Справа № 2а-1970/2348/11
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2015-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2015 р. Справа № 121547/11/9104

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.,

з участю секретаря судового засідання Прокопенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2011 року у справі за позовом Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені, -

В С Т А Н О В И В :

Тернопільське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, у якому просило стягнути з відповідача адміністративно-господарські санкції в сумі 5 805, 63 грн. та пеню в сумі 205, 32 грн.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2011 року у задоволенні адміністративного позову було відмовлено. Постанова мотивована тим, що відповідачем були створені робочі місця для працевлаштування інвалідів та своєчасно направлялися звіти про наявність ваканцій форми №3-ПН у період з липня 2010 року по грудень 2010 року на виконання Закону України ««Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» після прийняття у липні 2010 року восьмого працівника. Відповідач щомісячно інформував центр зайнятості про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для інвалідів. Центр зайнятості не направляв інвалідів на підприємство, а також інваліди безпосередньо до відповідача з питань працевлаштування не звертались, тому відповідач не повинен відповідати за невиконання нормативу щодо працевлаштування інваліда в 2010 році.

Постанову в апеляційному порядку оскаржив позивач, вважає, що суд порушив норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, висновки суду не відповідають обставинам справи. Просить постанову скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити. На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідач збільшуючи середньооблікову чисельність штатних працівників протягом 2010 року, повинен був врахувати потребу в інвалідах. Однак відповідач не розрахував цієї потреби та звернувся до центру зайнятості вже після того, як збільшив середньооблікову кількість штатних працівників. Оскільки робоче місце, призначене для інваліда, не було зайняте інвалідом, відповідач повинен сплатити адміністративно-господарські санкції.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною третьою статті 18 Закону України № 875-ХII «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» встановлено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною четвертою статті 20 Закону України «Про зайнятість населення» № 803-XII підприємства, установи і організації незалежно від форми власності зобов'язані щомісяця подавати місцевим центрам зайнятості адміністративні дані у повному обсязі про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів.

За змістом статті 19 Закону № 875-ХII для підприємств, установ, організацій встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 8 до 25 чоловік - у кількості одного робочого місця, якщо інше не передбачено законом.

Статтею 8 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" встановлено, що працевлаштування інвалідів здійснюється органами виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів.

Тобто, законом на підприємство покладено обов'язок створити (пристосувати), атестувати належним чином робочі місця для працевлаштування інвалідів та повідомити про це органи, перелічені в ч. 1 ст. 8 Закону, а ті, в свою чергу, зобов'язані направити підприємству на працевлаштування інвалідів.

Частиною першою статті 20 зазначеного Закону встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

При цьому порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій згідно ч.2 цієї статті тягне за собою нарахування пені, яка обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в ч. 1 ст. 20 Закону № 875-ХII, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу,встановленого ч.1 ст. 19 цього Закону.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Законом України від 25 червня 1991 року № 1251-XII «Про систему оподаткування», а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Частиною другою зазначеної статті передбачено, що учасник господарських відносин несе відповідальність, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він ужив усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Судом встановлено, що згідно поданого фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2010 рік форми № 10-ПІ середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу становить 8 осіб, при цьому працівники, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, до цього числа не входять.

При цьому у період з січня 2010 року по червень 2010 року у підприємця числилося сім найманих працівників, восьмого працівника підприємець прийняв на роботу лише у липні 2010 року. З липня 2010 року відповідно до Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" відповідачем створено робочі місця для інвалідів та виконано вимоги ч. 4 ст. 20 Закону України "Про зайнятість населення" щодо щомісячного подання до центру зайнятості звіту за формою №3-ПН про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів.

Виконання нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів підтверджується наявними в матеріалах справи копіями звіту за формою №3-ПН від 12.07.2010 р., 10.08.2010 р., 01.09.2010 р., 04.10.2010 р., 01.11.2010 р., 01.12.2010 р., у яких зазначена наявність вакансій для працевлаштування інвалідів.

Водночас обов'язку подавати звіти форми №3-ПН у період з січня 2010 року по червень 2010 року у відповідача не було, оскільки у цей період кількість найманих ним працівників була меншою, ніж передбачена нормою статті 19 Закону № 875-ХII чисельність, з якої встановлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Незважаючи на щомісячне інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць для інвалідів, центр зайнятості не направляв інвалідів для працевлаштування до відповідача.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача адміністративно-господарських санкцій та пені, оскільки щомісячне подання останнім у період з липня 2010 року по грудень 2010 року звітів за формою №3-ПН слід вважати виконанням обов'язку щодо створення робочих місць для інвалідів та належним інформуванням центру зайнятості про їх наявність.

При цьому обов'язок підприємства по створенню робочих місць інвалідів не супроводжується обов'язком щодо їх працевлаштування. Роботодавець вжив всіх необхідних заходів для недопущення порушення, а факт не працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць для даної категорії громадян, у зв'язку з їх відсутністю, не може слугувати підставою для накладення адміністративно-господарських санкцій та нарахуванню пені, підставою для застосування яких є наявність вини юридичної особи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення.

Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2011 року у справі № 2а-2348/11/1970 за позовом Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий О.М. Довгополов

Судді Л.Я. Гудим

В.В. Святецький