Справа № 2а0370/3965/12
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2015-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2015 року Справа № 876/3858/13

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Глушка І.В., Макарика В.Я.,

з участю секретаря судового засідання Малетич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Інспекції з питань захисту прав споживачів у Львівській області на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 14 січня 2013 року в адміністративній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Золотий екватор» до Інспекції з питань захисту прав споживачів у Львівській області про визнання нечинним рішення,

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Золотий екватор» (далі - ТОВ «Золотий екватор») звернулося до Волинського окружного адміністративного суду з позовом до Інспекції з питань захисту прав споживачів у Львівській області про визнання протиправним і скасування рішення № 0385 від 23.11.2012 року про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу в сумі 322,65 грн..

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 14 січня 2013 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Золотий екватор» задоволено. Визнано нечинним рішення Інспекції з питань захисту прав споживачів у Львівській області № 0385 від 23.11.2012 року про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу.

Із таким судовим рішенням не погодилася Інспекція з питань захисту прав споживачів у Львівській області та подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що постанова суду прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, в скарзі апелянт вказав, що Департаментом економічної політики Львівської міської ради надіслано до інспекції з питань захисту прав споживачів у Львівській області подання № 23/Р-7-2422 від 11.09.2012 року та № 23/Р-7-2421 від 11.09.2012 року про порушення Закону України «Про рекламу» ТОВ «Золотий екватор», а саме: встановлення без дозволу виконкому Львівської міської ради спеціальних конструкцій зовнішньої реклами на газоні по вул. Городоцькій, 228 та вул. Липинського, 192 у місті Львові. Вищезазначене є порушенням частини 1 статті 16 Закону України «Про рекламу», оскільки розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах провадиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, та в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Департаментом економічної політики Львівської міської ради було направлено ТОВ «Золотий екватор» лист-вимогу від 11.09.2012 року за № 23/Р-7-2071 та від 11.09.2012 року за № 23/Р-1-2421 про усунення порушення законодавства про рекламу, які не було виконано. Інспекцією з питань захисту прав споживачів за результатами розгляду подань Львівської міської ради про порушення Закону України «Про рекламу» було складено протоколи про порушення ТОВ «Золотий екватор» законодавства про рекламу № 0423 від 05.10.2012 року та № 0422 від 05.10.2012 року. Згідно з частиною 4 статті 27 Закону України «Про рекламу» на позивача було накладено штраф. Твердження ТОВ «Золотий екватор» про незаконність притягнення до відповідальності через виготовлення рекламних конструкцій іншим підприємством є безпідставним, оскільки інспекцією винесено адміністративно-господарську санкцію не за виробництво рекламної конструкції, а за розповсюдження інформації на даній конструкції, що вважається рекламою. Позивач таким чином рекламує свою діяльність, а не діяльність ТОВ «Завод Галичина». Враховуючи наведене, апелянт вважає, що ним було правомірно застосовано до ТОВ «Золотий екватор» адміністративно-господарські санкції. Просить скасувати постанову та прийняти нову - про відмову в задоволенні позову.

Представники сторін у судове засідання не з'явилися .

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно протоколів Інспекції з питань захисту прав споживачів у Львівській області №0423 від 05.10.2012 року та № 0422 від 05.10.2012 року, відповідачем встановлено, що ТОВ «Золотий екватор» в порушення вимог пункту 1 статті 16 Закону прийнято рішення про самовільне розміщення зовнішньої реклами по вул. Хмельницького, 192 район кільця з вул. Липинського в м. Львові та на газоні по вул. Городоцькій, 288 в м. Львові без погодження з органами місцевого самоврядування.

23 листопада 2012 року Інспекцією з питань захисту прав споживачів у Львівській області було прийнято рішення № 0385, згідно якого встановлено, що в порушення вимог п. 1 ст. 16 Закону України «Про рекламу» керівництвом ТОВ «Золотий екватор» прийнято рішення про самовільне розміщення зовнішньої реклами по вул. Хмельницького, 192 район кільця з вул. Липинського в м. Львові та на газоні по вул. Городоцькій, 288 в м. Львові без погодження з органами місцевого самоврядування і за це порушення вирішено накласти на підприємство штраф в сумі 322,75 грн..

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про незаконність рішення з таких підстав.

Засади рекламної діяльності в Україні, відносини, що виникають у процесі виробництва, розповсюдження та споживання реклами врегульовано Законом України «Про рекламу» (далі - Закон).

