18).
Суд першої інстанції дійшов висновку, що позов належить задовольнити в частині визнання незаконною бездіяльності та стягнення компенсації, оскільки виходячи з положень Закону № 2011-ХІІ та Положення № 1444, а також враховуючи рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 № 10-рп/2008, з 22.05.2008 військовослужбовці Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, у тому числі і військовослужбовці внутрішніх військ України мають право на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів. Оскільки ОСОБА_1 із рапортом про видачу йому грошової компенсації замість належних предметів речового майна та до суду за захистом свого порушеного права звернувся відповідно 22.11.2013 та 20.12.2013, тобто під час проходження військової служби, а звільнений з такої 30 грудня 2013 року, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання грошової компенсації замість речового майна, яким він не був забезпечений під час проходженні військової служби. Що стосується вимоги про звернення судового рішення до негайного виконання, то суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення, оскільки на спірні правовідносини не поширюється дія ч. 2 ст. 256 КАС України.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вказану постанову в апеляційному порядку дійшов висновку, що ця справа вирішена з порушенням правил предметної підсудності та як наслідок неповноважним судом, з огляду на таке.
Правила предметної підсудності визначені статтею 18 КАС України, частиною 1 якої визначено підсудність справ місцевим загальним судам як адміністративним судам, а частиною 2 цієї статті справ, які підсудні окружним адміністративним судам.
Відповідно до частини 2 статті 18 КАС України окружним адміністративним судам підсудні адміністративні справи однією зі сторін в яких є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, обласна рада, Київська, Севастопольська міська рада, їх посадова чи службова особа, крім випадків, передбачених цим Кодексом, та крім справ щодо їх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки та справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам.
Оскільки відповідачем у цій справі, що стосується проходження позивачем публічної (військової) служби, є орган державної влади, у відповідності до ч. 2 ст. 18 КАС України ця справа підсудна окружному адміністративному суду, а не місцевому загальному суду, як адміністративному суду. При цьому, п. 4 ч. 1 ст. 18 КАС України у розглядуваному випадку не підлягає застосуванню, оскільки предмет цієї адміністративної справи не пов`язаний з обчисленням, призначенням, перерахунком, здійсненням, наданням, одержанням соціальних виплат.
Таким чином, постанова суду першої інстанції, яка є предметом оскарження, ухвалена неповноважним судом, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України є безумовною підставою для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.
Вирішуючи цей спір по суті, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ (у редакції чинній до 11.03.2000) військовослужбовці мають право на отримання за рахунок держави речового майна або, за бажанням військовослужбовця, грошову компенсацію замість нього.
Законом України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» від 17 лютого 2000 року дію ч. 2 ст. 9 вищевказаного Закону в частині одержання грошової компенсації замість речового майна було зупинено з 11.03.2000.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб» від 03.11.2006 № 328-V статтю 9 Закону № 2011-ХІІ викладено в новій редакції, а також доповнено статтею 9-1, якою було передбачено, зокрема, що військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, мають право на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів (абз. 1 п. 2), порядок виплати грошової компенсації визначається Кабінетом Міністрів України (абз. 2 п. 2).
Законом України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» дію пункту 2 статті 9-1 Закону № 2011-ХІІ було зупинено на 2007 рік.
Пунктом 67 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» п. 2 ст. 9-1 Закону № 2011-ХІІ було виключено. Однак, Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 № 10-рп/2008 зазначені положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).
Пунктами 27-28 Порядку № 1444 визначено, що військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення. Зазначеним особам, звільненим у запас або відставку після закінчення строку контракту, за належне їм, але не отримане протягом дії контракту речове майно виплачується грошова компенсація пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати закінчення контракту, або видається речове майно на суму грошової компенсації. Військовослужбовцям, які звільняються у запас або відставку без права носіння військової форми одягу, виплачується грошова компенсація за неотримане речове майно або за їх згодою видається речове майно на суму грошової компенсації пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання речового майна до дати підписання наказу про звільнення або закінчення контракту.
З аналізу наведених вище норм можна дійти висновку, що оскільки дія норми, що передбачала можливість виплати військовослужбовцям грошової компенсації за недотримане речове майно, була відновлена з моменту прийняття Рішення Конституційним судом України, а саме з 22 травня 2008 року, то позивач звернувшись з рапортом від 22.11.2013 під час проходження військової служби вправі претендувати на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно.
При цьому, суд апеляційної інстанції враховує правову позицію Верховного Суду України викладену, зокрема, у постанові від 27.04.2014 № 21-132а14 з якої вбачається, що положення статті 9-1 Закону № 2011-ХІІ регулюють порядок виплати компенсації замість речового майна військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, і не поширюються на військовослужбовців, звільнених з військової служби.
Частиною другою статті 24 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки на момент звернення позивача до обласного військового комісара з рапортом від 22.11.2013 про виплату йому грошової компенсації за невидане речове забезпечення він не був виключений зі списків особового складу військової частини і вважався таким, що проходить військову службу до 30.12.2013 (дата виключення зі списків), відмова відповідача у виплаті такої компенсації, яка оформлена листом від 04.12.2013 № 3233, є неправомірною.
Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги посилання апелянта на те, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду, оскільки у відповідності до ч. 3 ст. 99 КАС України місячний строк звернення до адміністративного суду починає свій перебіг з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав.
Як вбачається із матеріалів справи, позивач із рапортом про виплату йому компенсації звернувся 22.11.2013, у виплаті якої відмовлено листом від 04.12.2013, тобто під час проходження служби, а тому мало місце порушення прав позивача, які носять триваючий характер, на що звернув увагу і Вищий адміністративний суд України у своїй ухвалі від 17.02.2015, висновки якого у цій справі є обов`язковими для врахування згідно ч. 5 ст. 227 КАС України.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що підстави для застосування положень ст. 100 КАС України у цій справі відсутні.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності та стягнення компенсації за неотримане речове майно, належить задовольнити.
Щодо вимоги позивача про звернення судового рішення до негайного виконання, то суд апеляційної інстанції вважає, що така задоволеною бути не може, оскільки спірна компенсація за неотримане речове майно не є заробітною платою чи грошовим утриманням, а тому положення п. 2 ч. 1 ст. 256 КАС України застосованими бути не можуть.
Що стосується вимоги про зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення у визначений судом строк, то слід зазначити, що рішення суду, які набрали законної сили є обов`язковими для всіх органів, підприємств, установ, організацій, службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України (ч. 5 ст. 124 Конституції України, ст. 14 КАС України), а тому суд апеляційної інстанції не вбачає необхідності реалізації наданого ч. 1 ст. 257 КАС України права покладення обов`язку щодо забезпечення виконання рішення та наданого ч. 1 ст. 267 КАС України права встановлення судового контролю шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Враховуючи те, що цю справу вирішено неповноважним судом, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування постанови суду першої інстанції та прийняття нової постанови, якою позов задовольнити частково.
Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 задовольнити частково.
Постанову Перечинського районного суду Закарпатської області від 10 січня 2014 року у справі № 304/1924/13-а скасувати та прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправною невиплату Закарпатським обласним військовим комісаріатом ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно.
Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (код НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ідент. код НОМЕР_2 ) грошову компенсацію за неотримане речове майно згідно довідки-рахунку № 3139 від 22.11.2013 в сумі 9822,83 грн (дев`ять тисяч вісімсот двадцять дві гривні вісімдесят три копійки).
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили через п`ять днів після надіслання її копій особам, які беруть участь у справі.
На постанову протягом двадцяти днів, після набрання нею законної сили, може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: О.М. Гінда

Судді: В.Я. Качмар

А.Р. Курилець