Справа № 1316/4058/12, 2а-1316/343/12
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2015-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2015 р. Справа № 194/13/876
Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Заверухи О.Б., Курильця А.Р.,

за участі секретаря - Ратушної М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 грудня 2012 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2, про визнання нечинним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

24.10.2012 позивачка звернулася до суду із позовом до Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області (далі - Сільська рада) про визнання нечинним та скасування рішення відповідача від 09.09.2010 №28-768 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації на земельну ділянку площею 0,14га для будівництва та обслуговування житлового будинку в с.Лисиничі з метою приватизації» (далі - Рішення №28-768).

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що межі земельної ділянки ОСОБА_2 в натурі не встановлені, відповідними межовими знаками не закріплені, у відповідну земельну ділянку включено також суміжну земельну ділянку по АДРЕСА_1 Пустомитівського району Львівської області (далі - Адреса), яка перебуває у його власності, а відтак дозвіл на виготовлення технічної документації є неправомірним. Державою не визнано юридичного факту наявності у позивача права власності чи користування сусідньою земельною ділянкою по АДРЕСА_2.

Постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 грудня 2012 року в справі №2-а/1316/343/12 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржила позивачка, яка покликаючись на неповне з'ясування судом обставини, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду таким обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції і прийняти нову постанову, якою позов задовольнити. В апеляційній скарзі покликається на обставини викладені в позовній заяві, яким суд не дав належної правової оцінки. Додатково зазначає, що підготовлена та розроблена третьою особою конфігурація земельної ділянки не відповідає фактичній ситуації на місцевості, захоплює земельну ділянку позивачки по АДРЕСА_1, грубо порушує її право власності на гараж за останньою адресою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників третьої особи, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких міркувань.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Обґрунтовуючи позовні вимоги та відповідно заявляючи підставу для пред'явлення даного позову, позивачка вказувала на та, що є співвласником земельної ділянки по АДРЕСА_3, власником гаражу та земельної ділянки по АДРЕСА_1, які межують із земельною ділянкою по АДРЕСА_2, яку ОСОБА_2 має намір приватизувати, а Рішенням №28-768 останньому протиправно надано дозвіл на виготовлення технічної документації з метою приватизації на земельну ділянку площею 0,14га, яка включає його земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,0033га.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч.1 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Як передбачено ч.1 ст.2 цього ж Кодексу завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Із наведених положень убачається, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цим рішенням.

Таким чином, підставами для визнання актів недійсними, є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеної законом компетенції органу, який видав(затвердив) цей акт. Крім того, обов'язковою умовою визнання акта недійсним є порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та законних інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, в адміністративного суду відсутні підстави для задоволення позову.

Відтак, необхідно встановити, чи дійсно порушуються права чи інтереси позивача у зв'язку із прийняттям Рішення №28-768, а також з'ясувати, в чому саме полягає порушення його законних прав та інтересів.

Суди, розглядаючи справи цієї категорії, повинні ураховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори залежно від установленого та на підставі закону.

Згідно зі ст.13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до ст.ст.142-145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування належить, зокрема, земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

Статтею 116 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - ЗК) встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Отже, розпорядження землями від імені Українського народу здійснюють органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

Відповідно до ст.118 ЗК громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває в його користуванні, подає заяву до відповідної місцевої ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

У п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визначено, що до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад входить вирішення відповідно до закону питань з врегулювання земельних відносин.

Судом апеляційної інстанції, з врахуванням встановленого судом першої інстанції, встановлено, що на підстав державного акта на право власності на земельну ділянку від 25.08.2005 серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 є власником ? частини земельної ділянки по АДРЕСА_3 площею 0,0762га, а на підставі такого ж акта від 25.03.2011 НОМЕР_2 (далі - Акт) - суміжної земельної ділянки Адреса площею 0,0033га(а.с.5-6).

На останній земельній ділянці розміщений гараж площею 21,7кв.м, який відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.10.2010 (далі - Свідоцтво), також перебуває у власності позивачки (а.с.9).

ОСОБА_4 є власником будинковолодіння по АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05.03.1998, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (а.с.34)

Оскарженим Рішенням №28-768 дано дозвіл ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації на земельну ділянку прощею 0,14га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в с.Лисиничі з метою приватизації (а.с.4).

Довідкою Сільської ради від 01.07.2010 №780 стверджено, що за господарством по АДРЕСА_2 обліковується 0,14га землі (а.с.33).

Суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.

Стаття 20 Земельного кодексу Української РСР (1970 року) регулювала порядок документального ствердження права землекористування.

