Справа № 826/6157/15
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2015-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2015 року м. Київ № 826/6157/15

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі колегії суддів під головуванням судді Добрянської Я.І., суддів - Бояринцевої М.А., Нагорянського С.І. розглянув відповідно до вимог ч. 6 ст. 128 КАС України в порядку письмового провадження адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Міністерства молоді та спорту України

про визнання протиправною відмови у наданні копій документів, зобов'язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до відповідача Міністерства молоді та спорту України (далі - Міністерство) про визнання протиправною відмови у наданні копій протоколів усіх засідань Комісії з питань присвоєння спортивних звань, які відбулися у 2014 році та копії положення про Комісію з питань присвоєння спортивних звань, а також зобов'язання надати повну інформацію на запит позивача від 04.02.2015 р., а саме, надати копії протоколів усіх засідань Комісії з питань присвоєння спортивних звань, які відбулися у 2014 році та копію положення про комісію з питань присвоєння спортивних звань.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.04.2015 р. суддею Добрянською Я.І. відкрито провадження в адміністративній справі та призначено попереднє судове засідання.

Так, в обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначено, що відповідач без належного обґрунтування відмовив йому у наданні інформації, яка за законом є відкритою, чим, на переконання позивача, порушено його право на доступ до публічної інформації, гарантоване Законом України «Про доступ до публічної інформації». Між тим, позивачем також зауважено, що інформація, зазначена в протоколах Комісії, яка здійснює свої повноваження як суб"єкт владних повноважень на підставі положення про Комісію з питань присвоєння спортивних звань, не може бути віднесена до конфіденційної.

До попереднього судового засідання 30.04.2015 р. ОСОБА_1, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, не прибув, повноважного представника не скерував, надіславши при цьому клопотання від 02.04.2015 р. про продовження розгляду справи без його участі у порядку письмового провадження.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив, зазначивши, що листом від 10.02.2015 р. №С-47/15/10.2 позивачу повідомлено про неможливість надання частини запитуваної інформації, оскільки протоколи комісії з питань присвоєння спортивних звань, які відбулись у 2014 р., містять відомості про фізичних осіб, які ідентифіковані або можуть бути конкретно ідентифіковані, тобто персональні дані фізичних осіб (конфіденційну інформацію) та надано копію наказу від 10.12.2013 р. №1223 «Про створення комісії з питань присвоєння спортивних звань та визначення порядку її роботи».

При цьому представник відповідача відмітив, що ненадання позивачу копій вказаних протоколів є законним, адже, як йдеться у запереченнях, поширення персональних даних без згоди суб"єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.04.2015 р. закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Разом з тим, зважаючи на попередньо заявлене позивачем клопотання про розгляд справи без його участі, суд вирішив продовжити розгляд справи без проведення судового засідання в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

В силу ч. 1 ст. 41 КАС України суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, а також з'ясувавши позицію судів вищих інстанцій з приводу вирішення аналогічних спірних правовідносин, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 04.02.2015 р. звернувся із запитом на отримання публічної інформації, розпорядником якої є Міністерство. Згідно тексту запиту, копія якого наявна у справі, позивач просив надати копії наказу про створення Комісії Міністерства з питань присвоєння спортивних звань, положення про цю комісію, протоколи усіх засідань Комісії з питань присвоєння спортивних звань, які відбулися у 2014 році.

У відповідь на запит листом від 10.02.2015 р. №С-47/15/10.2 Міністерством надано копію наказу від 10.12.2013 р. №1223 «Про створення комісії з питань присвоєння спортивних звань та визначення порядку її роботи» з додатком та копії наказу від 30.12.2014 р. №4309 «Про внесення змін до складу Комісії з питань присвоєння спортивних звань, затвердженого наказом Мінмолодьспорту від 10.12.2013 №1223» та затвердженого ним складу комісії з питань присвоєння спортивних звань. Окрім цього, у листі зазначено, що листами Міністерства від 16.10.2014 р. №С-947/10.2 та від 27.10.2014 р. №С-969/10.2 позивача повідомлялось, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про доступ до публічної інформації», особа, яка має право доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається, а розпорядник інформації, який володіє інформацією про особу, зобов"язаний надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом. При цьому відповідачем здійснено посилання на положення ч. 1 ст. 14 Закону «Про захист персональних даних», згідно яких поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб"єкта персональних даних.

