Справа № 826/18316/14
Суддя: Ключкович В.Ю.
Дата ухвалення: 2015-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

26 травня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Петрика І.Й.,

Собківа Я.М.,

при секретарі Шевчук К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 січня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Національного банку України про часткове скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Національного банку України про скасування пункту 1 постанови Правління Національного банку України від 03 листопада 2014 року № 699 "Про застосування окремих норм валютного законодавства під час режиму тимчасової окупації на території вільної економічної зони "Крим" (згідно з яким, особи, зареєстровані/що постійно проживають в Автономній Республіці Крим чи місті Севастополь, прирівнюються до нерезидентів, а договори, укладені з цими особами, є документами, що використовуються замість зовнішньоекономічних договорів (контрактів)

В обґрунтування позову позивачем зазначено, зокрема, що у зв'язку із прийняттям відповідачем оскаржуваної постанови українськими банками обмежено доступ до її депозитних рахунків (договори на які продовжено (переоформлено) на материковій частині України уже після окупації Автономної Республіки Крим. Позивач також зазначила, що оскаржувана постанова суперечить ст.ст. 8, 24 Конституції України.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 січня 2015 року відмовлено повністю у задоволенні адміністративного позову.

Не погоджуючись з постановленим рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з'ясування обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою адміністративний позов задовольнити повністю.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення, а постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 січня 2015 року - без змін з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198 та ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, Правлінням Національного банку України 03 листопада 2014 року прийнято оскаржувану постанову, пунктом 1 якої установлено, що для цілей застосування нормативно-правових актів Національного банку України:

- особа, місцезнаходження якої (зареєстрована/постійно проживає) на території вільної економічної зони "Крим" (далі - суб'єкт Криму), прирівнюється до нерезидента (за інвестиційними операціями - до іноземного інвестора);

- договори, укладені суб'єктами Криму із суб'єктами з місцезнаходженням (зареєстровані/постійно проживають) на іншій території України (далі - материкова територія України), є документами, що використовуються замість зовнішньоекономічних договорів (контрактів) під час застосування нормативно-правових актів Національного банку України.

У подальшому, постановою Правління Національного банку України від 16 грудня 2014 року № 810 "Про внесення змін до постанови Правління Національного банку України від 03 листопада 2014 року № 699" (далі - Постанова № 810) пункт 1 оскаржуваної постанови після абзацу 2 доповнено абзацом 3 такого змісту:

"фізична особа, яка є внутрішньо переміщеною особою та отримала передбачену законодавством України довідку, що засвідчує її проживання на материковій частині України, є резидентом України. Для цілей ідентифікації внутрішньо переміщеної особи місцем її проживання на території України є адреса житла, зазначена у довідці".

Даючи правову оцінку обставинам справи колегія суддів апеляційного адміністративного суду зазначає наступне.

Спірні правовідносини врегульовано нормами Закону України "Про Національний банк України", Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет № 15-93), постанови Правління Національного банку України від 06 травня 2014 року № 260 "Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя" (далі - Постанова № 260) та Закону України "Про створення вільної економічної зони "Крим" та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України" від 12 серпня 2014 року № 1636-VII (далі - Закон № 1636).

Згідно з ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 6, п. 14 ч. 1 ст. 7, ст.ст. 44, 56 Закону України "Про Національний банк України", Національний банк України (далі - Національний банк) є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до Конституції України основною функцією Національного банку є забезпечення стабільності грошової одиниці України.

Національний банк виконує такі функції: здійснює відповідно до визначених спеціальним законом повноважень валютне регулювання, визначає порядок здійснення операцій в іноземній валюті, організовує і здійснює валютний контроль за банками та іншими фінансовими установами, які отримали ліцензію Національного банку на здійснення валютних операцій.

Національний банк діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль.

