Справа № 806/1123/15
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2015-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Шимонович Р.М.
Суддя-доповідач:Капустинський М.М.
УХВАЛА

іменем України

"19" травня 2015 р. Справа № 806/1123/15

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Капустинського М.М.

суддів: Євпак В.В.

Шидловського В.Б.,

при секретарі Трикиша Ю.О. ,

за участю сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "08" квітня 2015 р. у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України,Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_5 звернулись до суду з позовом до Державної міграційної служби України (Відповідач-1), управління Державної міграційної служби України в Житомирській області (Відповідач-2), просили:

- визнати протиправним та скасувати рішення Відповідача-1 №134-15 та №136-15 від 27.02.2015 про відмову ОСОБА_3 та ОСОБА_4, громадянам Російської Федерації, у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту;

- зобов'язати Відповідача-1 прийняти рішення про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4, громадян Російської Федерації, біженцями або особами, які потребують додаткового захисту;

В обґрунтування позовних вимог зазначали, що у січні та лютому 2014 року вони, як громадяни Російської Федерації, на законних підставах прибули до України. До цього часу, зокрема з 2007 року, неодноразово перетинали кордон України та здебільшого перебували на її території. Перебуваючи в України, позивачі постійно проживали у м. Житомирі. Наголошували, що мають активну соціальну позицію щодо підтримки незалежності України та подій, що стались у період з листопада 2013 року по теперішній час, а особливо перемоги Майдану та Революції Гідності. Крім того, ОСОБА_3 вважає, що активна правозахисна його діяльність, яку протягом кількох років він здійснював на території України, прямо суперечить та конфліктує з державною ідеологією Російської Федерації. Наведені обставини зумовили їх звернутися до відповідача-2 із заявами про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Наказами відповідача-2 від 25.04.2014 № 57 о/д та № 58 о/д їм відмовлено в оформленні документів про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Не погодившись із рішеннями управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, позивачі звернулись до Житомирського окружного адміністративного суду із позовом про їх скасування та зобов'язання прийняти рішення про оформлення щодо них документів для вирішення питання про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 02.06.2014 у справі № 806/2021/14, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 21.07.2014, позовні вимоги задоволено повністю. На виконання рішення суду від 02.06.2014, у серпні 2014 року Відповідачем-2 прийнято рішення про оформлення щодо позивачів документів для вирішення питання про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Однак, рішеннями відповідача-1 від 27.02.2015 №134-15 та №136-15 відмовлено ОСОБА_3 та ОСОБА_8 у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Позивачі зазначали, що Відповідачем-1 не враховані обставини, які встановлені судовими рішеннями Житомирського окружного адміністративного суду та Житомирського апеляційного адміністративного суду у справі №806/2021/14. Зокрема, вказаними рішеннями встановлено, що позивачі мають обґрунтовані підстави для побоювань стати жертвами переслідувань за політичною ознакою. Також, наголошували на тому, що Відповідачем-1 при прийнятті оспорюваних рішень не враховано, що саме по собі заперечення позивачами законності анексування Росією частини території України може стати підставою для притягнення останніх до кримінальної відповідальності.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2015 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №134-15 від 27.02.2015 про відмову ОСОБА_3, громадянину Російської Федерації, у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №136-15 від 27.02.2015 про відмову ОСОБА_4, громадянці Російської Федерації, у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язано Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_3, громадянина Російської Федерації, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язано Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_4, громадянки Російської Федерації, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись з прийнятим судовим рішенням, Відповідачем-1 подано до суду апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просили скасувати зазначене судове рішення та прийняти нове - про відмову в задроволенні позову.

Вислухавши пояснення позивачів, представника відповідачів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Встановлено, що рішеннями Державної міграційної служби України від 27.02.2015 року №134-15 та №136-15 відмовлено ОСОБА_3 та ОСОБА_4, громадянам Російської Федерації, у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту (а.с.39,40).

