Справа № 673/562/15-а
Суддя: Коваль Ф. І.
Дата ухвалення: 2015-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 673/562/15-а
Провадження № 2-а/673/53/15
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" травня 2015 р.

Деражнянський районний суд Хмельницької області

в складі:головуючого - судді Коваля Ф.І.,

при секретарі Демчишиній Н.Г.,

за участю позивачки ОСОБА_1,

представника відповідача Колосовської Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Деражні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вовковинецької селищної ради Деражнянського району Хмельницької області про визнання дій протиправними та зобов'язання нарахувати та виплатити грошову допомогу, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулась в суд з адміністративним позовом до Вовковинецької селищної ради Деражнянського району Хмельницької області про визнання дій протиправними та зобов'язання нарахувати та виплатити грошову допомогу.

В обґрунтування своїх вимог позивачка вказує на те, що згідно з рішенням сесії Вовковинецької селищної ради №3 від 27 серпня 2013 року її було звільнено з посади секретаря вказаної селищної ради на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з виходом на пенсію та достроковим складенням повноважень за станом здоров'я. 30 серпня 2013 року управлінням Пенсійного фонду України в Деражнянському районі їй призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування». При поданні заяви про звільнення позивачкою також була подана заява про виплату їй грошової допомоги у розмірі 10 місячних посадових окладів, передбаченої ст.37 Закону України «Про державну службу», проте таку допомогу відповідачем їй виплачено не було. З цього приводу позивачка зверталася до фінансового управління в Деражнянському районі та Головного управління державної служби України в Хмельницькій області, якими, за наслідками розгляду її заяв, було підтверджено її право на отримання такої допомоги. Зокрема, Головним управлінням державної служби України в Хмельницькій області 3 лютого 2014 року їй було надано письмове роз'яснення про те, що невиплата відповідачем грошової допомоги є незаконною, тому вона 23 березня 2015 року повторно звернулася до відповідача із заявою про її виплату. Однак у цьому відповідачем їй було відмовлено із тих підстав, що статтею 37 Закону України «Про державну службу» не встановлено право на отримання 10 посадових окладів державним службовцем, трудові відносини з яким припинені відповідно до п.2 ст.40 КЗпП України і право на таку виплату виникає лише на підставі припинення трудових відносин у зв'язку з виходом на пенсію. Позивачка вважає таку відмову протиправною, оскільки стаж її роботи на посадах в органах місцевого самоврядування, які віднесені до категорій посад державних службовців, становить більше 25 років, а тому вона, посилаючись на ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», відповідно до якої у разі звільнення з роботи в органах місцевого самоврядування у зв'язку з виходом на пенсію посадовим особам місцевого самоврядування виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 10 місячних посадових окладів за наявності не менше 10 років стажу на посадах в органах місцевого самоврядування чи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, а також на рішення Конституційного Суду України від 26 листопада 2013 року №11-рп/2013, яким роз'яснено, що у разі дострокового виходу на пенсію державного службовця з посади в органах державної влади відповідно до чинного законодавства державний службовець за наявності стажу державної служби не менше 10 років і страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом 1 частини 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», має право на отримання грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів, яке не пов'язане з досягненням пенсійного віку, визначеного в частині першій статті 37 Закону України «Про державну службу», просить задовольнити її позов.

В судовому засіданні позивачка підтримала позов.

Представник відповідача позову не визнала, посилаючись на те, що відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» державним службовцям у разі виходу на пенсію при наявності стажу державної служби не менше 10 років виплачується грошова допомога в розмірі 10 місячних посадових окладів. Обов'язковою умовою для виплати вказаної допомоги є звільнення працівника з посади державного службовця у зв'язку з виходом на пенсію державного службовця. Зазначає, що підставою для звільнення ОСОБА_1 є її заява про звільнення в зв'язку з виявленою невідповідністю займаній посаді внаслідок стану здоров'я, що перешкоджає продовженню роботи у державному органі, а не припинення трудових відносин у зв'язку з виходом на пенсію. Таким чином, на момент припинення позивачкою державної служби згідно з п.2 ст.40 КЗпП України у неї не виникло права на отримання грошової допомоги у розмірі 10 місячних посадових окладів. Крім того, представник в судовому засіданні вказує на те, що частину 13 статті 37 Закону України «Про державну службу» виключено відповідно до Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року, тому вона просить відмовити в задоволенні позову.

Вислухавши доводи сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 1 жовтня 1996 року по 27 серпня 2013 року працювала на посадах державного службовця у Вовковинецькій селищній раді Деражнянського району, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією трудової книжки.

Стаж роботи позивачки на державній службі становить 25 років.

Відповідно до рішення сесії Вовковинецької селищної ради №3 від 27 серпня 2013 року ОСОБА_1 звільнено з посади секретаря вказаної селищної ради на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з виходом на пенсію та достроковим складенням повноважень за станом здоров'я.

Підставою для прийняття вказаного рішення слугувала довідка лікарської консультативної комісії №614 від 10 липня 2013 року.

На момент звільнення ОСОБА_1 досягла віку, який гарантував їй достроковий вихід на пенсію, відповідно до положень ст. 21 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні».

З 30 серпня 2013 року позивачці призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», що підтверджується довідкою управління Пенсійного фонду України в Деражнянському районі.

Як вбачається з матеріалів справи, у заяві про звільнення від 1 серпня 2013 року позивачкою також була заявлена вимога про виплату їй грошової допомоги у розмірі 10 місячних посадових окладів відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу».

