Справа № 824/198/15-а
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2015-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 824/198/15-а

Головуючий у 1-й інстанції: Левицький В. К.

Суддя-доповідач: Граб Л.С.

21 травня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Боровицького О. А. Сапальової Т.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 04 березня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Шевченківського відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції, в якому просив скасувати постанову Шевченківського відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції (далі - відповідач) від 02.02.2015 р. про арешт коштів боржника винесену по виконавчій справі про примусове стягнення з нього на користь УПФУ м. Чернівці коштів в сумі 1194,03 грн.; зобов'язати відповідача закрити виконавче провадження по вищевказаній виконавчій справі, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження".

Постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 04 березня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції від 04 березня 2015 року та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом при ухваленні рішення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про час, дату та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явились.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, давши правову оцінку обставинам у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 04 березня 2015 року - без змін, виходячи з наступного.

16.08.2013 р. управління Пенсійного фонду України в м. Чернівцях прийняло вимогу про сплату недоїмки № Ф-4338/у зі сплати єдиного внеску на загальну суму 1194,03 грн. Як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення дана вимога одержана позивачем 20.08.2013 р.

Як слідує з матеріалів справи, вказана вимога про сплату недоїмки № Ф-4338/у набрала чинності 05.09.2013 р.

16.09.2013 р. ДПІ у м. Чернівцях Головного управління Міндоходів у Чернівецькій області на адресу відповідача направила заяву, в якій просила прийняти до виконання вимогу про сплату боргу № Ф-4338/у від 16.08.2013 р. та провести стягнення заборгованості з ОСОБА_2 в сумі 1194,03 грн. В даній заяві також зазначено, що вимога про сплату боргу направлена боржнику рекомендованим листом з повідомленням, десятиденний термін сплати вимоги минув, однак сума боргу не сплачена, а сама вимога не оскаржувалася.

З матеріалів справи вбачається, що 26.09.2013 р. державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції Манжосовим М.П. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 39944638 з примусового виконання вимоги №Ф-4288/у, виданої 16.08.2013 р. про стягнення із ОСОБА_2 заборгованості у сумі 1194,03 грн. та запропоновано позивачу самостійно виконати виконавчий документ у семиденний строк з моменту винесення постанови.

Не погоджуючись із вказаною постановою державного виконавця, позивач оскаржив її в судовому порядку.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Як слідує з матеріалів справи, 07.03.2014 р. відповідач звернувся із запитом до Державної податкової служби України про джерела отримання доходів боржників - фізичних осіб, а саме ОСОБА_2, на який отримав відповідь від 11.03.2014 р., що інформація стосовно боржників - фізичних осіб щодо суми доходу, нарахованого (сплаченого) податковим агентом на користь платників податку та сум утриманого з них податку в ДРФО відсутня.

26.01.2015 р. Державна податкова служба України надала відповідь на запит відповідача від 23.01.2015 р., якою повідомила, що у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 відкриті наступні рахунки у банках, а саме в Чернівецькій філії ПАТ "Приватбанк", м. Чернівці - НОМЕР_1, НОМЕР_2.

02.02.2015 р. відповідачем винесено постанову про арешт коштів боржника, а саме на підставі рішення суду накладено арешт на кошти, що містяться на рахунку р/р НОМЕР_3, р/р НОМЕР_4; код фінансової установи 356282 Чернівецька філія ПАТ КБ "Приватбанк" м. Чернівці, що належать позивачу. Оскаржувану постанову одержано позивачем 09.02.2015 р., що не заперечувалося сторонами в судовому засіданні в суді першої інстанції.

Вважаючи постанову про арешт коштів боржника незаконною та необґрунтованою, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

02.03.2015 р. відповідач прийняв постанову, якою виправив допущену помилку у постанові про арешт коштів боржника від 02.02.2015 р. в межах виконавчого провадження №39944638, а саме у п. 1 "На підставі рішення суду накласти арешт на кошти" замінено "рішення суду" на "виконавчого документу".

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити з наступних підстав.

