Справа № 804/5734/15
Суддя: Юрков Едуард Олегович
Дата ухвалення: 2015-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 травня 2015 р. Справа № 804/5734/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Юркова Е.О.
при секретарі - Шпота Я.С.
за за участю: представник позивача - ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-
В обґрунтування позову позивач посилається на безпідставність та необґрунтованість висновків акту документальної позапланової невиїзна перевірка фінансово-господарської діяльності з питань дотримання фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 22.07.2010р. по 15.06.2012 року № 627/17-2/НОМЕР_1 від 22.06.2012р. на підставі якого прийнято спірне податкове повідомлення-рішення, яке винесено без урахування фактичних обставин справи та в порушення приписів податкового законодавства.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити.
Представник відповідача в судове засідання не з'явився про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином. До матеріалів справи ДПІ у Ленінському районі м. Дніпропетровська було долучено письмові заперечення від 05.12.2012р. в яких відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що під час проведення перевірки та винесення оскаржуваного рішення відповідач діяв у межах законодавства, тому що фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 не дотримано вимог п. 183.1, п. 183.2 ст. 183 ПК України в частині неподання до органу державної податкової служби реєстраційної заяви до 10 числа календарного місяця, що настає за місяцем, у якому вперше досягнуто обсягу оподатковуваних операцій понад 300000,00 грн., тобто до 10.04.2011 року. Також вказано, що позивачем не було виконано обов'язок по нарахуванню та сплаті податкових зобов'язань з податку на додану вартість за травень 2011 року - квітень 2012 року, який виникає з дня, наступного за граничним днем, який встановлений для подання реєстраційної заяви, тобто з 11 числа календарного місяця, що настає за місяцем у якому вперше досягнуто обсягу оподатковуваних операцій з постачання товарів/послуг понад 300000,00 грн., тобто з 11.04.2011 року.
Відповідно до ч.4 ст.128 КАС України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість адміністративного позову та наявності підстав для його задоволення.
З матеріалів справи вбачається, що фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (і.н. НОМЕР_1) зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності 21.07.2010р. виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, що підтверджено Свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця НОМЕР_2.
Судом встановлено, що Державною податковою інспекцією у Ленінському районі м. Дніпропетровська Дніпропетровської області Державної податкової служби, (на час розгляду справи - Державна податкова інспекція у Ленінському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області), (далі - ДПІ у Ленінському районі м. Дніпропетровська, відповідач) в період з 31.05.2012 року по 15.06.2012 року, на підставі п.п.20.1.4 п.20.1 ст.20, п.п.78.1.4 п.78.1 ст.78, п.82.2 ст.82 Податкового кодексу України, згідно наказу № 248 від 30.05.2012р. проведена документальної позапланової невиїзна перевірка дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 за період з 22.07.2010р. по 15.06.2012 року (далі - ФОП ОСОБА_2, позивач).
Вказаною перевіркою встановлено порушення:
1. п. 187.1 ст.187, з урахуванням п.п.54.3.1, п.54.3. ст.54, ст. 183 Податкового
кодексу України, в результаті чого в бюджет не сплачено податок на додану вартість всього па суму 100 046 грн., у тому числі по періодах: у квітні 2011 року в сумі 4 637 грн.; у травні 2011 року в сумі 9 210 грн.; у червні 2011 року в сумі 7 074 грн.; у липні 2011 року в сумі 8 565 грн.; у серпні 2011 року в сумі 7 426 грн.; у вересні 2011 року в сумі 7 134 грн.; у жовтні 2011 року в сумі 7 281 грн.; у листопаді 2011 року в сумі 8 430 грн.; у грудні 2011 року в сумі 8 048 грн.; у січні 2012 року в сумі 6 466 грн.; у лютому 2012 року в сумі 8 223 грн.; у березні 2012 року в сумі 10 498 грн.; у квітні 2012 року в сумі 7 054 грн.