Нею було передбачено, що відповідно до Основ земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР. Право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування. Право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі. Право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів.

Згідно ст.22 цього ж Кодексу передбачалося, що приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється.

Постанова Верховної ради Української РСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» встановила, що громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування (абзац 2 п.5).

У відповідності до ч.1 ст.30 Земельного кодексу Української РСР (1991 року) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених ст.67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди.

Згідно з п.7 Перехідних положень ЗК громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

За змістом ст.25 Закон України «Про землеустрій» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон №858-IV) документація із землеустрою розробляється у вигляді програм, схем, проектів, спеціальних тематичних карт, атласів, технічної документації.

Видами документації із землеустрою, зокрема, є: проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок; проекти землеустрою щодо створення нових та впорядкування існуючих землеволодінь і землекористувань; технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку.

Стаття 50 цього Закону передбачає обов'язкове складання проекту землеустрою (у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (далі - КМУ) у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок.

«Порядок розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» було затверджено постановою КМУ від 26.05.2004 №677 (далі - Порядок) (постанова втратила чинність згідно з постановою КМУ від 20.02.2013 №154).

Цим Порядком на час виникнення спірних правовідносин передбачалося, що проект відведення земельної ділянки не розробляється у разі, коли земельна ділянка, межі якої визначено в натурі (на місцевості), надається у користування або безоплатно передається у власність без зміни її цільового призначення (абзац 2 п.2 Порядку).

Оскільки межі земельної ділянки ОСОБА_2 визначено в натурі на місцевості (а.с.8), розроблення проекту землеустрою не є обов'язковим.

Технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, крім поділу та об'єднання земельних ділянок, включає: а) пояснювальну записку; б) технічне завдання на складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку; в) копії заяв фізичних або клопотання юридичних осіб; г) матеріали польових геодезичних робіт і план земельної ділянки, складений за результатами кадастрової зйомки; ґ)рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання або передачу земельної ділянки у власність або надання в користування, у тому числі на умовах оренди; д) акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання; е) акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель за їх наявності; є) кадастровий план земельної ділянки; ж) перелік обмежень прав на земельну ділянку і наявні земельні сервітути.

«Інструкцією про порядок складення, видачі, реєстрації ї зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі», затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 04.05.1999 (чинна на час виникнення спірних відносин, у відповідній редакції), було передбачено, що технічна документація зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку не містить вимог погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками землі і землекористувачами.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2014 року визнано нечинними та скасовано рішення Сільської ради:

№27-734 від 15.06.2010 «Про розгляд заяви ОСОБА_1 щодо долучення до своєї присадибної ділянки земельну ділянку площею 0,0033га по АДРЕСА_3, Пустомитівський район, Львівська обл.»;

№198 від 30.09.2010 «Про оформлення права власності на гараж по АДРЕСА_1, Пустомитівський район, Львівська обл., загальною площею 21,7кв.м.»;

№4-50 від 23.12.2010 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з земель житлової та громадської забудови та передачі безоплатно у власність земельної ділянки площею 0,0033га для будівництва і обслуговування індивідуального гаражу по АДРЕСА_1, Пустомитівський район, Львівська обл., гр.ОСОБА_1»;

№46 від 29.03.2011 «Про надання дозволу на реконструкцію металевого гаражу на цегляний по АДРЕСА_1, Пустомитівський район, Львівська обл., гр.ОСОБА_1» (а.с.92-97).

Додатково, рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 08 грудня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 07 травня 2015 року: визнано недійсним Свідоцтво; скасовано державну реєстрацію прав за ОСОБА_1 на гараж площею 21,7кв.м в Адреса; визнано недійсним Акт; скасовано державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0033га проведену на підставі Акта; зобов'язано ОСОБА_1, демонтувати металевий гараж площею 21,7кв.м, що розташований в Адреса, а у випадку невиконання рішення суду протягом строку наданого на добровільне виконання примусово знести гараж з послідуючим стягненням витрат за рахунок ОСОБА_1 (а.с.98-102).

Отже, оскарженим Рішенням №28-768 права позивачки не порушені за жодних обставин.

При наведеному, у відповідності до ч.4 ст.112 КАС, суд першої інстанції правомірно не прийняв визнання позову відповідачем, оскільки такі дії відповідача суперечать закону та порушують права та інтереси третьої особи.

Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Доводи апелянта висновків суду не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 грудня 2012 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя О.Б. Заверуха

Суддя А.Р. Курилець

Повний текст виготовлений 22 травня 2015 року.