А тому, як вбачається зі змісту листа від 10.02.2015 р. №С-47/15/10.2, у наданні позивачу копій протоколів засідань комісії з питань присвоєння спортивних звань, які відбулися у 2014 році, відмовлено, адже, як йдеться у листі, у них міститься інформація щодо інших осіб, що, на переконання відповідача, може призвести до порушення їх прав та охоронюваних законом інтересів.

Разом з тим, як відмічено у позовній заяві та встановлено судом, жодних доводів щодо підстав ненадання позивачу копії запитуваного положення про комісію Міністерства з питань присвоєння спортивних звань, відповідачем у листі від 10.02.2015 . №С-48/15/10.2 не наведено.

Відтак, вважаючи протиправною відмову відповідача у наданні повного обсягу копій документів на запит згідно Закону України «Про доступ до публічної інформації», позивач за захистом порушених прав та інтересів звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та норми чинного законодавства з приводу даного спору, а також заслухавши пояснення представника відповідача, враховуючи позицію судів вищих інстанцій з приводу аналогічних спорів, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939-VI (далі - Закон №2939) встановлено, що публічною інформацією є відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Доступ до інформації серед іншого забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію (ч. 2 ст. 5 Закону №2939).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону №2939 розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:

1) суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання;

2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов'язаної з виконанням їхніх обов'язків.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Закону №2939 запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Запит на інформацію має містити: 1) ім'я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв'язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі (ч. 5 ст. 19 Закону №2939).

Так, як визначено положеннями ст. 20 Закону №2939 розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту (ч. 1). У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту (ч. 2).

У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту (ч. 4).

Між тим, як зазначено Вищим адміністративним судом України у довідці про вивчення та узагальнення практики застосування адміністративними судами положень Закону України "Про доступ до публічної інформації" від 01.06.2013 р. (далі - Довідка), визначальним для публічної інформації є те, щоб вона була заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним лише суб'єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов'язків. Щодо несуб'єктів владних повноважень, то вони можуть бути тільки розпорядниками такої інформації.

Варто також відмітити, що для з'ясування того, чи є інформація публічною, дослідженню підлягають підстави одержання чи створення інформації суб'єктами владних повноважень. Так, для вирішення цього питання необхідно з'ясувати підстави отримання чи створення запитуваної інформації, виходячи із того, що публічна інформація одержується чи створюється суб'єктами владних повноважень на виконання обов'язків, визначених чинним законодавством. Разом з тим, важливою ознакою публічної інформації є її попередня фіксація, адже Закон №2939 регулює відносини щодо допуску до інформації, яка вже існує, і не вимагає у відповідь на запит створювати певну інформацію.

Вирішуючи даний спір, варто здійснити посилання на норму ч. 1 ст. 10 Закону №2939, якою передбачено право кожної особи:

1) знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом;

2) доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається;

3) вимагати виправлення неточної, неповної, застарілої інформації про себе, знищення інформації про себе, збирання, використання чи зберігання якої здійснюється з порушенням вимог закону;

4) на ознайомлення за рішенням суду з інформацією про інших осіб, якщо це необхідно для реалізації та захисту прав та законних інтересів;

5) на відшкодування шкоди у разі розкриття інформації про цю особу з порушенням вимог, визначених законом.

Обсяг інформації про особу, що збирається, зберігається і використовується розпорядниками інформації, має бути максимально обмеженим і використовуватися лише з метою та у спосіб, визначений законом (ч. 2).

Згідно з ч. 3 цієї статті розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов'язані:

1) надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом;

2) використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом;

3) вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб;

4) виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується.

Зберігання інформації про особу не повинно тривати довше, ніж це необхідно для досягнення мети, задля якої ця інформація збиралася (ч. 4). Відмова особі в доступі до інформації про неї, приховування, незаконне збирання, використання, зберігання чи поширення інформації можуть бути оскаржені (ч. 5).

Що ж до поняття публічної інформації з обмеженим доступом, то її зміст визначено положеннями ст. 6 Закону №2939.