2. ст.203 Податкового кодексу України, щодо ненадання до ДПІ у Ленінському районі м. Дніпропетровська податкових декларацій з податку на додану вартість за травень 2011 року (з урахуванням квітня 2011 року), червень 2011 року, липень 2011 року, серпень 2011 року, вересень 2011 року, жовтень 2011 року, листопад 2011 року, грудень 2011 року, січень 2012 року, лютий 2012 року, березень 2012 року та квітень 2012 року.
3. п. 19.2 ст.19 Закону № 889. п.2.1 ст.2 «Порядку заповнення та надання податковими агентами податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку і сум утриманого з них податку» №451 від 29.03.2003р. та п.51.1 ст.51. підпункту б) п. 176.2 ст.176 Кодексу, п.1.2 ст.1 «Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку і сум утриманого з них податку» №1020 від 24.12.2010р., в частині не подання Податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку за формою 1-ДФ за ІІІ квартал 2010 року, IV квартал 2010 року, І квартал 2011 року, ІІ квартал 2011 року, ІІІ квартал 2011 року та не відображення сум доходів, нарахованих та виплачених фізичним особам-підприємцям у формі 1-ДФ за період ІІІ-ІV квартал 2010 року, I-ІV квартал 2011 року.
За результатами перевірки податковим органом був складений акт № 627/17-2/НОМЕР_1 від 22.06.2012р. «Про результати документальної позапланової невиїзна перевірка дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 за період з 22.07.2010р. по 15.06.2012 року».
Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 оподаткування одержаних доходів від здійснення господарської діяльності у періоді з 22.07.2010 року по 15.06.2012 року здійснювала із застосуванням загальної системи оподаткування. З 28.05.2012р. ФОП ОСОБА_2 є платником ПДВ, Свідоцтво № НОМЕР_3.
ФОП ОСОБА_2 використовувала у своїй діяльності реєстратори розрахункових операцій (книги обліку розрахункових операцій) відповідно до п.6 статті 9 Закону України від 06.07.1995р. № 265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».
В ході здійснення перевірки встановлено, що ФОП ОСОБА_2 у періоді з серпня 2010 року по березень 2011 року отримано готівкові кошти (через застосування РРО) в касу, за реалізовані кінцевому споживачу товари у розмірі 304 692,62 грн., що сукупно перевищує 300 000 гривень.
Тобто, правовою підставою для винесення спірного податкового повідомлення-рішення для відповідача були норми Податкового кодексу України, а саме статті 181, 183, 187 (в редакції на момент перевіряємого періоду та виникнення спірних правовідносин), а фактичною підставою слугував висновок ДПІ у Ленінському районі м. Дніпропетровська про досягнення позивачем обсягу оподатковуваних операцій понад 300 000 грн. протягом останніх 12 календарних місяців з урахуванням періоду (з серпня по грудень 2010 року) до набрання чинності Податковим кодексом України.
Згідно з вимогами пункту 183.1 статті 183 Податкового кодексу України, будь-яка особа, що підлягає обов'язковій реєстрації чи прийняла рішення про добровільну реєстрацію як платника податку, подає до органу державної податкової служби за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) реєстраційну заяву.
Пунктом 183.2 ст. 183 ПК України визначено, що у разі обов'язкової реєстрації особи як платника податку реєстраційна заява подається до органу державної податкової служби не пізніше 10 числа календарного місяця, що настає за місяцем, в якому вперше досягнуто обсягу оподатковуваних операцій, визначеного у статті 181 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 183.4 статті 183 ПК України, у разі переходу осіб із спрощеної системи оподаткування, що не передбачає сплати податку, на сплату інших податків і зборів, встановлених цим Кодексом, у випадках, визначених главою 1 розділу XIV цього Кодексу, за умови, що такі особи відповідають вимогам, визначеним пунктом 181.1 статті 181 цього Кодексу, реєстраційна заява подається не пізніше 10 числа першого календарного місяця, в якому здійснено перехід на сплату інших податків і зборів, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до положень п. 180.1 ст. 180 ПК України для цілей оподаткування платником податку на додану вартість є, зокрема:
1) будь-яка особа, що провадить господарську діяльність і реєструється за своїм добровільним рішенням як платник податку у порядку, визначеному статтею 183 цього розділу;
2) будь-яка особа, що зареєстрована або підлягає реєстрації як платник податку.