Проте згідно з рішенням Вовковинецької селищної ради Деражнянського району №2 від 31 жовтня 2013 року селищною радою було відмовлено в здійсненні вказаної виплати на користь позивачки з посиланням на відсутність законних підстав для цього.

У 2014 році позивачка повторно звернулась до відповідача із заявою про виплату грошової допомоги, проте як вбачається з письмового повідомлення відповідача №71 від 1 квітня 2015 року, їй знову було у цьому відмовлено. Така відмова відповідача обґрунтовується тим, що обов'язковою умовою для виплати вказаної допомоги є звільнення працівника з посади державного службовця у зв'язку з виходом на пенсію державного службовця, тоді як позивачка звільнена на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України, а не у зв'язку з виходом на пенсію, як це передбачено ч.13 ст. 37 «Про державну службу».

Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.92 Конституції України виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов'язки громадянина.

Статтею 64 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ч.2 ст.37 Закону України «Про державну службу» (тут і надалі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) на одержання пенсії державних службовців мають право особи, які досягли встановленого законодавством пенсійного віку, за наявності страхового стажу для чоловіків - не менше 25 років, для жінок - не менше 20 років, у тому числі стажу державної служби - не менше 10 років, та які на час досягнення пенсійного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менше 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, - незалежно від місця роботи на час досягнення пенсійного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 80 відсотків від сум їх заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі.

Згідно із ч. 13 ст. 37 цього ж Закону державним службовцям у разі виходу на пенсію при наявності стажу державної служби не менше 10 років виплачується грошова допомога в розмірі 10 місячних посадових окладів.

Відповідно до ч.1 ст. 30 цього ж Закону крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, державна служба припиняється у разі: 1) порушення умов реалізації права на державну службу (стаття 4 цього Закону); 2) недотримання пов'язаних із проходженням державної служби вимог, передбачених статтею 16 цього Закону; 3) досягнення державним службовцем граничного віку проходження державної служби (стаття 23 цього Закону); 4) відставки державних службовців, які займають посади першої або другої категорії (стаття 31 цього Закону); 5) виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню державного службовця на державній службі (стаття 12 цього Закону); 6) відмови державного службовця від прийняття або порушення Присяги, передбаченої статтею 17 цього Закону; 7) неподання або подання державним службовцем неправдивих відомостей щодо його доходів, передбачених статтею 13 цього Закону.

З аналізу вищезазначених положень чинного законодавства суд приходить до висновку, що норми статей КЗпП України та ст.30 Закону України «Про державну службу» не містять як окремої підстави припинення трудового договору та державної служби вихід особи на пенсію.

Отже, суд приходить до висновку, що в даному випадку наявні підстави для виплати грошової допомоги позивачці в розмірі 10 місячних посадових окладів відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу».

Суд вважає необґрунтованими доводи відповідача в тому, що позивачка не має права на одноразову грошову допомогу, оскільки вона звільнена на підставі положень п.2 ст.40 КЗпП України, а не у зв'язку з виходом на пенсію, як це передбачено ч.13 ст.37 Закону України «Про державну службу», оскільки відповідно до вищенаведених правових положень, необхідність припинення державної служби саме у зв'язку з виходом на пенсію або якоюсь іншою підставою не визначена як необхідна умова для отримання грошової допомоги.

Тобто, для виплати грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів визначальним є факт виходу державного службовця на пенсію та припинення ним трудових відносин.

Використання особою такої додаткової соціальної гарантії з боку держави, як достроковий вихід на пенсію за певних умов не може бути підставою для позбавлення її соціальних гарантій, установлених іншими законами, зокрема, права на встановлену статтею 37 Закону України «Про державну службу» грошову допомогу в розмірі 10 місячних посадових окладів у разі виходу на пенсію.

Суд не приймає до уваги наведених представником відповідача в судовому засіданні доводів в тому, що позивачка не має права на отримання грошової допомоги, передбаченої ч.13 ст. 37 Закону України «Про державну службу» у зв'язку з тим, що вказана частина статті закону втратила чинність, оскільки відповідно ч.1 до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Як встановлено судом, позивачку було звільнено 27 серпня 2013 року, тоді як відповідні зміни до ст. 37 Закону України «Про державну службу» були внесені згідно із Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Частиною 2 ст.2 КАС України передбачено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілям, на досягнення яких спрямоване це рішення; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а ч.2 ст.71 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач діяв всупереч вимог чинного законодавства та необґрунтовано відмовив позивачці у виплаті грошової допомоги в розмірі 10 посадових окладів відповідно до ч.13 ст.37 Закону України «Про державну службу», тому позовні вимоги позивачки є доведеними.

Керуючись ст. 37 Закону України «Про державну службу», ст.ст. 6, 7, 8, 9, 11, 12, 14, 41, 71, 86, 104, 158-163, 167, 254 КАС України, суд,-

постановив:

адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Вовковинецької селищної ради Деражнянського району Хмельницької області щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 допомоги у розмірі 10 посадових окладів відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу».

Зобов'язати Вовковинецьку селищну раду Деражнянського району Хмельницької області виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу в розмірі 10 посадових окладів відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу».

Стягнути з Вовковинецької селищної ради Деражнянського району Хмельницької області на користь ОСОБА_1 73 грн. 08 коп. понесених судових витрат по сплаті судового збору.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного адміністративного суду через районний суд протягом десяти днів з дня її проголошення.

Суддя: Ф. І. Коваль