Справа № 815/2461/15
Суддя: Харченко Ю. В.
Дата ухвалення: 2015-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2461/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2015 року м. Одеса

У залі судових засідань №29

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Судді Харченко Ю.В.

При секретарі Кипаренко Н.Ю.

За участю представників сторін:

Від позивача: ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_1), ОСОБА_2 (Угода про надання правової допомоги №18/3-47 від 20.04.2015р., ордер серії ОД №092527 від 19.05.2015р.).

Від відповідача: Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області Прилипко О.В. - за довіреністю від 12.01.2015р.

Від третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Ліліцький Р.В. - за довіреністю від 18.05.2015р. №Д-148/01-15.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Представника уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про визнання незаконними дій щодо скасування дозволу на імміграцію, виданого 24 травня 2002р. на ім'я ОСОБА_1, та скасування рішення від 01 серпня 2014р. №258580 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просить суд визнати незаконними дії Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області щодо скасування дозволу на імміграцію, виданого 24 травня 2002р. на ім'я ОСОБА_1, та скасувати рішення Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області від 01 серпня 2014р. №258580 про скасування дозволу на імміграцію в Україну.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що більше 10 років вона спільно проживає з гр.ОСОБА_7. Від сумісного проживання на території України у них народилися діти: син - ОСОБА_8, та донька - ОСОБА_9. Відповідно до п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України. Позивач зазначає, що її діти є громадянами України, у зв'язку з чим Головним управлінням державної міграційної служби України в Одеській області не правомірно винесено Рішення від 01 серпня 2014р. №258580 про скасування дозволу на імміграцію в Україну. Крім того, ОСОБА_1 наголошує, що відповідно п.6 ст.12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано в інших випадках, передбачених законами України. Однак, такої підстави для скасування дозволу на імміграцію як незаконність його видачі, означеним нормативно-правовим актом не передбачено.

Відповідач - Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області, з позовними вимогами не погоджується та вважає їх необґрунтованими з підстав, усно викладених повноважним представником запереченнях на адміністративний позов, наголошуючи, зокрема, на правомірності винесення спірного Рішення від 01 серпня 2014р. №258580 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, оскільки дозвіл іммігрувати на територію України ОСОБА_1 отримала на підставі статті 3 Закону України „Про правовий статус іноземних громадян та осіб без громадянства", у зв'язку з чим 09.10.2002року була документована посвідкою на постійне проживання серії ОД 2500, терміном дії до 02.04.2004року, як особа, мати якої є постійною мешканкою України. 09.04.2004року по закінченню терміну дії попереднього документу, ОСОБА_1 отримала новий бланк посвідки серії НОМЕР_2. При цьому, починаючи з 2001року підстави для імміграції іноземних громадян на територію України визначено виключно Законом України „Про імміграцію", згідно з пунктом 6 частини 2 статі 4 якого дозвіл на імміграцію, в межах квоти імміграції, надається батькам, чоловіку (дружині) іммігранта та його неповнолітнім дітям, тобто дітям до 18 років. З огляду на що відповідач стверджує, що на момент подачі клопотання про залишення на постійне проживання в Україні ОСОБА_1 була повнолітньою (на той час досягла 20-ти років), тому зазначений пункт Закону не міг бути підставою надання їй дозволу на імміграцію, у зв'язку з чим громадянка Республіки Молдова ОСОБА_1 отримала дозвіл на імміграцію усупереч вимог Закону України «Про імміграцію».

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Уповноважений Верховної Ради України з прав людини позовні вимоги ОСОБА_1 підтримала, та просила їх задовольнити з підстав, викладених у письмових поясненнях (вхід.№ЕП/859/15 від 14.05.2015р.), наголошуючи, зокрема, на тому, що відповідно до п.6 ст.12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано лише у випадках, передбачених законами України. При цьому, ані Закон України «Про імміграцію», ані будь-який інший закон України не передбачає такої підстави для скасування дозволу на імміграцію як виявлення органом ДМС своєї помилки, у зв'язку з чим, на думку третьої особи, рішення відповідача не відповідає положенням п.6 ст.12 Закону України «Про імміграцію». Крім того, третя особа наголошує, що позивачка проживає на території України на законних підставах більше дванадцяти років та має міцні зв'язки з Україною, зокрема, на території нашої держави проживає чоловік ОСОБА_1 та її двоє малолітніх дітей, в той час як скасування дозволу на імміграцію позбавляє позивачку законних підстав для проживання на території України, що унеможливлює її повноцінне соціальне життя та створює реальну загрозу її видворення з території України.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в сукупності та системно проаналізувавши приписи чинного законодавства, суд встановив наступне.

