Справа № 190912
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2015-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2015 року м. Київ К/800/19898/13

Вищий адміністративний суд України у складі: суддя Костенко М.І. - головуючий, судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Лугинської міжрайонної державної податкової інспекції Житомирської області Державної податкової служби (далі - Інспекція)

на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 19.09.2012

та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 28.02.2013

у справі № 0670/12267/11

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Малодивлинський гранкар'єр" (далі - Товариство)

до Інспекції

про скасування податкового повідомлення-рішення.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий адміністративний суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов (з урахуванням уточнення до нього) подано про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 08.07.2011 № в частині нарахування Товариству грошового зобов'язання з податку на прибуток у сумі 98565 грн. за основним платежем та 21517 грн. за штрафними санкціями.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 19.09.2012, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 28.02.2013, позов задоволено.

У прийнятті цих судових актів попередні судові інстанції виходили з того, що податковим органом було невірно визначено суму доходу, отриманого позивачем від надання послуг з відповідального зберігання майна. Крім того, за висновком судів, витрати платника на придбання дизельного палива відповідають критерію документальної підтвердженості та правомірно були враховані платником при обчисленні оподатковуваного доходу.

Законність ухвалених у справі судових актів перевіряється у порядку глави 2 Кодексу адміністративного судочинства України у зв'язку з касаційною скаргою Інспекції, в якій вона просить скасувати оскаржувані у справі судові акти та відмовити у позові. На обґрунтування касаційних вимог скаржник зазначає, що судами не було враховано дату повернення позивачем майна за договором відповідального зберігання для визначення фактичної суми отриманого Товариством доходу від цієї операції. Крім того, відсутність у платника товарно-супровідної документації, яка підлягає складенню при транспортуванні товару у процесі його поставки, виключає реальність виконання такої операції та, відповідно, можливість її відображення у податковому обліку.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків судів наявним у матеріалах справи доказам, правильність застосування судами норм матеріального права та дотримання ними процесуальних норм, обговоривши доводи касаційної скарги і поданих заперечень, Вищий адміністративний суд України не вбачає підстав для задоволення розглядуваних касаційних вимог виходячи з такого.

Попередніми судовими інстанціями у розгляді справи встановлено, що оспорювану суму грошового зобов'язання з податку на прибуток було донараховано позивачеві за наслідками проведення Інспекцією планової виїзної перевірки Товариства з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2010 по 31.03.2011, оформленої актом від 01.07.2011 № 27/23-15-32686493.

Так, під час цієї перевірки податковим органом було зроблено висновок про невідображення позивачем у податковому обліку за 2 півріччя 2010 року та за 1 квартал 2011 року доходу від операцій з поставки послуг з відповідального зберігання майна, наданих товариству з обмеженою відповідальністю «Комфортбуд-1» (поклажедавець) на підставі договору відповідального зберігання від 01.12.2009 № 021209.

Як зазначає Інспекція, умовами цього договору передбачено проведення поклажедавцем оплати за зберігання після повернення майна зберігачем, виходячи з місячної плати в розмірі 60 000 грн.; оскільки позивач повернув майно контрагентові за актом приймання-передачі від 31.01.2011, то сума заниженого за названий період валового доходу складає 350 000 грн.

Надаючи правову оцінку цьому епізоду, суди встановили, що при обчисленні суми отриманого доходу за розглядуваною операцією відповідачем безпідставно не було взято до уваги факт укладення 01.08.2010 учасниками вказаного договору відповідального зберігання додаткової угоди № 1 до цього договору, відповідно до якої плату за зберігання майна було зменшено до 10 000 грн. на місяць; у зв'язку з цим сума отриманого позивачем доходу від зазначеної операції склала лише 60 000 грн.

Доказів на підтвердження отримання доходу в іншій сумі Інспекцією не представлено, в зв'язку з чим слід погодитися з висновком судів про відсутність підстав для оспорюваного донарахування по цьому епізоду.

Іншим мотивом для збільшення позивачеві грошового зобов'язання з податку на прибуток стало невизнання Інспекцією права позивача на включення до складу валових витрат вартості паливно-мастильних матеріалів у сумі 44263 грн., придбаних у товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Агропромпостач» за договором поставки від 22.10.2010 № 2210/01.

На обґрунтування цього висновку Інспекція посилається на неподання платником товарно-супровідних документів, актів приймання-передачі палива, оформлених з дотриманням положень Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої спільним наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв'язку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20.05.2008 № 281/171/578/155.

На час виникнення спірних правовідносин порядок формування валових витрат був врегульований статтею 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 названого Закону передбачено, що до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Абзацом четвертим підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону заборонено відносити до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Отже, податкові наслідки у вигляді права на формування валових витрат є правомірними лише за умови реального виконання господарської операції та наявності належним чином оформлених первинних документів, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.

Керуючись наведеними правилами оподаткування та визнаючи позицію Інспекції по справі помилковою, суди виходили з того, що у своїй сукупності та взаємозв'язку зібрані зі справи докази (а саме - договір поставки від 12.01.2011 № 120105, видаткові накладні, платіжні доручення про оплату придбаного дизельного палива в безготівковому порядку, а також товарно-транспортна накладна, якою засвідчено транспортування позивачем нафтопродуктів на умовах самовивозу) спростовують висновки Інспекції та підтверджують реальність виконання спірних операцій.

Слід зазначити, що підтвердженням даних податкового обліку є первинні документи. При цьому законодавець свідомо відмовився від встановлення конкретного переліку документів, складенням яких мають оформлюватися ті чи інші господарські операції, з огляду на різноманітність змісту та форм економічної діяльності та порядку її документування; нормативне закріплення переліку таких документів призвело б до обмеження прав платника.

А відтак, оскільки подані Товариством документи дозволяють встановити необхідні для цілей оподаткування відомості щодо змісту розглядуваних операцій, їх учасників, вартості поставленого товару, то підстави для висновку про недостатність цих документів відсутні.

З урахуванням викладеного суди обох попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про незаконність оспорюваного донарахування і правомірно задовольнили позов.

Доводи податкового органу, викладені у касаційній скарзі, тотожні тим доводам, які були предметом розгляду судами першої та апеляційної інстанцій; їм надано належну правову оцінку, підстави для її неприйняття у касаційного суду відсутні. Крім того, зазначені доводи спрямовані на переоцінку встановлених судами фактичних обставин справи та прийнятих ними доказів, що є неприпустимим в силу вимог частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України. Інших доводів касаційна скарга не містить.

Норми права при вирішенні спору застосовані судами правильно. Порушень процесуальних норм, що тягнуть скасування судових актів, не виявлено.

За таких обставин, керуючись статтями 220, 2201, 223, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, Вищий адміністративний суд України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Лугинської міжрайонної державної податкової інспекції Житомирської області Державної податкової служби відхилити.

2. Постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 19.09.2012 та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 28.02.2013 у справі № 0670/12267/11 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України в порядку статей 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова
І.В. Приходько