До компетенції Національного банку у сфері валютного регулювання та контролю належать: 1) видання нормативно-правових актів щодо ведення валютних операцій;2) видача та відкликання ліцензій, здійснення контролю, у тому числі шляхом здійснення планових і позапланових перевірок, за діяльністю банків, юридичних та фізичних осіб (резидентів та нерезидентів), які отримали ліцензію Національного банку на здійснення валютних операцій, в частині дотримання ними валютного законодавства; 3) встановлення лімітів відкритої валютної позиції для банків та інших установ, що купують та продають іноземну валюту; 4) встановлення порядку проведення обов'язкового продажу та розміру надходжень в іноземній валюті, що підлягають обов'язковому продажу; 5) зміна строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів; 6) застосовування мір відповідальності до банків, юридичних та фізичних осіб (резидентів та нерезидентів) за порушення правил валютного регулювання і валютного контролю.

Національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб.

Нормативно-правові акти Національного банку видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно з законом пом'якшують або скасовують відповідальність.

Нормативно-правові акти Національного банку, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Нормативно-правові акти Національного банку набирають чинності з дня їх офіційного опублікування, якщо більш пізній строк набрання чинності не передбачений у такому акті. Офіційним опублікуванням нормативно-правового акта Національного банку вважається перше опублікування його повного тексту в одному з періодичних друкованих видань - "Офіційному віснику України", газетах "Урядовий кур'єр", "Голос України" або перше розміщення на сторінці Офіційного інтернет-представництва Національного банку України.

Згідно зі ст. 66 Закону України "Про банки і банківську діяльність", державне регулювання діяльності банків здійснюється Національним банком України у таких формах: адміністративне регулювання: 1) реєстрація банків і ліцензування їх діяльності;2) встановлення вимог та обмежень щодо діяльності банків; 3) застосування санкцій адміністративного чи фінансового характеру; 4) нагляд за діяльністю банків; 5) надання рекомендацій щодо діяльності банків. Індикативне регулювання: 1) встановлення обов'язкових економічних нормативів; 2) визначення норм обов'язкових резервів для банків; 3) встановлення норм відрахувань до резервів на покриття ризиків від активних банківських операцій; 4) визначення процентної політики; 5) рефінансування банків;6) кореспондентських відносин; 7) управління золотовалютними резервами, включаючи валютні інтервенції; 8) операцій з цінними паперами на відкритому ринку; 9) імпорту та експорту капіталу.

Тобто, вірним є висновок суду першої інстанції, що оскаржувану постанову відповідачем прийнято у межах своїх повноважень, визначених нормами чинного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Декрету № 15-93, резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

Судом апеляційної інстанції не беруться доводи апелянта, які обґрунтовано відкинуто судом першої інстанції, щодо того, що оскаржуваною постановою введено дискримінуючі обмеження, які засновані на місці проживання і реєстрації особи, з огляду на таке.

Виконання Національним банком України як органом державної влади покладених на нього повноважень з регулювання валютного та платіжного режимів не може розумітися як обмеження прав фізичних осіб, які засновані на місці проживання, оскільки не обмежує право особи на вільне обрання місця проживання, а визначає особливості застосовування норм валютного законодавства на тимчасово окупованій території вільної економічної зони "Крим" (далі - ВЕЗ "Крим").

Згідно зі ст. 13 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" від 15 квітня 2014 року № 1207-VII (далі - Закон № 1207), особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території визначаються законом.

Спеціальним законом, який визначає особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України, створює ВЕЗ "Крим" та врегульовує інші аспекти правових відносин між фізичними і юридичними особами, які знаходяться на тимчасово окупованій території або за її межами, є Закон № 1636.

Зокрема, відповідно до п. 3.1 ст. 3, абзацу 2 п. 9.1, абзацу 2 п. 9.4 ст. 9 Закону № 1636, на території ВЕЗ "Крим" діє особливий правовий режим економічної діяльності фізичних та юридичних осіб, у тому числі особливий порядок застосування норм регуляторного, податкового та митного законодавства України, а також особливий режим внутрішньої та зовнішньої міграції фізичних осіб.

Будь-які безготівкові платежі (перекази) з території ВЕЗ "Крим" на іншу територію України чи з іншої території України на територію ВЕЗ "Крим" здійснюються виключно у гривні або у вільно конвертованій валюті. Особливості режиму таких платежів (переказів) встановлюються Національним банком України.