Як встановлено судом та вбачається з наявних у матеріалах справи документів, ОСОБА_1 народилась у м.Бендери (Республіка Молдова) 28.10.1981року.

Судом з'ясовано, що ОСОБА_1 на постійне проживання до України прибула у 2002р. за паспортом громадянина колишнього СРСР серії НОМЕР_1, виданого відділом внутрішніх справ Бендерського виконкому 30.06.1998р.

За обліками відділу адресно-довідкової роботи УПРГРФО ГУ ДМС України в Одеській області ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

З матеріалів справи вбачається, що 24.05.2002р. начальник ВГПІС Саратського РВ УМВС України капітан міліції ОСОБА_12, розглянувши матеріали про визнання гр.Молдови ОСОБА_1 іноземцем, що постійно проживає в Україні, склав Висновок про визнання ОСОБА_1 іноземцем, що проживає в Україні, у якому зазначено, що гр.Молдови ОСОБА_1 можливо документувати посвідкою на постійне проживання в Україні.

Зокрема, в означеному Висновку від 24.05.2002р. про визнання ОСОБА_1 іноземцем, що проживає в Україні, встановлено, що гр.Молдови ОСОБА_1, 1981року народження, уродженка Молдови, з травня 2002р., отримавши у встановленому порядку дозвіл на прописку в Саратському районі, і даний час проживає за адресою: АДРЕСА_2. Крім того, вона прописана до своєї матері - ОСОБА_13, яка одружена з громадянином України ОСОБА_14, тобто згідно з ст.3 Закону України «Про правовий статус іноземців» перебуває на території України на законних підставах, та має право іммігрувати в Україну на постійне проживання.

У зв'язку з чим, 02.09.2002р. ВГПІС УМВС України в Одеській області громадянку Молдови ОСОБА_1 було документовано Посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_7, терміном дії до 02.09.2004р.

По закінченню терміну дії Посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_7, ОСОБА_1 09.09.2004р. отримано новий бланк посвідки серії НОМЕР_2.

Під час з'ясування фактичних обставин справи судом встановлено, що 01.08.2014р. головним спеціалістом відділу імміграційної роботи управління по роботі з іноземцями та особами без громадянства Головного управління ДМС України в Одеській області ОСОБА_15, у зв'язку зі зверненням ОСОБА_1 з питань отримання громадянства України, була проведена додаткова перевірка матеріалів справи про надання дозволу на імміграцію в Україну, за результатами якої складено Висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну гр.Молдови ОСОБА_1, яким, відповідно до пункту 6 розділу ІV Закону України «Про імміграцію», рекомендовано скасувати гр.Молдови ОСОБА_1 дозвіл на імміграцію в Україну, оскільки він виданий всупереч вимог Закону України «Про імміграцію», про що підготувати відповідне рішення, а також визнати недійсною та вилучити посвідку на постійне проживання в Україні серії ОД №9397 від 09.04.2004р.

Судом встановлено, що 01.08.2014р. ГУ ДМС України в Одеській області винесено Рішення №5/3-258580 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, яким на підставі пункту 6 розділу ІV статті 12 Закону України «Про імміграцію» гр.Молдови ОСОБА_1 скасовано дозвіл на імміграцію в Україну.

Не погодившись із означеним рішенням від 01.08.2014р. №5/3-258580 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з даною позовною заявою.

Так, ретельно з'ясувавши фактичні обставини справи та дослідивши надані сторонами письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання незаконними дій Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області щодо скасування дозволу на імміграцію, виданого 24 травня 2002р. на ім'я ОСОБА_1, та скасування рішення Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області від 01 серпня 2014р. №258580 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу п.1 ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1., уродженка м.Бендери (Молдавська РСР), батьками якої є: батько - ОСОБА_16 (молдаван), мати ОСОБА_17 (молдаванка), про що свідчить наявна у матеріалах справи копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_5.

