Справа № 19/138А
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2015-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2015 року м. Київ К/9991/81177/11

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Рибченка А.О., Усенко Є.А.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Сокальському районі на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 31.10.2011 по справі № 2а-19/138А/5015(77719/09/9104)

за позовом Державного відкритого акціонерного товариства "Шахта "Надія"

до Державної податкової інспекції у Сокальському районі

про визнання нечинним податкового повідомлення - рішення,-

В С Т А Н О В И В :

Товариство в судовому порядку оскаржило податкове повідомлення-рішення від 28.01.2008 № /0 на суму 150 481,44 грн., яким позивачу Державною податковою інспекцією визначено штрафні санкцій у розмірі 50% за затримку граничних строків сплати узгоджених сум податкових зобов'язань з податку на прибуток.

Постановою Господарського суду Львівської області від 30.06.2009 у задоволенні позову відмовлено з тих підстав, що п. 7.7 ст. 7 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" встановлено, що податковий борг погашається попередньо погашенню податкових зобов'язань, які не є податковим боргом, у порядку календарної черговості його виникнення.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 31.10.2011 рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення про задоволення позову.

Вказане судове рішення вмотивовано висновком про відсутність у податкової інспекції права чи обов'язку змінювати призначення платежу, самостійно визначене платником податку в платіжних документах.

Не погодившись із судовим рішенням апеляційної інстанції, відповідач подав касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить зазначене судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У поданих запереченнях на скаргу позивач просить її відхилити з мотивів необґрунтованості.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді, перевіривши повноту встановлених обставин справи та правильність їх юридичної оцінки судами, Вищий адміністративний суд України не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.

Судами першої і апеляційної інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Державною податковою інспекцією проведена перевірка Товариства щодо дотримання вимог пп. 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами", за підсумками якої складено акт від 10.01.2008 № 13/150/00178175.

У ході вказаної перевірки працівниками Державної податкової інспекції було встановлено порушення позивачем пп. 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами", що полягало у порушенні граничних термінів сплати узгоджених сум податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств.

На підставі акта перевірки Державна податкова інспекція прийняла оспорюване податкове повідомлення-рішення, яким визначила штраф у розмірі 50% несвоєчасно сплаченої суми самостійно узгодженого податкового зобов'язання на загальну суму 150 481,44 грн.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлених судами обставин, позивачем до контролюючого органу подавались податкові декларації з податку на прибуток за відповідні періоди 2007 року з самостійно визначеними розмірами податку до сплати.

Крім того, за результатами проведеної перевірки, що оформлена актом від 07.07.2005, контролюючим органом було прийнято податкове повідомлення - рішення від 11.07.2005 та визначено податкове зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 11 371,85 грн.

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що відповідні суми податкових зобов'язань з податку на прибуток, що сплачувались позивачем з метою погашення поточних зобов'язань за конкретно визначені в платіжних дорученнях періоди 2007 року, податковим органом було зараховано у рахунок погашення податкового боргу, що виник раніше, враховуючи і зобов'язання визначене податковим повідомленням - рішенням від 11.07.2005.

Таким чином, суть спірних правовідносин у цій справі полягає у правомірності перерозподілу податковим органом сплачених сум платником податку у рахунок податкового боргу, що не вказаний в платіжних дорученнях.

Як визначено пп. 7.1.1 п. 7.1 ст. 7 Закону № 2181-ІІІ, джерелами самостійної сплати податкових зобов'язань або податкового боргу платника податку є будь-які власні кошти такого платника податку. При цьому право визначати призначення платежу відповідно до чинного законодавства України належить виключно платнику. Встановлена ж п. 7.7 ст. 7 Закону № 2181-ІІІ рівність бюджетних інтересів, яка зводиться до того, що податковий борг погашається попередньо погашенню податкових зобов'язань, які не є податковим боргом, у порядку календарної черговості його виникнення, а в разі одночасного його виникнення за різними податками, зборами (обов'язковими платежами) - у рівних пропорціях, не позбавляє платника як права самостійно визначити джерела погашення узгоджених податкових зобов'язань відповідно до п. 7.1 ст. 7 цього ж Закону, так і обов'язку самостійно сплатити суму податкового зобов'язання відповідно до пп. 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 цього ж Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом № 2181-ІІІ, який є спеціальним законом з питань оподаткування і установлює порядок погашення зобов'язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов'язкових платежів), нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків, визначено вичерпний перелік заходів, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу. Серед таких заходів немає зміни призначення платежу, самостійно визначеного платником податків. Не передбачено такого права для податкової інспекції й іншими норми податкового законодавства.

Таким чином, у разі недотримання платником податків порядку погашення податкового боргу, передбаченого п. 7.7 ст. 7 Закону № 2181-ІІІ, податковий орган не наділений правом чи обов'язком змінювати призначення платежу, визначене платником податків.

Отже, самостійне зарахування податковим органом сплачених платником податку сум у рахунок податкового боргу або тих податкових зобов'язань, які не вказані в призначенні платежу під час перерахування платником податків коштів до бюджету, є неправомірним.

Крім того, щодо розглядуваної категорії спорів у постанові Верховного Суду України від 17.10.2011 у справі № 21-184а11 за позовом державного підприємства "Свердловантрацит" до Державної податкової інспекції у місті Свердловську Луганської області про визнання незаконним податкового повідомлення -рішення відображена правова позиція: "…п. 7.7 ст. 7 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" не дає податковому органу право самостійно змінювати призначення платежу, визначеного платником податків при їх сплаті, зокрема з метою погашення податкового боргу.".

Зважаючи на викладене, в межах касаційної скарги порушень судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено, правова оцінка обставин у справі дана вірно, а тому касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Сокальському районі відхилити.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 31.10.2011 по справі № 2а-19/138А/5015(77719/09/9104) залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.В. Карась

Судді А.О. Рибченко

Є.А. Усенко