Формулюючи мотивацію відмови, Відповідач-1 у вказаних рішеннях керувався приписами абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", так як відсутні умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону. За наведених підстав відповідач-1 підтримав висновок управління Державної міграційної служби України в Житомирській області та відмовив позивачам у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

З матеріалів справи слідує (а.с.35,36), що 12.03.2015 року управлінням Державної міграційної служби України в Житомирській області вручено ОСОБА_10 та ОСОБА_8 повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за №3/2-15 та №3/3-15 від 11.03.2015 року (а.с.37,38), рішення Державної міграційної служби України від 27.02.2015 року за №134-15 та №136-15(а.с.39,40).

Перевіряючи зазначені рішення, на відповідність їх приписам ч.3 ст.2 КАС України, суд врахував наступне.

Положеннями ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначені наступні терміни:

біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань

Встановлено, що ОСОБА_3 є громадянином Російської Федерації, народився у м. Новоросійськ Краснодарського краю, Росія. Його дружина - ОСОБА_8, громадянка Російської Федерації, народилась у м. Енгельс, Саратовської області.

У анкеті особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_3, стверджує, що в січні 2007 року у встановленому порядку покинув Росію, країну постійного проживання, проте з цього часу неодноразово виїжджав в Росію і повертався до України. ОСОБА_8 у своїй анкеті вказала, що покинула країну постійного проживання з січня 2009 року, і також неодноразово виїжджала в Росію і поверталась до України. Останній раз ОСОБА_3 прибув в Україну 13.02.2014, ОСОБА_8 - в січні 2014 року.

У квітні 2014 року позивачі звернулись до Відповідача-2 із заявами про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 5 ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Обґрунтовуючи свої заяви про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивачі наголошували на тому, що їх політичні переконання полягають у неприйнятті зовнішньої політики Росії щодо України. Крім того, активна правозахисна діяльність ОСОБА_3 відверто конфліктує з державною ідеологією Росії, і у разі повернення на Батьківщину, стане підставою для політичних переслідувань з боку державної влади.

Згідно ч.1 ст.7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

За результатами розгляду заяв, наказами управління Державної міграційної служби України в Житомирській області від 25.04.2014 №57 о/д та 58 о/д ОСОБА_3 та ОСОБА_8 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, з підстав відсутності умов, зазначених п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а також у зв'язку з тим, що заяви носять характер зловживання.

Зазначена відмова була предметом судових розглядів.

Так, постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 02.06.2014 року у справі №806/2021/14, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 21.07.2014, позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було задоволено. Визнано протиправними та скасовані рішення управління державної міграційної служби України в Житомирській області про відмову ОСОБА_3 та ОСОБА_8 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що оформлені наказами №№57,58 від 25 квітня 2014 року. Зобов'язано управління державної міграційної служби України в Житомирській області прийняти рішення про оформлення ОСОБА_3 та ОСОБА_8 документів для вирішення питання про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

На виконання зазначеного рішення суду, Відповідачем-2, у жовтні 2014 року до Відповідача-1 направлено особові справи ОСОБА_3 та ОСОБА_8.

Зі змісту висновків про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27.10.2014 року з особових справ позивачів №2014ZT0001 та №2014ZT0002 та додатків до висновків від 25.12.2014 року вбачається, що заявниками не надано жодних доказів та не повідомлено конкретних фактів про їх особисте переслідування або ж загрози переслідування в Росії. Ними не доведено факту фізичного чи психічного насилля, правових, адміністративних, поліцейських або судових заходів, які є дискримінаційними, судового переслідування або покарання, які є неспівставними або дискримінаційними, які мали місце і змусили заявників покинути країну своєї громадської належності.

Також, представник Відповідачів наголошувала, що у відкритих інформаційних джерелах відсутня інформація про переслідування адвокатів за їх професійну діяльність, зокрема за захистом осіб, які не підтримують політику російської влади щодо України.

