Справа № 2а/0270/388/12
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2015-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2015 року м. Київ К/9991/43410/12

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Олексієнка М.М.,
Швеця В.В., -
провівши в порядку касаційного провадження попередній розгляд справи за позовом ОСОБА_6 до Державного комітету України у справах національностей та релігій, Державної міграційної служби України про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою ОСОБА_5, - представника ОСОБА_6, на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 23 квітня 2012 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2012 року,-

в с т а н о в и в :

У січні 2012 року громадянка Сомалі ОСОБА_6 звернулася в суд з позовом, у якому просила визнати протиправним рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 31 жовтня 2011 року № 636-11, зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про надання їй статусу біженця в Україні.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 23 квітня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2012 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, просить Вищий адміністративний суд України скасувати постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 23 квітня 2012 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2012 року і прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Державна міграційна служба України подала письмове заперечення на зазначену касаційну скаргу, просить таку залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За змістом частини 2 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах касаційної скарги.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI), міжнародними актами, у тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до пунктів 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

З матеріалів справи вбачається, і це правильно встановлено судами попередніх інстанцій, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою Сомалі, за національністю - сомалійка, за віросповіданням - мусульманка-суніт.

30 грудня 2010 року позивач виїхала із Сомалі і прибула до Ефіопії, де знаходилася 5 днів, потім літаком через Єгипет - до Російської Федерації і проживала там 15 днів. До України ОСОБА_6 потрапила 23 січня 2011 року автомобілем нелегально.

21 березня 2011 року позивач звернулася до Відділу міграційної служби у Вінницькій області із заявою про надання їй статусу біженця в Україні, посилаючись на побоювання загрози небезпеки і переслідувань в країні її походження та громадянської належності.

Відділ міграційної служби у Вінницькій області, після проведення відповідної процедури, 8 червня 2011 року ухвалив висновок за доцільне відмовити ОСОБА_6 в наданні статусу біженця в Україні, встановивши, що остання на підтвердження своєї позиції не надала жодного обґрунтованого доказу побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Маршрут позивача пролягав через треті безпечні для неї країни, але правом на отримання статусу біженця у них вона не скористалася.

Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій від 31 жовтня 2011 року № 636-11 підтримано висновок Відділу міграційної служби у Вінницькій області, відмовлено ОСОБА_6 у визнанні її біженцем у відповідності до абзаців 4, 6 частини 1 статті 6 Закону № 3671-VI, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктом 1 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

Відмовляючи ОСОБА_6 в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, вірно встановив, що громадянка Сомалі ОСОБА_6 приїхала до України в пошуках кращого життя й відсутні умови, передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI щодо визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Жодних фактів звернення до правоохоронних органів у країні походження щодо свого переслідування з боку інших етнічних груп або влади, утисків або погроз, позивачем представлено не було, і доказів зазначеного суди не встановили.

Ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є вихідним критерієм для його надання. Така ситуація є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням в країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Мотиви та доводи, наведені у касаційній скарзі, висновків судів не спростовують і є безпідставними, оскільки відсутні факти переслідувань та фактичної небезпеки для позивача, не знайшли своє підтвердження обставини для побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а тому суди попередніх інстанцій дійшли законного та обґрунтованого висновку про правомірність рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 31 жовтня 2011 року № 636-11.

Згідно частини 3 статті 2201 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За таких обставин колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, оскільки постанова Вінницького окружного адміністративного суду від 23 квітня 2012 року та ухвала Вінницького апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2012 року прийняті з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги висновки судів не спростовують, підстави для призначення справи до розгляду в судовому засіданні відсутні.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, - представника ОСОБА_6, - залишити без задоволення.

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 23 квітня 2012 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Державного комітету України у справах національностей та релігій, Державної міграційної служби України про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити дії - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає, може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Штульман І.В.

Судді: Олексієнко М.М.

Швець В.В.