Згідно із п. 181.1 ст. 181 ПК України, у разі якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі з використанням локальної або глобальної комп'ютерної мережі, нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 300 000 гривень (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов'язана зареєструватися як платник податку в органі державної податкової служби за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку.
Крім того, відповідно до п.п. 2.3.1 ст. 2 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997р. за № 168/97-ВР, який діяв до набрання чинності ПК України, тобто до 01.01.2011р., особа підлягала обов'язковій реєстрації як платник податку у разі коли загальна сума від здійснення операцій з поставки товарів (послуг), у тому числі з використанням локальної або глобальної комп'ютерної мережі, що підлягають оподаткуванню згідно з цим Законом, нарахована (сплачена, надана) такій особі або в рахунок зобов'язань третім особам, протягом останніх дванадцяти календарних місяців сукупно перевищує 300 000 гривень (без урахування податку на додану вартість).
Відповідно до 183.7 ст. 183 ПК України заява про реєстрацію особи як платника податку подається особисто такою фізичною особою або безпосередньо керівником або представником юридичної особи - платника (в обох випадках з документальним підтвердженням особи та повноважень) до органу державної податкової служби за місцезнаходженням (місцем проживання) особи. У заяві зазначаються підстави для реєстрації особи як платника податку.
Судом встановлено, що11.11.2011р. та 03.01.2012р. позивачем було подано до Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Дніпропетровська реєстраційну заяви платника податку на додану вартість за формою № 1-ПДВ.
Суд вважає такії дії відповідача не обґрунтованими з огляду на наступне.
Положеннями ПК України встановлені вимоги до осіб, які бажають отримати свідоцтво платників ПДВ, зокрема:
1) згідно з пунктом 181.1 ПК України (в редакції на момент перевіряємого періоду та виникнення спірних правовідносин) особа повинна зареєструватися як платник ПДВ якщо її сукупний дохід від здійснення операцій з поставки товарів/послуг, що підлягає сплаті ПДВ, в тому числі з використанням локальної або глобальної комп'ютерної мережі, за останні 12 місяців перевищив суму в 300 000 гривень без обліку сум ПДВ;
2) особа, що проводить ті ж операції, зазначені вище, в пункті 1, і бажає стати платником ПДВ, а її суми менше 300 000 гривень на рік, вона може подати реєстраційну заяву до органів Державної податкової служби тільки за умови якщо обсяги поставок товарів/послуг іншим платникам податку за останній рік сукупно складають не менше 50% від загального обсягу поставок;
3) особа повинна мати критерії хоча б одного з пунктів статті 180 ПК України, в якому вказується, хто є платниками ПДВ, а саме:
- будь-яка особа, що провадить або планує провадити господарську діяльність і реєструється за своїм добровільним рішенням як платник податку у порядку, визначеному статтею 183 цього розділу;
- будь-яка особа, що зареєстрована або підлягає реєстрації як платник податку;
- будь-яка особа, що ввозить товари на митну територію України в обсягах, які підлягають оподаткуванню, та на яку покладається відповідальність за сплату податків у разі переміщення товарів через митний кордон України відповідно до Митного кодексу України, а також: особа, на яку покладається дотримання вимог митних режимів, які передбачають повне або часткове умовне звільнення від оподаткування, у разі порушення таких митних режимів, встановлених митним законодавством; особа, яка використовує, у тому числі при ввезенні товарів на митну територію України, податкову пільгу не за цільовим призначенням та/або всупереч умовам чи цілям її надання згідно із цим Кодексом, а також будь-які інші особи, що використовують податкову пільгу, яку для них не призначено.
- особа, що веде облік результатів діяльності за договором про спільну діяльність без утворення юридичної особи;
- особа - управитель майна, яка веде окремий податковий облік з податку на додану вартість щодо господарських операцій, пов'язаних з використанням майна, що отримане в управління за договорами управління майном.