Спростовуючи доводи Відповідачів, та задоволльняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з наступного.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року і статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає основні ознаки, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, а саме: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну (неповертатися) і стала біженцем.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Рішеннями судів першої та апеляційної інстанції у справі № 806/2021/14 встановлено, що ОСОБА_3 приймав участь у якості адвоката та представляв інтереси С. Бандери в процесі розгляду судами на території України справи щодо визнання незаконним та скасування Указу Президента України №46/2010 "Про присвоєння С.Бандері звання Герой України. Саме правозахисна діяльність у цій справі призвела до формування певних політичних переконань та поглядів, зміни власного світогляду на історію України та її відносини з Росією протягом ХХ-го століття.

Судами визнано обґрунтованими доводи ОСОБА_3, що його активна життєва позиція щодо провідників боротьби за незалежність України - Степана Бандери та ОСОБА_12, стала причиною конфлікту з владою на території Росії, з огляду на таке.

Як відомо з офіційних джерел, Міністерство закордонних справ Російської Федерації висловило офіційну позицію щодо рішення президента України ОСОБА_13 присвоїти лідерові ОУН Степану Бандері звання Героя України.

"Указ про нагородження Степана Бандери орденом Героя України - подія настільки одіозної властивості, що воно не могло не викликати однозначно негативну реакцію, перш за все в Україні. Вже відома позиція з цього питання цілого ряду українських політиків, що вважають, що рішення подібного роду не сприяють консолідації української громадської думки", - говориться в офіційному коментарі МЗС РФ, розміщеному на офіційному сайті відомства.

"Що стосується російської реакції, то ЗМІ і суспільні структури із цього приводу висловилися вичерпно, тональність оцінок варіює від їдкої іронії до жорсткої критики, що повною мірою відповідає настроям громадської думки Росії", - заявило російське МЗС.

Відтак, позивачем підтверджено доводи, що його участь в якості адвоката онука С.Бандери у згаданій справі, стала підставою для викликів до територіальних відділів Федеральної служби безпеки РФ, де на нього здійснювався психологічний тиск, з метою змусити відмовитись від участі у справі та припинити коментарі ЗМІ Росії з цього питання.

Позивачі відверто заявили, що категорично виступали проти анексії Росією Криму і активно сприйняли Революцію Гідності в Україні, підтримують Україну в її боротьбі за незалежність. Все це унеможливило їх повернення в Росію, з огляду на утиски прав з боку владних структур Російської Федерації.

Окрім того, зазначеними судовими рішеннями встановлено, що висновки управління державної міграційної служби України в Житомирській області складені без урахування як суб'єктивного фактора - наявності побоювання у позивачів можливих переслідувань, утисків прав і свобод (суто, психологічного ставлення особи), так і об'єктивного - суспільно-політичної та правової обстановки в країні походження. При цьому, суд вказав на безпідставність тверджень відповідача-2 у висновках про те, що заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_8 носять характер зловживання. На підставі саме наведеного, колегія суддів апеляційного адміністративного суду погодилася з висновком суду першої інстанції, що рішення управління державної міграційної служби України в Житомирській області про відмову ОСОБА_3 та ОСОБА_8 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцями або особами, що потребують додаткового захисту, не відповідають міжнародним принципам, оскільки позивачі реально обґрунтували свою заяву, повідомили всі важливі факти, які були у їх розпорядженні, повідомлені позивачами факти відповідач не визнав неправдоподібними чи такими, що суперечать конкретній чи загальній інформації по справі позивача, позивачі заслуговують довіри, оскільки відносно них не виявлено компрометуючої інформації.

Колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції викладеними на обгрунтування оскарженої постанови.