Приписами статті 27 Закону встановлено відповідальність за порушення законодавства про рекламу. Так, відповідно до частини 2 вказаної норми відповідальність за порушення законодавства про рекламу несуть: 1) рекламодавці, винні: у замовленні реклами продукції, виробництво та/або обіг якої заборонено законом; у наданні недостовірної інформації виробнику реклами, необхідної для виробництва реклами; у замовленні розповсюдження реклами, забороненої законом; у недотриманні встановлених законом вимог щодо змісту реклами; у порушенні порядку розповсюдження реклами, якщо реклама розповсюджується ними самостійно; 2) виробники реклами, винні у порушенні прав третіх осіб при виготовленні реклами; 3) розповсюджувачі реклами, винні в порушенні встановленого законодавством порядку розповсюдження та розміщення реклами.

Згідно ст. 1 Закону виробник реклами - особа, яка повністю або частково здійснює виробництво реклами; рекламодавець - особа, яка є замовником реклами для її виробництва та/або розповсюдження; розповсюджувач реклами - особа, яка здійснює розповсюдження реклами.

Частиною 4 статті 27 Закону центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, за поданням державних органів, зазначених у статті 26 цього Закону, або самостійно у випадках, передбачених цією статтею, крім тих, які віднесено виключно до компетенції Антимонопольного комітету України та які регулюються законодавством з питань авторського права та суміжних прав, надано повноваження на накладення штрафів за порушення законодавства про рекламу в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України на: рекламодавців за вчинення дій, передбачених пунктом 1 частини 2 цієї статті, - у розмірі п'ятикратної вартості розповсюдженої реклами; виробників реклами за вчинення дій, передбачених пунктом 2 частини другої цієї статті, - у розмірі п'ятикратної вартості виготовлення реклами; розповсюджувачів реклами за вчинення дій, передбачених пунктом 3 частини 2 цієї статті, - у розмірі п'ятикратної вартості розповсюдження реклами.

Рекламодавець може нести відповідальність за порушення порядку розповсюдження реклами, лише якщо реклама розповсюджується ним самостійно; виробники реклами, якщо вони винні у порушенні прав третіх осіб при виготовленні реклами; розповсюджувачі реклами, якщо вони винні в порушенні встановленого законодавством порядку розповсюдження та розміщення реклами.

Таким чином, Законом чітко розмежовано відповідальність за колом суб'єктів - учасників спірних правовідносин.

Із вказаними положеннями кореспондуються норми Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про рекламу, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 693 від 26.05.2004 року (далі - Порядок).

Пунктом 2 Порядку диференційовано відповідальність, яку несе суб'єкт правовідносин, що пов'язані з рекламою в залежності від його функцій у таких правовідносинах.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач не є власником об'єктів, а саме засобів зовнішньої реклами на АЗС на вул. Б. Хмельницького, 192 та вул. Городоцька, 288 в м. Львові, а користується АЗС на підставі договорів оренди та не наділений повноваженнями щодо демонтажу цих об'єктів.

Власником цих об'єктів є ТОВ «Завод Галичина».

Враховуючи, що відповідач не встановив фактів виготовлення позивачем реклами, її розповсюдження, підстав для притягнення ТОВ «Золотий екватор» до відповідальності не було.

Доводи апелянта про розміщення позивачем реклами свого підприємства є безпідставними, з огляду на таке.

Із самого оскаржуваного рішення вбачається, що позивача притягнуто до відповідальності за самовільне розміщення зовнішньої реклами по вул. Хмельницького, 192 та на газоні по вул. Городоцькій, 288 в м. Львові без погодження з органами місцевого самоврядуванн

Відповідно до статті 1 Закону, реклама - інформація про особу чи товар, розповсюджена в будь-якій формі та в будь-який спосіб і призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтерес щодо таких особи чи товару.

Відповідачем надано суду фотознімки об'єктів, визначених ним, як об'єкти реклами. Із вказаних фотознімків вбачається, що такими об'єктами є прапори із зображенням логотипу торгової марки, під якою реалізуються паливно-мастильні матеріали, стенд із написом «Бар» та вказівником напрямку та стенд з написом «заправляйся якісним А-95».

Ці зображення і написи на них носять інформаційний характер та покликані зорієнтувати споживача, щодо марок товару, який реалізується та розміщення на АЗС закладу громадського харчування. При цьому, ці зображення/написи не мають на меті сформувати або підтримати обізнаність споживачів щодо товарів певної торгової марки, а направленні на цільову групу споживачів паливно-мастильних матеріалів визначеної торгової марки з метою проінформувати їх, що саме тут вони можуть придбати товари вподобаного ними виробника та потрібної їм торгової марки.