Так, згідно до ч. 1 цієї статті інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Відповідно до ч. 2 даної статті обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Суд зауважує, що Парламентською Асамблеєю Ради Європи в Резолюції №1165 зазначено, що право кожної людини на приватність і право на свободу вираження поглядів є основою демократичного суспільства; ці права не є абсолютними і не мають ієрархічного характеру, оскільки мають однакову цінність (п. 11). Виходячи з цього право на приватність, закріплене у статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, повинне захищати приватне життя особи не лише від втручання влади, а й від подібних дій з боку інших осіб чи інститутів, зокрема засобів масової інформації (п. 12 Резолюції №1165). Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Згідно ж до ч. 2 ст. 32 Конституції України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини, окрім того, аналогічні положення закріплені в ч. 2 ст. 11 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 р. №2657-XII (далі - Закон №2657).

Відповідно до ч. 2-3 ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір, здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Положеннями ч. 1 ст. 21 Закону №2657 встановлено, що інформація з обмеженим доступом є конфіденційною, таємною та службовою.

Частиною 2 ст. 21 Закону №2657 передбачено, що конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.

Разом з тим, як закріплено ч. 3 ст. 6 Закону №2939, інформація з обмеженим доступом має надаватися розпорядником інформації, якщо він правомірно оприлюднив її раніше. Інформація з обмеженим доступом має надаватися розпорядником інформації, якщо немає законних підстав для обмеження у доступі до такої інформації, які існували раніше (ч. 4).

Не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину (ч. 5).

Згідно з ч. 6 ст. 6 Закону №2939 не належать до інформації з обмеженим доступом відомості, зазначені у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поданій відповідно до Закону України "Про запобігання корупції", крім відомостей, зазначених в абзаці четвертому частини першої статті 47 вказаного Закону.

Водночас відповідно до ч. 7 ст. 6 Закону №2939 обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

Тобто, виходячи зі змісту даної норми, розпоряднику публічної інформації при наданні відповіді на запит необхідно перевірити, які саме відомості підлягають обмеженню (з урахуванням вимоги ч. 2 ст. 6 Закону №2939), і надати доступ до тієї частини документа, яка в доступі не обмежується (вилучивши, наприклад, або заретушувавши частини документа, що обмежені в доступі).

Отже, як вбачається з наведених вище законодавчих норм, розпорядник інформації не може відмовити у наданні інформації, мотивуючи відмову лише тим, що запитувана інформація відображена в документі, який серед іншого містить інформацію з обмеженим доступом, в тому числі відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, тобто персональні дані фізичної особи, захист яких гарантовано Законом України від 01.06.2010 р. №2297-VI «Про захист персональних даних».

При цьому в даному випадку посилання представника відповідача на положення Закону України «Про інформацію», згідно яких документ визначається матеріальним носієм, що містить інформацію та основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі, не спростовує порядку обмеження та надання доступу до інформації, закріпленого ч. 7 ст. 6 Закону №2939.

А відтак, враховуючи наведене, а також виходячи із наявних у справі наданих сторонами доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку про помилковість та необгрунтованість доводів представника відповідача та наявність підстав для задоволення позову.

Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги суд зауважує, що при наданні позивачу запитуваних у запиті від 04.02.2015 р. копій документів, відсутність яких стало підставою для звернення до суду із цим позовом, обов"язковому врахуванню відповідачем підлягають вимоги ч. 7 ст. 6 Закону №2939.

Відповідно до вимог ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Також згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Враховуючи вищенаведене в сукупності та керуючись ст.ст. 2, 71, 86, 94, 97, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправною викладену у листі від 10.02.2015 р. №С-47/15/10.2 відмову Міністерства молоді та спорту України у наданні ОСОБА_1 на запит від 04.02.2015 р. копій протоколів усіх засідань Комісії з питань присвоєння спортивних звань, які відбулися у 2014 році, та копії положення про Комісію з питань присвоєння спортивних звань.

3. Зобов'язати Міністерство молоді та спорту України надати повну інформацію на запит позивача від 04.02.2015 р., а саме, надати копії протоколів усіх засідань Комісії з питань присвоєння спортивних звань, які відбулися у 2014 році та копію положення про Комісію з питань присвоєння спортивних звань.

4. Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 73,08 грн. сплаченого судового збору.

Строк і порядок набрання судовим рішенням законної сили встановлені у статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий Суддя Я.І. Добрянська

Судді М.А. Бояринцева

С.І. Нагорянський

Дата складання та підписання в повному обсязі постанови - 26.05.2015 р.