Пунктом 8 ч. 2 ст. 17 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що до виконавчих документів за рішеннями, що підлягають примусовому виконанню державною виконавчою службою належать рішення інших органів державної влади, якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу.

Відповідно до частини 3 ст. 106 Закону Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" територіальні органи Пенсійного фонду за формою і у строки, визначені правлінням Пенсійного фонду, надсилають страхувальникам, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Зробивши системний аналіз норм вищевказаного законодавства, колегія суддів вважає, що вимога про сплату боргу є виконавчим документом, а тому виконується державною виконавчою службою в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Статтею 52 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах. На кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту.

Відповідно до ч. 2 ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження" арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті та органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

З огляду на те, що позивачем не заперечується факт непогашення заборгованості, визначеної у виконавчому документі в добровільному порядку, колегія суддів вважає, що відповідач, приймаючи оскаржувану постанову про арешт коштів боржника в розмірі суми стягнення від 02.02.2015 р., діяв у межах та в спосіб передбачений законом.

Крім того, листом Чернівецької філії ПАТ "Приватбанк" від 04.02.2015 року №20.1.0.0/7-20150204/2312 повідомлено відповідачами про недостатню кількість коштів на рахунках позивача для виконання оскаржуваної постанови.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовна вимога позивача про скасування оскаржуваної постанови про арешт коштів боржника є безпідставною.

З приводу позовної вимоги ОСОБА_2 про зобов'язання Шевченківського відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції закрити виконавче провадження по вищевказаній виконавчій справі, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження", колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 49 Закону України «Про виконавче провадження» визначено вичерпний перелік підстав закриття виконавчого провадження.

Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк. Строк здійснення виконавчого провадження не включає час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження на період проведення експертизи чи оцінки майна, виготовлення технічної документації на майно, реалізації майна боржника, час перебування виконавчого документа на виконанні в адміністрації підприємства, установи чи організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця, які здійснюють відрахування із заробітної плати (заробітку), пенсії та інших доходів боржника. Строк здійснення зведеного виконавчого провадження обчислюється з моменту приєднання до такого провадження останнього виконавчого документа.

Зробивши системний аналіз норм чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що строк для вчинення виконавчих дій та строк стягнення не є тотожними поняттями, а тому закінчення виконавчого провадження не можна пов'язувати лише з моментом закінчення строку, встановленого для здійснення виконавчих дій. Також колегія суддів зауважує, що вказані норми не містить вказівки щодо обов'язку державного виконавця завершити виконавче провадження після спливу вказаного строку.

Судом першої інстанції встановлено, що в період оскарження позивачем постанови про відкриття виконавчого провадження від 26.09.2013 р. ВП № 39944638 до 03.03.2014 р. (дата надходження судового рішення суду апеляційної інстанції до відповідача у справі №824/2881/13-а за позовом ОСОБА_2 до Шевченківського відділу ДВС Чернівецького МУЮ про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження №39944638) виконавчі дії по примусовому виконанню вимоги №Ф-4288/у, виданої 16.08.2013 р. не виконувались.

Більш того, з матеріалів справи вбачається, що не виконувались виконавчі дії як протягом 11 місяців, так і після набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі № 824/2881/13-а. Протягом вказаного періоду державним виконавцем виконавчі дії не відкладалися, а також не зупинялося виконавче провадження ВП № 39944638.

Також відповідачем при примусовому виконанні вимоги №Ф-4288/у, виданої 16.08.2013 р. про стягнення із ОСОБА_2 заборгованості у сумі 1194,03 грн., порушено шестимісячний строк виконання виконавчого документу, однак вказана обставина не є підставою для закінчення виконавчого провадження.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що закінчення виконавчого провадження не пов'язане лише з моментом закінчення строку, встановленого для здійснення виконавчих дій.

Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищенаведене, відповідачем надано суду достатньо належних доказів, які свідчать про безпідставність заявлених позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не викликають сумнівів щодо правильності висновків суду першої інстанції та застосування норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 04 березня 2015 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. ст. 212, 254 КАС України.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Боровицький О. А.

Сапальова Т.В.