На операції, що здійснюються між резидентами України та особами з місцезнаходженням на території ВЕЗ "Крим", а також на розрахунки за такими операціями не поширюються норми Закону України "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті".

Постановою № 260 Правління Національного банку України прийняло рішення про відкликання і анулювання банківських ліцензій і генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків та закрити банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території АР Крим і міста Севастополя.

Згідно з п.п. 5, 6 ст. 1 Декрету 15-93, "резиденти": фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном; юридичні особи, суб'єкти підприємницької діяльності, що не мають статусу юридичної особи (філії, представництва тощо), з місцезнаходженням на території України, які здійснюють свою діяльність на підставі законів України; дипломатичні, консульські, торговельні та інші офіційні представництва України за кордоном, які мають імунітет і дипломатичні привілеї, а також філії та представництва підприємств і організацій України за кордоном, що не здійснюють підприємницької діяльності.

"Нерезиденти": фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України; юридичні особи, суб'єкти підприємницької діяльності, що не мають статусу юридичної особи (філії, представництва тощо), з місцезнаходженням за межами України, які створені й діють відповідно до законодавства іноземної держави, у тому числі юридичні особи та інші суб'єкти підприємницької діяльності з участю юридичних осіб та інших суб'єктів підприємницької діяльності України; розташовані на території України іноземні дипломатичні, консульські, торговельні та інші офіційні представництва, міжнародні організації та їх філії, що мають імунітет і дипломатичні привілеї, а також представництва інших організацій і фірм, які не здійснюють підприємницької діяльності на підставі законів України.

Отже, визначення "нерезидент" не пов'язано із місцем перебування особи на території України чи за її межами та не впливає на права, свободи чи законні інтереси особи як громадянина, а визначає відмінності у питаннях, пов'язаних з економічною діяльністю.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач має місце проживання в АР Крим та місті Запоріжжя.

Як зазначалося, Постановою № 810 Правління Національного банку України прийняло рішення пункт 1 оскаржуваної постанови після абзацу 2 добавити абзацом 3 вище вказаного змісту.

Враховуючи вищевикладене, вірним є висновок суду першої інстанції, що пункт 1 оскаржуваної постанови безпосередньо не впливає на права, свободи чи законні інтереси позивача, як громадянки України.

Відповідно до ч. З ст. 171 КАСУ право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Апелянт під час судового розгляду суду апеляційної інстанції не надав доказів та обґрунтувань щодо поширення на нього дії вищеназваних положень Постанови №699, а також порушення його прав, та перебування його у відносинах, до яких його може бути застосовано або у сфері публічно-правових відносин.

Та обставина, що він має зареєстроване місце проживання у Криму не можна вважати достатньою обставиною для висновку про поширення дії вказаних положень на нього.

Слід зазначити, що відповідно до вимог Постанови №699 особи з місцезнаходженням на території ВЕЗ «Крим» прирівнюються до нерезидентів.

Відповідно до вимог Закону «Про ВЕЗ «Крим» такі особи з метою оподаткування та для цілей здійснення митних формальностей прирівнюються до нерезидентів.

Отже, колегія суддів вважає , що апелянтом не доведено, що пункт 1 оскаржуваної постанови безпосередньо впливає на його права, свободи чи законні інтереси як громадянина України або створює перешкоди для їх реалізації.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмовив у задоволенні адміністративного позову повністю.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, який відповідачем в даній справі виконано.

Згідно зі ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, що на думку колегії апеляційного адміністративного суду, дотримано судом першої інстанції.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального та матеріального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстав для скасування постанови суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 160,198,200, 205,206, 212, 254 КАС України, суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 січня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали складено та підписано 27.05.2015

Головуючий суддя: В.Ю. Ключкович

Судді: І.Й. Петрик

Я.М. Собків

.

Головуючий суддя Ключкович В.Ю.

Судді: Петрик І.Й.

Собків Я.М.