Таким чином, зображені на фотознімках об'єкти не підпадають під визначення реклами в розумінні Закону України «Про рекламу».

Зважаючи на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість рішення № 0385 від 23.11.2012 року про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу в розмірі 322,65 грн..

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції неправильно обрав спосіб захисту порушеного права, так як визнав нечинним акт індивідуальної дії - рішення.

Перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в судовому рішенні, колегія суддів апеляційного адміністративного суду дійшла висновку про законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції щодо порушення відповідачем норм чинного законодавства при винесенні даного припису.

При цьому, на думку колегії суддів, судом першої інстанції рийнято помилкове рішення щодо визнання нечинним даного індивідуального акту.

Так, відповідно до пункту 1 частини 2 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Під актом, у розмінні цієї статті, слід розуміти прийняте у формі офіційного письмового документу рішення державного чи іншого органу, який породжує певні правові наслідки, спрямовані на регулювання тих чи інших суспільних відносин та має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Правовий акт - акт волевиявлення (рішення) уповноваженого суб'єкта права, що регулює суспільні відносини за допомогою встановлення (зміни, скасування, зміни сфери дії) правових норм, а також визначення (зміни припинення) на основі цих норм прав і обов'язків учасників конкретних правовідносин, міри відповідальності конкретних осіб за скоєне ними правопорушення. Критерієм розмежування понять нормативного правового акта і ненормативного (індивідуального) правового акта є сфера його дії за суб'єктивним складом, оскільки правові акти індивідуальної дії, на відміну від нормативних, поширюють свою дію на конкретно визначеного суб'єкта.

Як нормативний так і ненормативний правовий акт завжди виражають волю (волевиявлення) уповноваженого суб'єкта права, його владні приписи; мають офіційний характер, обов'язковий до виконання; спрямування на регулювання суспільних відносин; встановлюють правову норму чи конкретне правовідношення; оформляються у визначеній формі; є юридичними фактами, що спричиняють певні правові наслідки.

Ненормативні (індивідуальні) акти - породжують права і обов'язки у тих конкретних суб'єктів, яким вони адресовані, у конкретному випадку.

Юридична значимість для особи, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов, рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, тобто безпосередня залежність виникнення чи припинення прав та обов'язків зазначеної особи від таких рішень, дій чи бездіяльності, є кваліфікуючою ознакою змісту адміністративного позову відповідно до положень пункту 1 частини 4 статті 105 Кодексу адміністративного судочинства України.

Водночас нечинним нормативно-правовий акт стає з дати набрання відповідним рішенням суду законної сили, а протиправність індивідуального акта виникає, у разі набрання рішенням суду про задоволення адміністративного позову законної сили, з моменту прийняття такого акта суб'єктом владних повноважень (вчинення дії або бездіяльності). Вимога про визнання протиправним (недійсним, незаконним, неправомірним, скасування такого акту) індивідуальних актів не містять різних способів захисту, а є одним і тим же способом, сформульованим у різних словесних формах.

Таким чином, у тих випадках, коли предметом спору є індивідуальний акт, дія або бездіяльність, позовною вимогою за правилами Кодексу адміністративного судочинства України має бути визнання такого акта, дії чи бездіяльності протиправними (недійсними, незаконними, неправомірними, скасування такого акту), а в разі оскарження нормативно-правового акта - визнання його нечинним.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, предметом спору є рішення, яке є актом індивідуальної дії. Відтак його слід визнати протиправним та скасувати.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 198, статті 201 КАС України, суд апеляційної інстанції має право змінити постанову суду першої інстанції у разі правильного по суті вирішення справи, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права.

Враховуючи наведене колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідним апеляційну скаргу Інспекції з питань захисту прав споживачів у Львівській області задовольнити частково, а постанову суду змінити в частині визнання нечинним рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст. 167, 195, 196, 198, 201, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Інспекції з питань захисту прав споживачів у Львівській області задовольнити частково.

Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 14 січня 2013 року у адміністративній справі № 2а/0370/3965/12 змінити та викласти другий абзац резолютивної частини постанови таким чином: визнати протиправним та скасувати рішення Інспекції з питань захисту прав споживачів у Львівській області № 0385 від 23 листопада 2012 року про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу.

У решті постанову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя О.О. Большакова

Судді І.В. Глушко

В.Я. Макарик

Повний текст виготовлено 12 травня 2015 року