Справа № 1570/4639/12
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2015-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.05.2015р. м. Київ К/800/25226/13

Вищий адміністративний суд України у складі: суддя Костенко М.І. - головуючий, судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

розглянув у письмовому провадженні касаційну скаргу державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Одеської області Державної податкової служби (далі - Інспекція)

на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10.12.2012

та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 11.04.2013

у справі № 1570/4639/2012

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Ліберті Л" (далі - Товариство)

до Інспекції

про визнання протиправним та скасування наказу, визнання дій протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий адміністративний суд України

ВСТАНОВИВ:

У липні 2012 року Товариство звернулося до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просило: визнати протиправним та скасувати наказ Інспекції від 05.06.2012 № 1030; визнати протиправними дії відповідача щодо проведення позапланової невиїзної документальної перевірки, оформленої актом від 18.06.2012 № 3485/22-5/36553056; визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення від 13.07.2012 № .

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10.12.2012, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11.04.2013, позов задоволено частково; оспорюване податкове повідомлення-рішення визнано протиправним та скасовано; в решті позову відмовлено.

У прийнятті цих судових актів попередні судові інстанції виходили з того, що податковим органом було дотримано умови та процедуру призначення і проведення податкової перевірки, тоді як за наявності доказів фактичного виконання господарської операції власне відсутність її учасника за місцезнаходженням не може бути підставою для визнання необґрунтованою податкової вигоди платника податків - покупця.

Законність ухвалених у справі судових актів перевіряється у порядку глави 2 Кодексу адміністративного судочинства України у зв'язку з касаційною скаргою Інспекції, в якій вона просить скасувати прийняті у справі судові рішення та відмовити у позові. На обґрунтування касаційних вимог скаржник зазначає, що під час здійснення заходів з податкового контролю відповідачем були виявлені обставини щодо неможливості провадження Товариством фактичної фінансово-господарської діяльності, у тому числі у рамках укладених ним договорів про спільну діяльність.

Обговоривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції не знаходить підстав для скасування судових рішень, оскільки висновки судів ґрунтуються на наявних у справі доказах та відповідають установленим фактичним даним зі спору і вимогам чинного законодавства, що регулюють розглядувані правовідносини.

Так, судовими інстанціями під час розгляду даної справи встановлено, що Інспекцією було проведено позапланову невиїзну документальну перевірку Товариства як відповідальної особи за утримання та внесення податків до бюджету під час виконання договору про спільну діяльність від 28.12.2006 № 23981 з Управлінням капітального будівництва (далі - Договір № 23981) щодо документального підтвердження господарських відносин з платником податків - Товариством як відповідальної особи за утримання та внесення податків до бюджету під час виконання договору про спільну діяльність від 27.02.2007 без номера з Обслуговуючим кооперативом «Нові Черемушки-1» (далі - Договір від 27.02.2007), їх реальності та повноти відображення в обліку за 2011 рік, оформлену актом від 18.06.2012 № 3485/22-5/36553056.

За наслідками цієї перевірки відповідач не визнав право платника податку - Договору № 23981 - на податковий кредит за операцією з придбання вартості робіт та послуг по об'єкту незавершеного будівництва (розташованого по вул. Маршала Малиновського, буд. 53-55, у м. Одесі) у Договору від 27.02.2007 на підставі договору купівлі-продажу результатів робіт та послуг від 01.03.2010.

Підставою для відмови у визнанні заявленої цим платником податкової вигоди став висновок Інспекції про непідтвердженість представленими документами реальності виконання цих операцій з огляду на неперебування Товариства (відповідальної особи як за Договором від 27.02.2007, так і за Договором № 23981) за місцезнаходженням, відсутність у нього виробничих і складських приміщень, транспортних засобів, трудових ресурсів, об'єктивно необхідних для провадження господарської діяльності, неподання платником доказів здійснення фактичної оплати за розглядуваною операцією.

Наведений висновок слугував підставою для прийняття відповідачем податкового повідомлення-рішення від 13.07.2012 № , згідно з яким Договору № 23981 визначено суму завищення від'ємного значення ПДВ за лютий 2011 року в розмірі 1 957 000 грн.

