Справа № 817/3217/13-а
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2015-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" травня 2015 р. м. Київ К/800/3224/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого судді суддів:Іваненко Я.Л., Головчук С.В., Мойсюка М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення грошової компенсації за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а :
У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати йому грошової компенсації за неотримане речове майно. Стягнути з військової частини НОМЕР_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 4639,78 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 та перебуває на речовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_1 , а тому згідно вимог частини 2 статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» має право на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2013 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 компенсації за неотримане речове майно на підставі рапорта від 11 вересня 2013 року. Зобов`язано військову частину НОМЕР_3 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно за період, починаючи з 22 травня 2008 року по 15 жовтня 2013 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2013 року скасовано постанову суду першої інстанції та ухвалено нову постанову, якою позивачу відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тобто таким, що ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення вказаним вимогам не відповідають.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 на посаді командира ремонтного взводу. На речовому забезпеченні позивач перебуває у військовій частині НОМЕР_1 .

11 вересня 2013 року позивач звернувся з рапортом на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 з проханням виплатити йому грошову компенсацію за неотримане речове майно.

12 вересня 2013 року ОСОБА_1 видано довідку №834 за підписом командира військової частини НОМЕР_1 із зазначенням про відсутність у військовій частині НОМЕР_1 кошторисних призначень по КПКВК 2101020 КЕКВ 2010 ст.0636 на виплату компенсації за речове майно.

Згідно довідки-розрахунку військової частини НОМЕР_1 від 13 вересня 2013 року №399 вартість речового майна, що підлягає видачі старшому прапорщику ОСОБА_1 за період служби, становить 4639,78 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач перебуває на військовій службі, то відповідно до вимог частини 2 статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» він має право на отримання грошової компенсації замість речового майна, яким він не був забезпечений при проходженні військової служби.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та ухвалюючи нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд погодився з вищевказаним висновком суду першої інстанції, проте вказав, що з урахуванням строків звернення до суду, передбачених статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача конкретної суми компенсації за речове майно є передчасними.

Однак, колегія суддів Вищого адміністративного суду України висновки судів першої та апеляційної інстанцій вважає передчасними та такими, що зроблені з неповним з`ясуванням всіх обставин справи, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, яка діяла до 11 березня 2000 року) військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них.

Статтею 2 Закону України від 17 лютого 2000 року № 1459-ІІІ «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів», що набрав чинності 11 березня 2000 року, призупинено дію частини 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ в частині одержання військовослужбовцями речового майна або за їх бажанням грошової компенсації замість нього.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб» від 03 листопада 2006 року N 328-V (набрав чинності з 1 січня 2007 року) статтю 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» викладено у новій редакції, а також доповнено статтею 9-1 (у редакції, чинній до 1 січня 2008 року), якою було передбачено, зокрема, що продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, мають право на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2007 року частина 2 статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» виключена, проте Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 зазначену зміну визнано неконституційною.

Таким чином, починаючи з 22 травня 2008 року, військовослужбовці Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення набули право на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів.

Враховуючи, що на час подачі рапорту від 11 вересня 2013 року ОСОБА_1 перебував на військовій службі, правильним є висновок судів першої та апеляційної інстанцій, що позивач має право на отримання грошової компенсації замість речового майна, яким він не був забезпечений при проходженні військової служби.

Проте, надаючи оцінку спірним правовідносинам, судами попередніх інстанцій не було встановлено, яке саме речове майно підлягало до видачі позивачеві в період служби з урахуванням фінансування військової частини НОМЕР_1 , де перебував на речовому забезпеченні позивач, відповідно до бюджетних асигнувань військової частини на відповідний рік.

Крім того необхідно зазначити, що з позовом до суду про захист порушених прав ОСОБА_1 звернувся 16 вересня 2013 року, тобто ще на момент проходження військової служби, а тому мало місце порушення прав позивача, які носять триваючий характер.

Згідно частини 1 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Проте, всупереч вимог статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції, розглядаючи справу, не визначили початок перебігу строку звернення до суду, а саме, коли позивач дізнався про порушення свого права, не з`ясували причини пропущення вказаного строку та думку сторін стосовно його пропуску. Між тим, від з`ясування вказаних обставин залежить правильність вирішення спору.

Разом з тим, положення статей 99, 100 Кодексу адміністративного судочинства України, на які послався суд апеляційної інстанції як на підставу відмови у задоволенні позову, не містять правової норми для відмови в задоволенні позову, а передбачають можливість залишення позовних вимог без розгляду.

Не встановлення в судовому процесі зазначених вище обставин як таких, що мають суттєве значення у справі, призвело до передчасних та необґрунтованих належним чином висновків щодо прав і обов`язків сторін у даному спорі, та відповідно до положень частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства Україниє підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень.

Згідно частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Частиною 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій допущено порушення норм процесуального права, зокрема статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2013 року та постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2013 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.Л. Іваненко

Судді: С.В. Головчук

М.І. Мойсюк