Для цілей оподаткування господарські відносини між управителем майна з власної господарської діяльності та його діяльності з управління майном прирівнюються до відносин на основі окремих цивільно-правових договорів. Норми цього підпункту не поширюються на управителів майна, які здійснюють управління активами інститутів спільного інвестування, фондів банківського управління, фондів фінансування будівництва та фондів операцій з нерухомістю, створених відповідно до закону;
- особа, що проводить операції з постачання конфіскованого майна, знахідок, скарбів, майна, визнаного безхазяйним, майна, за яким не звернувся власник до кінця строку зберігання, та майна, що за правом успадкування чи на інших законних підставах переходить у власність держави (у тому числі майна, визначеного у статті 243 Митного кодексу України), незалежно від того, чи досягає вона загальної суми операцій із постачання товарів/послуг, визначеної пунктом 181.1 статті 181 цього Кодексу, а також незалежно від того, який режим оподаткування використовує така особа згідно із законодавством;
- особа, що уповноважена вносити податок з об'єктів оподаткування, що виникають внаслідок поставки послуг підприємствами залізничного транспорту з їх основної діяльності, що перебувають у підпорядкуванні платника податку в порядку , встановленому Кабінетом Міністрів України;
- особа - інвестор (оператор), який веде окремий податковий облік, пов'язаний з виконанням угоди про розподіл продукції.
Позивач на момент звернення із заявою платника податку на додану вартість за формою № 1-ПДВ до податкового органу відповідав вищезазначеним вимогам до осіб, які бажають отримати свідоцтво платників ПДВ.
Підстави відмови в реєстрації платника ПДВ зазначені в пункті 183.8 статті 183 Податкового кодексу і в наказі ДПА України «Про затвердження Положення про реєстрацію платників податку на додану вартість» від 22.12.2010р. за № 978.
Пунктом 183.8 ст. 183 ПК України закріплено, що орган державної податкової служби відмовляє в реєстрації особи як платника податку, якщо за результатами розгляду реєстраційної заяви та/або поданих документів встановлено, що особа не здійснює постачання товарів/послуг або не відповідає вимогам, визначеним статтею 180, пунктом 181.1 статті 181, пунктом 182.1 статті 182 та пунктом 183.7 статті 183 цього Кодексу, або якщо існують обставини, які є підставою для анулювання реєстрації згідно із статтею 184 цього Кодексу.
Пунктами 7.2 та 7.3 наказу ДПА України «Про затвердження Положення про реєстрацію платників податку на додану вартість» від 22.12.2010р. за № 978 встановлено, що підлягають заповненню усі розділи реєстраційної заяви та зазначення способу отримання свідоцтва про таку реєстрацію, однак, вичерпний перелік саме підстав, за наявності яких податковий орган відмовляє в реєстрації особи як платника ПДВ установлений п. 183.8 ст. 183 ПК України та п. 11 наказу ДПА України «Про затвердження Положення про реєстрацію платників податку на додану вартість» від 22.12.2010р. за № 978, а такі підстави для відмови у реєстрації плаником ПДВ, як не заповнення у реєстраційній заяві п. 18 «Бажана дата реєстрації платником ПДВ» та п. 19 «Спосіб отримання свідоцтва» у зазначених нормах не містяться.
Згідно із п. 183.9 ст. 183 ПК України у разі відсутності підстав для відмови у реєстрації особи як платника податку орган державної податкової служби зобов'язаний видати заявнику або відправити поштою (з повідомленням про вручення) свідоцтво про реєстрацію такої особи як платника податку не пізніше наступного робочого дня після бажаного (запланованого) дня реєстрації платника податку, зазначеного у його заяві, або протягом 5 робочих днів від дати надходження реєстраційної заяви, якщо бажаний (запланований) день реєстрації у заяві не зазначено чи такий день настає раніше дати, що припадає на останній день строку, встановленого для реєстрації платника податку органом державної податкової служби. Якщо бажаний (запланований) день реєстрації, зазначений у заяві особи, настає після завершення 5 робочих днів від дати надходження реєстраційної заяви, орган державної податкової служби зобов'язаний видати заявнику або відправити поштою (з повідомленням про вручення) свідоцтво про реєстрацію такої особи як платника податку не пізніше бажаного (запланованого) дня реєстрації платника податку, зазначеного у його заяві.