Оцінюючи названий акт індивідуальної дії як неправомірний, суди попередніх інстанції виходили з того, що Інспекцією не подано доказів необґрунтованості заявленої платником податкової вигоди, а представлені позивачем первинні та інші документи підтверджують реальне виконання спірної операції.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно з пунктом 198.3 цієї ж статті Кодексу податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

В силу вимог пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

На підставі наведених законодавчих приписів суди цілком правомірно сформували правову позицію відносно того, що податкові наслідки у вигляді зменшення бази оподаткування податку на додану вартість на суму понесених (нарахованих) витрат по сплаті ПДВ у ціні придбаних товарів (робіт, послуг) є правомірними за умови реального виконання господарської операції та наявності первинних документів, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.

Слід зазначити, що у сфері податкових правовідносин діє презумпція добросовісності платника, що передбачає відмову у захисті прав останнього (зокрема, у праві на податковий кредит) у разі встановлення його недобросовісності. При цьому про недобросовісність платника може свідчити ситуація, при якій за допомогою інструментів, що використовуються у цивільно-правових відносинах, створюються схеми мінімізації податків, незаконного збагачення за рахунок бюджетних коштів, що може призвести до порушення публічних інтересів у сфері оподаткування та порушення конституційних прав і свобод інших платників. Оцінка добросовісності платника передбачає оцінку укладених ним угод, виконаних господарських операцій, які повинні не лише формально відповідати законодавству, але й не вступати у протиріччя із загальною забороною щодо зловживання платником своїми правами.

У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій, досліджуючи дотримання платником наведених правил оподаткування при виконанні договору купівлі-продажу результатів робіт та послуг від 01.03.2010, встановили, що реальність здійснення операцій за цим договором підтверджується поданими позивачем актами прийому-передачі майна та послуг незавершеного об'єкта будівництва. Фактичне існування активу, який виступав предметом розглядуваної операції, засвідчується договорами підряду на виконання будівельних робіт по даному об'єкту, довідками про вартість виконаних робіт, актами приймання-передачі виконаних робіт, підсумковими відомостями ресурсів, а також висновком будівельно-технічного дослідження про фактично виконані обсяги робіт з будівництва житлового комплексу по вул. М.Малиновського, 53/55 у м. Одесі.

Додатково судами було перевірено і факт декларування Товариством як особою, відповідальною за утримання і внесення податків до бюджету під час виконання Договору від 27.02.2007 (продавця у розглядуваних правовідносинах) податкових зобов'язань з ПДВ за даною операцією.

Оцінивши зазначені документи за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суди дійшли об'єктивного висновку про те, що факт придбання Договором № 23981 результатів будівельних робіт та послуг по названому об'єкту документально підтверджений, що, в свою чергу, свідчить і про добросовісний характер дій платника при формуванні податкового кредиту за цією операцією.

За відсутності належного спростування факту поставки товарів, робіт, послуг доводи Інспекції про неперебування Товариства (як учасника Договору № 23981 та Договору від 27.02.2007) за юридичною адресою та відсутність у нього основних і транспортних засобів, кадрового складу, не можуть слугувати підставою для невизнання у податковому обліку учасників розглядуваної господарської операцій податкових наслідків її виконання.

З урахуванням викладеного суди попередніх інстанцій дійшли цілком об'єктивного висновку про незаконність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправним наказу про призначення податкової перевірки та дій Інспекції з її проведення судові рішення зі спору в касаційному порядку учасниками провадження не оскаржуються. При розв'язанні даного спору по суті суди ретельно перевірили дотримання відповідачем умов, з якими податкове законодавство пов'язує здійснення податкової перевірки, процедури її призначення та проведення. А відтак підстави для надання іншої правової оцінки даним позовним вимогам відсутні.

Норми права при вирішенні спору застосовані судами правильно. Порушень процесуальних норм, що тягнуть скасування судових актів, не виявлено.

За таких обставин, керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, Вищий адміністративний суд України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Одеської області Державної податкової служби залишити без задоволення.

2. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10.12.2012 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 11.04.2013 у справі № 1570/4639/2012 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України в порядку статей 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова
І.В. Приходько