З матеріалів також справи вбачається, що 30.05.2000р. між ОСОБА_14 та ОСОБА_17 укладено шлюб, та після укладення шлюбу присвоєно спільне прізвище ОСОБА_5, про що свідчить наявна у матеріалах справи копія Свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4, виданого Надеждинською сільською радою Саратського району Одеської області 30.05.2000р.

На постійне проживання до України ОСОБА_1 прибула у 2002р. за паспортом громадянина колишнього СРСР серії НОМЕР_1, виданого відділом внутрішніх справ Бендерського виконкому 30.06.1998р. На території України ОСОБА_1 спільно проживала з ОСОБА_13 (мати), ОСОБА_14, ОСОБА_18 (брат) за адресою: АДРЕСА_2.

Судом з»ясовано, що на даний час позивач - ОСОБА_1 спільно проживає з ОСОБА_7, однак не може зареєструвати шлюб, оскільки не є громадянкою України.

З наявних у матеріалах справи документів вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_8, батьками якого є: батько - ОСОБА_7, мати - ОСОБА_1, про що свідчить наявна у матеріалах справи копія Свідоцтва про народження серії НОМЕР_3, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Болградського районного управління юстиції Одеської області 09.03.2006р.

ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_9, батьками якої є: батько - ОСОБА_19, мати - ОСОБА_1, про що свідчить наявна у матеріалах справи відповідна копія Свідоцтва про народження серії НОМЕР_6, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Саратського районного управління юстиції Одеської області 13.04.2012р.

Правовий статус, основні права, свободи та обов'язки іноземців та осіб без громадянства, які проживають або тимчасово перебувають в Україні і порядок вирішення питань, пов'язаних з їх в'їздом в Україну або виїздом з України регулюється Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011року №3773-VI (зі змінами та доповненнями), відповідно до ч.1 ст.4 якого, іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначено Законом України «Про імміграцію» від 7 червня 2001року №2491-III (зі змінами та доповненнями), відповідно до ст.1 якого імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про імміграцію» правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Частиною 1 статті 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України.

Згідно з п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Статтею 9 вказаного Закону визначено порядок подання заяви про надання дозволу на імміграцію та перелік документів, які долучаються до заяви: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров'я.

Пунктом 4 частини 6 статті 9 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що до заяви також додається для осіб, зазначених у пункті 4 частини другої та у пункті 1 частини третьої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з громадянином України.

Так, як встановлено судом та зазначено вище, мати - ОСОБА_13 (перебуває у шлюбі з громадянином України ОСОБА_14), брат - ОСОБА_18, та діти - ОСОБА_8, ОСОБА_9, іммігрантки - ОСОБА_1, проживають на території України, а саме за адресою: АДРЕСА_2.

Підстави для скасування дозволу на імміграцію визначені статтею 12 Закону України «Про імміграцію», згідно якої дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Між тим, відповідачем - Головним управлінням державної міграційної служби України в Одеській області не доведено та до матеріалів справи не надано жодних належних, та допустимих доказів на підтвердження того, що за час перебування ОСОБА_1 на території України з'явилися обставини, які б тягли за собою скасування дозволу на імміграцію передбачені п.6 ст.12 Закону України «Про імміграцію».

Водночас, посилання суб'єктом владних повноважень у спірному рішення на п.6 ст.12 Закону України «Про імміграцію», як на підставу для скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну, та скасування посвідки на постійне місце проживання в Україні, не заслуговують на увагу суду, оскільки такої підстави для скасування дозволу на імміграцію в Україну як виявлення органом ДМС власної помилки, ані Законом України «Про імміграцію», ані Законом України «Про громадянство України», а так само іншими законодавчими приписами, не передбачено.

До того ж, судом встановлено, що на момент прийняття спірного рішення про скасування дозволу на імміграцію, у позивача була самостійна законна підстава для імміграції в Україну, передбачена п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію» відповідно до якої дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається дітям і батькам громадян України.