Таким чином, починаючи з 11 листопада 2011 року позивача в ДПІ у Ленінському районі м. Дніпропетровська повино бути зареєстровано як платником податку на додану вартість.
Щодо застосування відповідачем до позивача суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість: за основним платежем в розмірі 100 046 грн., за штрафними фінансовими санкціями (штрафами) в розмірі 21 822,25 грн. за не подання до податкового органу податкових декларації з податку на додану вартість за травень 2011 року - квітень 2012 року, подання яких передбачено статтями 46, 49, 203 ПК України, суд зазначає наступне.
Об'єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю та постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу (пункт 185.1 статті 185 Податкового кодексу України).
Пунктом 187.1 статті 187 Податкового кодексу України встановлено, що датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.
За визначенням пункту 46.1 статті 46 ПК України податкова декларація, розрахунок - це документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов'язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.
Згідно з підпунктом 49.18.1 пункту 49.18 статті 49 Податкового кодексу України, податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному місяцю (у тому числі в разі сплати місячних авансових внесків) - протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.
Відповідно до пункту 203.1 статті 203 Податкового кодексу України, податкова декларація подається за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному місяцю, протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.
Підпунктом «а» пункту 202.1 статті 202 Податкового кодексу України, передбачено, що якщо особа реєструється як платник податку з іншого дня, ніж перший день календарного місяця, першим звітним (податковим) періодом є період, який розпочинається від дня такої реєстрації та закінчується останнім днем першого повного календарного місяця.
Відповідно до вимог пункту 183.10 статті 183 Податкового кодексу України, будь-яка особа, яка підлягає обов'язковій реєстрації як платник податку, і у випадках та в порядку, передбачених цією статтею, не подала до органу державної податкової служби реєстраційну заяву, несе відповідальність за ненарахування або несплату цього податку на рівні зареєстрованого платника без права нарахування податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування.
Як уже зазначалось, Податковий кодекс України, відповідно до якого за твердженням відповідача позивач мала зареєструватись як платник податку на додану вартість, набрав чинності з 1 січня 2011 року, що випливає зі змісту п. 1 розділу XIX Прикінцевих положень цього кодексу.
Пунктом 2 розділу XIX Прикінцевих положень Податкового кодексу України з 1 січня 2011 року визнано таким, що втратив чинність, Закон України «Про податок на додану вартість».
Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.
У Податковому кодексі України не зазначено, що його положення поширюються на правовідносини, що існували до моменту набрання ним чинності.
Також, у Податковому кодексі України, у розділі V «Податок на додану вартість», підрозділі 2 «Особливості справляння податку на додану вартість» розділу XX «Перехідні положення», не зазначено, що положення п. 181.1. ст. 181 Податкового кодексу України щодо нарахування загальної суми від здійснення операцій з постачання товарів/послуг протягом останніх 12 календарних місяців має поширюватись і на місяці до набрання чинності Податковим кодексом.
Податковий кодекс України представляє собою кодифікований нормативно- правовий акт, який відповідно до п. 1.1. ст. 1 регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства і має структурний розподіл на частини, розділи, підрозділи, статті.
Таким чином суд вважає, що встановлену п. 181.1. ст. 181 Податкового кодексу сукупну суму у 300 000 гривень необхідно нараховувати з часу набрання чинності Податковим кодексом України, тобто, з 1 січня 2011 року.
На сторінці 4, 7 Акту від 22 червня 2012 року № 627/17-2/НОМЕР_1 про результати документальної позапланової невиїзної перевірки дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, складений ДПІ у Ленінському районі м. Дніпропетровська значено, що за період діяльності з 22.07.2010 по 31.12.2010 сума одержаного позивачем валового доходу склала 177 201,18 грн.