В силу положень статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України, постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідачем-2, при складанні висновків про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27.10.2014 з особових справ позивачів № 2014ZT0001 та №2014ZT0002 та додатків до висновків від 25.12.2014 року, не враховано обставин, які встановлені судовими рішеннями у справі №806/2021/14. Дані обставини залишені поза увагою і Відповідачем-1.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що матеріали справи №806/2021/14, якими підтверджено факти переслідування та затримання в Російській Федерації осіб, які висловлюють свою опозиційну думку та висвітлюють події, які відбуваються в Україні, є підтвердженням обґрунтованості позовних вимог щодо можливого переслідування у разі повернення ОСОБА_3 та ОСОБА_8 до своєї країни за підтримку незалежності України та подій, що відбулись у період з листопада 2013 року по даний час.

З огляду на міжнародне законодавство суд вірно виходив з того, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

У судовому засіданні позивачі наголошували та з протоколів співбесід з ними чітко прослідковується, що вони активно підтримують зміни, які відбулись в Україні завдяки Майдану та Революції Гідності, та заперечують законність анексування Росією АР Крим та військового вторгнення на територію України.

Разом з цим, у висновках про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27.10.2014 з особових справ позивачів №2014ZT0001 та №2014ZT0002 та додатків до висновків від 25.12.2014 року, органами міграційної служби не встановлено всі факти, що стосуються країни походження позивачів на момент прийняття оспорюваних рішень, в тому числі закони та інші нормативно-правові акти країни походження заявників і порядок їх застосування, зокрема, якими внесено ряд змін до Кримінального кодексу Російської Федерації (статті 280 "Публичные призывы к осуществлению экстремистской деятельности", 280.1 "Публичные призывы к осуществлению действий, направленных на нарушение территориальной целостности Российской Федерации", 282.1 "Организация экстремистского сообщества" та інших).

Екстремізм (від фр. extremisme, лат. extremus - крайній) - прихильність крайнім поглядам і, особливо, методам, діям, заходам в політиці. Серед таких методів можна відзначити провокацію заворушень, громадянську непокору, терористичні акції, методи партизанської війни. Найбільш радикально налаштовані екстремісти часто заперечують в принципі будь-які компроміси, переговори, угоди (http://uk.wikipedia.org/wiki/Екстремізм).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дослідивши в сукупності надані сторонами докази, дійшов правомірного висновку, що політичні переконання позивачів у незаконних діях Росії відносно України можуть стати наслідком ув'язнення останніх у разі повернення їх до країни свого походження. Оскаржені ж відмови Відповідача-1 не містить належного аналізу ситуації, що склалася в РФ, прийняті без спростування фактів наявної загрози життю позивачів, їх безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення.

Стаття 6 Конституції України передбачає поділ державної влади в Україні на законодавчу, виконавчу та судову. Відповідно до принципу розподілу влади суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінюючи викладені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що рішення Державної Міграційної Служби України від 27.02.2015 №134-15 та № №134-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є безпідставними, прийняті без урахування всіх обставин, на які посилались позивачі, в зв'язку з чим не можуть залишатися чинними та підлягають скасуванню з подальшим зобов'язанням відповідача-1 прийняти рішення про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4, громадян Російської Федерації, біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, з урахуванням вище зазначених обставин.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскаржене судове рішення прийнято з дотриманням норм як матеріального так і процесуального права, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "08" квітня 2015 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя М.М. Капустинський

судді: В.В. Євпак

В.Б. Шидловський

Повний текст cудового рішення виготовлено "21" травня 2015 р.

Роздруковано та надіслано: ( рек. з пов. про вруч.)

1- в справу:

2,3 - позивачам ОСОБА_3 АДРЕСА_1 ОСОБА_4 АДРЕСА_1, E-mail: ІНФОРМАЦІЯ_1 АДРЕСА_2

4,5- відповідачу Державна міграційна служба України вул.Богомольця,10,м.Київ,01024, e-mail:

Управління державної міграційної служби України в Житомирській області вул.Пушкінська,44,м.Житомир,10014

- ,