Справа № 641/1136/15-а
Суддя: Ященко С. О.
Дата ухвалення: 2015-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/641/58/2015 Справа №641/1136/15-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2015 року

Комінтернівський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Ященко С.О.,

при секретарі судового засідання Ємельяненко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Комінтернівського районного суду м. Харкова адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції

третя особа - Управління Пенсійного фонду України у Комінтернівському районі м. Харкова

про скасування постанови та визнання неправомірною бездіяльності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 09.02.2015 року звернувся до суду з позовом до Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, в якому просить скасувати постанову Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 22.12.2014 року про закінчення виконавчого провадження, визнати неправомірною бездіяльність Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції та зобов'язати вжити заходи по своєчасному повному виконанню постанови ХААС від 09.03.2010 року.

В обґрунтування позову посилається на те, що постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 09.03.2010 року зобов'язано УПФУ у Комінтернівському районі м. Харкова провести перерахунок призначеної ОСОБА_1 державної пенсії, виходячи з 8 мінімальних пенсій за віком, та додаткової пенсії у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком відповідно до ст..ст. 50, 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та провести відповідні виплати з 22.05.2008 року.

На виконання вказаної постанови Комінтернівським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист, який пред'явлено до примусового виконання до Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції.

Постановою державного виконавця Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 22.12.2014 року, яка отримана позивачем 03.02.2015 року, виконавче провадження закінчено з підстав фактичного виконання постанови під час виконання рішення Європейського суду з прав людини.

Оскільки УПФУ у Комінтернівському районі м. Харкова з 01 листопада 2011 року припинило добровільно виконувати рішення суду, вважає, що рішення за таких обставин не може визнаватися виконаним, а тому постанова про закінчення виконавчого провадження винесена неправомірно.

Зазначає, що закінчення виконавчого провадження є неправомірним, оскільки рішення Європейського суду з прав людини в частині невиконання Державою Україна рішення суду, яке набрало законної сили, до цього часу не виконане. З 01.11.2011 року виплати за постановою суду від 09.03.2010 року не проводяться, державний виконавець не вчиняв ніяких дій щодо його виконання у примусовому порядку, а тому виконавче провадження не може бути закінчене.

У судовому засіданні ОСОБА_1 вимоги позову підтримав у повному обсязі.

Додатково пояснив, що до 01.11.2011 року УПФУ у Комінтернівському районі м. Харкова здійснювало нарахування та виплати у розмірах, визначених постановою від 09.03.2010 року. Однак з 01.11.2011 року виплати у розмірах, визначених ст..ст. 50, 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», припинились. З приводу невиконання Державою Україна рішення національного суду він звернувся до Європейського суду з прав людини. У рішенні по справі «Москаленко та інші проти України» від 18.07.2013 року постановлено, що протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити 2000 євро кожному заявнику.

Однак, рішення національного суду - постанова Харківського апеляційного адміністративного суду від 09.03.2010 року не виконується, за підрахунками позивача з 01.11.2011 року заборгованість з виплати пенсії складає близько 250000грн.

Відповідач - Комінтернівський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції надав заперечення на позов, в яких просить в задоволенні позову відмовити.

Доводи своїх заперечень обґрунтовує тим, що постанова Харківського апеляційного адміністративного суду від 09.03.2010 року фактично виконана в межах виконання рішення Європейського суду з прав людини, зокрема, платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 20.06.2014 року № 887 сплачена заборгованість за рішенням національного суду у розмірі 73789,24грн. Обов'язок виконання рішення закінчився 01.11.2011 року, коли було змінено законодавство щодо розміру пенсії заявника. До 01.11.2011 року позивач отримував пенсію у розмірі, передбаченому постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 09.03.2010 року, а тому рішення національного суду за період з 22.05.2008 року по 31.10.2011 року виконано в повному обсязі. Таким чином, державним виконавцем обґрунтовано закінчено виконавче провадження, про що 22.12.2014 року прийнято відповідну постанову.

У судовому засіданні представник відповідача Євлакова Л.І. вимоги заперечень підтримала в повному обсязі.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09.04.2015 року до участі у справі у якості третьої особи залучено УПФУ у Комінтернівському районі м. Харкова.

Третьою особою надано письмові пояснення, в яких вона просить в задоволенні позову відмовити.

Зокрема, зазначає, що у березні 2010 року ОСОБА_1 проведено перерахунок пенсії відповідно до постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 09.03.2010 року по справі № 2а-1336/09/2020. Борг по перерахунку пенсії в розмірі 73496,44грн. за період з 22.05.2008 року по 31.03.2010 року виплачений позивачеві. Встановлений рішенням суду розмір пенсії виплачувався позивачеві до 01.11.2011 року.

Законом України від 14 червня 2011 року № 3491-6 «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» доповнені Прикінцеві положення пункту 4 певним змістом, якими серед іншого установлено, що у 2011 році норми і положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.