Відповідач використав вищезазначену суму для визначення загальної суми від здійснення операцій з постачання товарів, додавши її до доходу, отриманого позивачем у 2011 році, що дозволило відповідачу стверджувати про сукупне перевищення загальної суми 300 000 гривень станом на кінець березня 2011 року (за період з серпня 2010 року по березень 2011 року). Хоча на сторінці 15 Акту від 22 червня 2012 року № 627/17- 2/НОМЕР_1 визначено, щ виручка від реалізації товару склала: у січні 2011 - 25 513,77 грн.; у лютому 2011 - 44 354,89 грн.; у березні 2011 - 57 677,78 грн., що сукупно не перевищувало 300 000 гривень.
За таких обставин, суд доходить висновку, що відповідач не повинен був повторно включати суму одержаного позивачем за період серпень-грудень 2010 року валового доходу у розмірі 177 201,18 грн. при визначенні суми сукупного доходу за нормами Податкового кодексу України та робити висновок про те, що у зв'язку з перевищенням суми сукупного доходу 300 000 гривень за період з серпня 2010 року по березень 2011 року ФОП ОСОБА_2 не пізніше 10 квітня 2011 року зобов'язана була подати до органу державної податкової служби за місцем свого знаходження заяву про реєстрацію в якості платника податку на додану вартість, тому що у Податковому кодексі України відсутні будь-які посилання на поширення дії пункту 181.1. статті 181 цього Кодексу на правовідносини, які мали місце до набрання ним чинності.
З аналізу вищенаведених наведених правових норм вбачається, що суму 300000 гривень від здійснення операцій з поставки товарів (послуг), що підлягають оподаткуванню, при перевищенні якої особа підлягає обов'язковій реєстрації платником ПДВ (згідно пункту 181.1 статті 181 Податкового кодексу України), необхідно обчислювати без врахування суми ПДВ у ціні придбаних та проданих товарів (робіт, послуг).
З матеріалів справи вбачається, що дохід позивача від підприємницької діяльності, починаючи з 22 липня 2010 року, був отриманий в результаті реалізації товарів, які попередньо купувались у постачальників, що є зареєстрованими платниками податку на додану вартість.
За реалізований товар позивач сплачувала цим постачальникам кошти з урахуванням податку на додану вартість, про що свідчать долучені до матеріалі справи видаткові та податкові накладні, виписані такими постачальниками за серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2010р., січень, лютий, березень, квітень, травень 2011р., а також реєстри документів за період з 01.12.2010р. по 31.12.2010р., з 01.11.2011р. по 31.01.2011р., з 01.01.2011р. по 28.02.2011р., з 01.03.2011р. по 31.03.2011р., з 01.04.2011р. по 30.04.2011р., з 01.05.2011р. по 31.05.2011р.
Реалізуючи товар покупцям, позивач не могла не враховувати у ціні товару сплачену постачальникам суму податку на додану вартість. У іншому випадку вона отримала б збитки від підприємницької діяльності.
Як зазначено позивачем, представники відповідача, які здійснювали перевірку її діяльності та складали Акт від 22 червня 2012 року № 627/17-2/НОМЕР_1, ознайомлювались під час перевірки зі всіма видатковими та податковими накладними і не могли не бачити у них виділеними окремими рядками суми податку на додану вартість. Однак, визначаючи суму сукупного доходу 300 000 гривень, не виключили з неї суми податку на додану вартість, як того вимагає п. 181.1. ст. 181 Податкового кодексу України, через що помилково зазначили у своєму Акті від 22 червня 2012 року № 627/17-2/НОМЕР_1, що позивач не пізніше 10 квітня 2011 року зобов'язана була подати до органу державної податкової служби за місцем свого знаходження заяву про реєстрацію в якості платника податку на додану вартість.
Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідач як суб'єкт владних повноважень не довів правомірність своїх дій та рішень.
Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).
Тому, згідно із ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України судовий збір в розмірі 1 250 грн. 87 коп. присуджується на користь позивача за рахунок Державного бюджету України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 9, 11, 70-71, 86, 94, 160-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити.
Копію постанови направити сторонам по справі.
Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд в порядку та в строки, встановленні статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови викладений протягом п'яти днів.

Суддя (підпис) Е.О. Юрков