Крім того, ОСОБА_1 на території України проживає починаючи з 2002року, і органом, котрим на той час виконувалися функції щодо прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію в Україні, позивачу надано дві посвідки на постійне проживання, зокрема, від 02.09.2002р. серії НОМЕР_7, терміном дії до 02.09.2004р., та від 09.09.2004р. серії НОМЕР_2, із безстроковим терміном дії, що відповідно свідчить про те, що перевірка щодо наявності підстав залишення ОСОБА_1 на постійне проживання на території України, та законність перебування іноземця на території України, у законодавчо встановленому порядку в означений період часу була проведена.

Також, судом з»ясовано, що позивач має двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_8 (ІНФОРМАЦІЯ_4.), ОСОБА_9 (ІНФОРМАЦІЯ_5.), котрі є громадянами України, та знаходяться на її утриманні і потребують допомоги, з урахуванням чого, прийняте відповідачем рішення, на думку суду, порушує не лише права позивача, але й права та інтереси його неповнолітніх дітей.

Згідно з ч.ч.2,3 ст.13 Закону України «Про імміграцію» особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення. Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України.

Відтак, вимушений виїзд ОСОБА_1 з території України може позбавити дітей матері, що відповідно свідчить про те, що спірне рішення Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області тягне за собою порушення, у тому числі, інтересів неповнолітніх дітей - ОСОБА_8 (ІНФОРМАЦІЯ_4.), ОСОБА_9 (ІНФОРМАЦІЯ_5.).

Охорону дитинства в Україні як стратегічний, загальнонаціональний пріоритет, з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток, визначено Законом України «Про охорону дитинства» відповідно до ст.ст. 8, 11, 14 якого, кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного із них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за випадком, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Кожна дитина має право на рівень життя, достойний для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, що спірне Рішення Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області від 01 серпня 2014р. №258580 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, прийнято без урахування принципу пропорційності, тобто при прийнятті рішення мала місце відсутність досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване спірне рішення, а також інтересами позивача, адже при видачі посвідки на постійне проживання в Україні орган, який на той час виконував функції щодо прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, підтвердив правильність надання позивачем необхідних документів та наявність підстав для надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну, а відтак позовні вимоги ОСОБА_1 щодо скасування означеного Рішення Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області від 01 серпня 2014р. №258580 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, є цілком правомірними, та ґрунтовними.

Водночас, суд не вбачає законодавчо передбачених підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання незаконними дій Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області щодо скасування дозволу на імміграцію, оскільки результатом вчинення фахівцями Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області дій щодо скасування дозволу на імміграцію, виданого на ім'я ОСОБА_1 24 травня 2002р., є спірне рішення ГУ ДМС України в Одеській області від 01 серпня 2014р. №258580 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, котре, при цьому, в межах даної справи скасовано, а відтак позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права в частині позовних вимог про визнання незаконними дій Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області щодо скасування дозволу на імміграцію.

Згідно з ч.1 ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а згідно ч.3 ст. 105 КАС України позивач має право, у тому числі, вимагати скасування або визнання нечинним рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень.

Згідно зі ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Представника уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про визнання незаконними дій щодо скасування дозволу на імміграцію, виданого 24 травня 2002р. на ім'я ОСОБА_1, та скасування рішення від 01 серпня 2014р. №258580 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, підлягають задоволенню частково, з вищенаведених підстав.

Судові витрати підлягають стягненню з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1, відповідно до приписів ч.1 ст.94 КАС України.

Керуючись ст.ст.2, 4, 7-9, 11, 12, 69, 71, 94, ст.ст.158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Представника уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про визнання незаконними дій щодо скасування дозволу на імміграцію, виданого 24 травня 2002р. на ім'я ОСОБА_1, та скасування рішення від 01 серпня 2014р. №258580 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, задовольнити частково.

2. Скасувати рішення Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області від 01 серпня 2014р. №258580 про скасування дозволу на імміграцію в Україну.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4.Судові витрати розподілити відповідно до приписів ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили в порядку, передбаченому приписами ст.254 КАС України.

Повний текст постанови складено та підписано судом « 25» травня 2015року.

Суддя Харченко Ю.В.