Постановою Кабінету Міністрів України від 6 липня 2011 року № 745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету» визначено порядок та розміри застосування норм і положень статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", а тому законодавчі підстави для виплати позивачеві після 01.11.2011 року пенсії у розмірі, передбаченому постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 09.03.2010 року, відсутні.

У судовому засіданні представник третьої особи Воропаєва К.В. проти задоволення позову заперечує.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 09.03.2010 року по справі № 2а-1336/09/2020 зобов'язано УПФУ у Комінтернівському районі м. Харкова провести перерахунок призначеної ОСОБА_1 державної пенсії, виходячи з 8 мінімальних пенсій за віком, та додаткової пенсії у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком відповідно до ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та провести відповідні виплати державної та додаткової пенсії з 22.05.2008 року.

На виконання вказаної постанови 14.04.2010 року Комінтернівським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист, який 08.11.2013 року пред'явлено стягувачем до примусового виконання до Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції.

Постановою державного виконавця від 11.11.2013 року виконавче провадження відкрито.

Постановою від 22.12.2010 року виконавче провадження закрито на підставі п. 12 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» в зв'язку з фактичним виконанням в рамках рішення Європейського суду з прав людини.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що з приводу невиконання Державою Україна постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 09.03.2010 року про перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 звернувся до Європейського суду з прав людини.

У рішенні по справі № 1270/12 «Москаленко та інші проти України» від 18.07.2013 року (ОСОБА_1 рахується в переліку заявників під № 62) постановлено, що протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити 2000 євро кожному заявнику.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДВС України Медведєва О.В. відкрито виконавче провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини № 1270/12 від 18.07.2013 року.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДВС України Медведєва О.В. від 03.04.2015 року виконавче провадження закінчено в зв'язку з фактичним виконанням рішення суду.

Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого:

1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України;

2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч. 2 ст. 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку регулюється Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно положень ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Стаття 49 Закону України «Про виконавче провадження» містить вичерпний перелік підстав, з яких виконавче провадження підлягає закінченню, зокрема, згідно п. 12 статті у разі якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема, соціальний захист потерпілого населення, визначені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Стаття 49 цього Закону визначає пенсії особам, віднесеним до вказаних категорій у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Стаття 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачає, що особам, віднесеним до категорії 1, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у відповідних розмірах, зокрема, інвалідам ІІ групи - 75 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Частина четверта статті 54 цього Закону передбачає, що в усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв'язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчим по ІІ групі інвалідності - 8 мінімальних пенсій за віком.

Законом України від 14 червня 2011 року № 3491-6 «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» доповнені Прикінцеві положення пункту 4, якими установлено, що у 2011 році норми і положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", статей 14, 22, 37 та частини третьої статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.

На виконання пункту 7 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» від 14 червня 2011 року № 3491-6 Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 6 липня 2011 року № 745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету», яка набрала чинності з 23 липня 2011 року.

У зв'язку з прийняттям зазначеного нормативно-правового акту терміни застосування положень статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", статей 14, 22, 37 та частини третьої статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" до 23 липня 2011 року здійснюються у порядку та розмірах встановлених наведеним законом, а з 23 липня 2011 року у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.

Рішенням Конституційного Суду України від 26.12.2011 року норми пункту 4 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» визнані такими, що відповідають Конституції України, тобто є конституційними.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 25.01.2012 року № 3-рп/2012 за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень статті 1, частин першої, другої, третьої статті 95, частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України, пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з окремими положеннями Конституції України, роз'яснено, що в аспекті конституційного подання положення статті 1, частин першої, третьої статті 95 Конституції України у системному зв'язку з положеннями статті 3, частини першої статті 17, частини третьої статті 22, статей 46, 48 Основного Закону України треба розуміти так, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

В аспекті конституційного подання положення частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116 Конституції України треба розуміти так, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

В аспекті конституційного подання положення частини другої статті 95, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України та пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з положеннями статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 117 Конституції України треба розуміти так, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Таким чином, пенсійний орган як суб'єкт владних повноважень повинен діяти на підставі закону та у спосіб, визначений законом, і тому наділений повноваженнями самостійно визначатися щодо порядку та розміру сплати пенсії у відповідності до Закону України від 14 червня 2011 року № 3491-6 «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», постанови Кабінету Міністрів України від 6 липня 2011 року № 745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету», рішення Конституційного суду України від 25.01.2012 року № 3-рп/2012.

Відповідно до п.3 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2012 рік» норми i положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус i соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2012 piк.

Згідно п. 4 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2012 рік» від 06.12.2012 року № 5515-ІV, який набрав чинності із 01.01.2013 року, у 2013 році норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2013 рік.

Із аналізу наведених норм випливає, що визначення порядку та розмірів виплат зазначеним категоріям громадян делеговано Кабінету Міністрів України.

