Справа № 694/1/15-а
Суддя: Старова Н.Е.
Дата ухвалення: 2015-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 694/1/15-а Головуючий у 1-й інстанції: Нестерук Т.М. Суддя-доповідач: Старова Н.Е.
У Х В А Л А
20 травня 2015 року м. Київ
Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Старової Н.Е.,
суддів: Мєзєнцева Є.І., Чаку Є.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Звенигородському районі Черкаської області на постанову Звенигородського районного суду Черкаської області у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Звенигородському районі Черкаської області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії,-
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до управління Пенсійного фонду України в Звенигородському районі Черкаської області про визнання неправомірними дій щодо відмови в призначенні пенсії відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», та зобов`язання відповідача призначити та нарахувати йому пенсію зі зменшенням пенсійного віку відповідно ст.55 вказаного Закону з 21.11.2014 року.
Постановою Звенигородського районного суду Черкаської області від 05.02.2015 року позовні вимоги задоволено.
Не погоджуючись із зазначеною постановою, апелянтом було подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Справа розглянута відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.197 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , відповідно до паспорта серія НОМЕР_1 , виданого Звенигородським РВ УМВС України в Черкаській області 10.01.2008 року, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 03.04.1991 року (а.с.6).
Згідно військового квитка серії НОМЕР_2 , позивач приймався на військовий облік Звенигородським військовим комісаріатом Черкаської області: з 30.04.1981 року по 13.06.1984 року, з 29.06.1984 по 10.04.1986, з 16.04.1986 по 13.06.1988, з 21.06.1988 по 05.02.1991 та з 20.02.1991 року (а.с.11-13).
Також, ОСОБА_1 є потерпілим від наслідків аварії ЧАЕС, як особа яка постійно проживала на території зони посиленого радіоекологічного контролю, що підтверджується посвідченням категорії 4 серія НОМЕР_3 , виданого Черкаською облдержадміністрацією від 05.12.1992 року (а.с.8).
В будинковій книзі будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зазначено, що позивач взятий на облік в Звенигородському РВК і прописаний Звенигородським РВ УМВС України в Черкаській області 16.04.1986 року. Також зазначено про зняття з обліку в ІНФОРМАЦІЯ_1 13.06.1988 року, і виписаний Звенигородським РВ УМВС України в Черкаській області 14.06.1988 року (а.с. 17-18).
В будинковій книзі міститься запис про прописку 03.04.1991 року, однак при цьому в ній мається запис щодо взяття на облік в Звенигородському РВК в/у 20.02.1991 р., що відповідає запису у військовому квитку про те, що позивач взятий на облік Звенигородським РВК 20.02.1991 року (а.с.13, 18).
Крім цього, з акта депутата Звенигородської міської ради від 05.11.2014 року вбачається, що позивач з 20.02.1991 року проживав за вищевказаною адресою (а.с.21).
Колегія суддів бере до уваги, те що допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 пояснили, що позивач з 1986 року разом зі своєю дружиною проживали постійно за вказаною адресою в м.Звенигородка, а згодом виїхав разом з дружиною до Німецької Демократичної Республіки, де проходив військову службу. Дружина ОСОБА_1 в січні 1991 року трагічно загинула і на початку лютого місяця 1991 року він перевіз її тіло на Україну та займався похованням. Поховання відбувалось приблизно в середині місяця лютого 1991 року та станом на 20.02.1991 року він постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 .
Відтак, позивач проживав за вказаною адресою з 26.04.1986 року по 14.06.1988 року, що складає - 2 роки 1 місяць 19 днів, та з 20.02.1991 року по 31 12.1992 року, що складає 1 рік 10 місяців 12 днів, а загальний термін проживання та роботи ОСОБА_3 станом на 01 січня 1993 року з дня аварії (26.04.1986 року) на території посиленого радіоекологічного контролю становить 4 роки.
Відповідно до ст.15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.
Приписами ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а саме: особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років - 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.
Колегія суддів звертає увагу на приписи ч.3 ст.65 Закону №796-XII, якими передбачено, що документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користуватися пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи». При чому, згідно ст.55 вказаного Закону, потерпілими від Чорнобильської катастрофи, зокрема, є особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 01.01.1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років
Суд апеляційної інстанції вказує на те, що з доказів, які містяться в матеріалах справи вбачається відповідність доводів ОСОБА_1 обставинам справи та їх обґрунтованість. Крім того, надані матеріали відповідають вимогам належності та допустимості доказів, передбаченим ст.70 КАС України.
Відтак, суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, з урахуванням того, що позивач надав необхідні документи, та навів обґрунтовані доводи, які підтверджують його вимоги.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що відмова відповідача у призначенні пенсії позивачу зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є неправомірною. Відповідно, позовні вимоги є обґрунтованими та правомірно задоволені судом першої інстанції.
Згідно ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач як суб`єкт владних повноважень всупереч вимог ч.2 ст.71 КАС України не надав до суду належних доказів правомірності своїх дій.
Судова колегія апеляційної інстанції не вбачає порушень судом першої інстанції норм матеріального права, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, та вважає, що судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, яким надана правильна правова оцінка на підставі законодавства, яке врегульовує спірні правовідносини.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені у постанові від 05.02.2015 року, та не можуть бути підставою для її скасування.
За таких обставин, у відповідності до ст.200 КАС України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 41, 160, 186, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,-
Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Звенигородському районі Черкаської області залишити без задоволення, а постанову Звенигородського районного суду Черкаської області від 05.02.2015 року без змін.
Ухвала набирає законної сили згідно ст.254 КАС України, та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку і строки, визначені ст.212 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Старова Н.Е.

Судді: Чаку Є.В.

Мєзєнцев Є.І.