На виконання вищевказаних вимог закону постановою Кабінету Міністрів України № 745 від 06.07.2011 року та постановою Кабінету Міністрів України № 1210 від 23.11.2011 року були визначені розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено причинний зв'язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, а також щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяної здоров'ю особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Отже, припинення з 01.11.2011 року пенсійним органом виконання постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 09.03.2010 року та призначення нового розміру пенсії з часу зміни в законодавстві, є правомірним, оскільки у позивача з цього часу виникають інші (нові) правовідносини, які він має можливість оскаржити в судовому порядку та які не відносяться до виконання постанови Харківського апеляційного адміністративного суду по справі № 2а-1336/09/2020.

При цьому, відсутність у постанові Харківського апеляційного адміністративного суду від 09.03.2010 року по справі № 2а-1336/09/2020 кінцевої дати не породжує у боржника обов'язок довічно здійснювати виплату позивачу пенсії, та додаткової пенсії у розмірах, встановлених вказаним судовим рішенням. Такий обов'язок у боржника припиняється у разі зміни правового регулювання виплати зазначених соціальних виплат.

Відносно посилань ОСОБА_1 на наявність рішення Європейського суду з прав людини по справі № 1270/12 «Москаленко та інші проти України» від 18.07.2013 року, яким постановлено, що протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, то, як вбачається з розрахунку заборгованості, здійсненого пенсійним органом, копії платіжного доручення № 887 від 20.06.2014 року, довідки про розмір призначеної і фактично отриманої ОСОБА_1 пенсії, рішення національного суду - постанова Харківського апеляційного адміністративного суду від 09.03.2010 року виконана, а саме за період з 22.05.2008 року по 31.03.2010 року сплачена заборгованість у розмірі 73496,44грн., з 01.04.2010 року по 31.10.2011 року нарахування та виплати пенсії здійснювались відповідно до постанови від 09.03.2010 року.

Відповідно до абзацу дев'ятого частини першої статті 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» виконання рішення Європейського суду з прав людини включає в себе: а) виплату стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.

Згідно з частинами 1, 2 статті 10 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру. Додатковими заходами індивідуального характеру є: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у Рішенні.

Питання взаємодії Державної виконавчої служби України та Секретаріату Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини щодо вжиття заходів з виконання рішень Європейського суду з прав людини регламентовані у Порядку взаємодії Державної виконавчої служби України та Секретаріату Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини під час забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та виконання рішень Європейського суду з прав людини, що затверджений Наказом Міністерства юстиції України від 23.09.2013 № 1989/5, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 24.09.2013 за № 1642/24174, який набрав чинності 01.10.2013 (надалі - Порядок).

Пунктом 10 Порядку (який набрав чинності з 01.01.2014 року) передбачено, що в разі, якщо рішення суду не виконано, його виконання знаходиться на постійному контролі Державної виконавчої служби України до повного виконання рішення національного суду. Щомісяця до 7 числа наступного за звітним періодом місяця Державна виконавча служба України подає Секретаріату Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини інформацію про стан виконання такого рішення суду.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини "Войтенко проти України", виконання рішення про стягнення коштів з державної установи могло бути здійснено лише за умови, якщо б такі витрати були попередньо передбачені у законі про державний бюджет. Причина невиконання судового рішення про стягнення коштів з державної установи полягає саме у відсутності відповідних законодавчих заходів, які б забезпечували виконання цього рішення, а не у бездіяльності органу ДВС.

До аналогічного висновку прийшов Європейський суд у справі "Ромашов проти України". Зокрема Суд зазначив, що виконання у відношенні державного органу може бути здійснене лише в тому випадку, якщо державою передбачені та визначені асигнування на відповідні видатки Державного бюджету України шляхом здійснення відповідних законодавчих заходів. Факти справи свідчать про те, що протягом періоду, що розглядається, виконанню відповідного судового рішення перешкоджала саме відсутність законодавчих заходів, а не неналежне виконання своїх обов'язків державними виконавцями.

Як вбачається з матеріалів справи, в межах виконання рішення Європейського суду з прав людини по справі № 1270/12 «Москаленко та інші проти України» від 18.07.2013 року платіжним дорученням Міністерства юстиції України № 887 від 20.06.2014 року позивачеві сплачена заборгованість за рішенням національного суду у розмірі 73789,24грн.

Таким чином, суд вважає, що державний виконавець при винесенні оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження діяв на підставі та у межах повноважень, що визначені чинним законодавством України, оскільки постанова Харківського апеляційного адміністративного суду від 09.03.2010 року виконана в межах виконання рішення Європейського суду з прав людини по справі № 1270/12 «Москаленко та інші проти України» від 18.07.2013 року.

З урахуванням системного аналізу зазначених вище норм та матеріалів справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування постанови Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 22.12.2014 року про закінчення виконавчого провадження, визнання неправомірною бездіяльності Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції та зобов'язання вжити заходи по своєчасному повному виконанню постанови ХААС від 09.03.2010 року.

Приймаючи до уваги викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 159 - 163, 167, 185, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, третя особа - Управління Пенсійного фонду України у Комінтернівському районі м. Харкова про скасування постанови та визнання неправомірною бездіяльності - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Комінтернівський районний суд м. Харкова протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Суддя С. О. Ященко