Справа № 2а-9740/12/2670
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" травня 2015 р. м. Київ К/800/26380/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головчук С.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Александер» до Державної виконавчої служби України про визнання дій протиправними та скасування постанови, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Александер» на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2013 року, -

у с т а н о в и л а :

У липні 2012 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Александер» (далі Товариство) звернулось з позовом до Державної виконавчої служби України (далі ДВС) в якому просило визнати протиправними дії та скасувати постанову державного виконавця про стягнення виконавчого збору.

В обґрунтування позову зазначало, що оскаржуваною постановою ДВС неправомірно стягнуто з позивача виконавчий збір у розмірі 3745080,80 гривень, у зв'язку з чим порушені його права, а тому Товариство просило про задоволення позову.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 4 вересня 2012 року позов задоволено частково, визнано протиправними дії відповідача щодо винесення оскаржуваної постанови в частині стягнення з Товариства виконавчого збору в розмірі 3181880,80 гривень та скасовано спірну постанову в цій частині.

Оскаржуваною постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2013 року, рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нову постанову про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить ухвалене ним судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про задоволення скарги з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову апеляційний суд виходив з того, що дії відповідача ґрунтуються на вимогах закону, оскільки виконавчий збір підлягає стягненню у розмірі 10 відсотків від суми, що підлягає стягненню, а не пропорційно до стягнутої суми.

Проте, до такого висновку апеляційний суд дійшов в порушення норм матеріального та процесуального права.

У відповідності зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що постановою ДВС від 29 листопада 2011 року відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого напису нотаріусу про звернення стягнення на нерухоме майно, що належить на праві власності позивачу, для задоволення вимог Публічного акціонерного товариства «Кредит Європа Банк» за договором іпотеки у розмірі 37450808,05 гривень та надано боржнику семиденний строк з моменту винесення цієї постанови для добровільного виконання.

Копію вищевказаної постанови Товариство отримало 12 грудня 2011 року, однак, у встановлений нею строк не здійснила добровільного виконання виконавчого напису нотаріусу.

5 червня 2012 року відповідач виніс оскаржувану постанову про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 3745080,80 гривень.

Разом з тим, нерухоме майно, на яке звернуто стягнення за виконавчим написом нотаріусу, було реалізовано 28 травня 2012 року на прилюдних торгах за ціною 6400000,00 гривень.

Після відрахування винагороди спеціалізованої організації на рахунок відповідача надійшло 5632000 гривень, а платіжним дорученням від 6 червня 2012 року позивач сплатив виконавчий збір у розмірі 563200 гривень.

Позивач вважає, що виконавчий збір сплачений ним у належному розмірі відповідно до вимог чинного на час спірних правовідносин законодавства, а тому вважає протиправними дії відповідача щодо стягнення такого у більшому розмірі, згідно спірної постанови від 5 червня 2012 року.

Так, статтею 1 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час розподілу стягнутих з боржника грошових сум, далі Закон № 606-XIV) встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частинами 1, 8 статті 54 Закону № 606-XIV звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Статтею 41 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час розподілу стягнутих з боржника грошових сум, далі Закон № 898-IV) встановлено, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Стягнення виконавчого збору регулюється пунктом 3 частини 1 статті 43 Закону № 606-XIV, який відносить вимоги стягувача та стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми до однієї черги та, статтею 28 Закону № 606-XIV, частина 5 якої встановлює, що у разі якщо стягнутої з боржника суми недостатньо для задоволення в повному обсязі вимог стягувача, виконавчий збір сплачується пропорційно до стягнутої суми.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами Товариством сплачено судовий збір пропорційно до стягнутої суми, у розмірі 563200 гривень, оскільки нерухоме майно позивача реалізовано за ціною, яка, з відрахуванням винагороди спеціалізованої організації, склала 5632000 гривень.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції щодо протиправності дій відповідача та незаконності спірної постанови ДВС, в частині стягнення з Товариства виконавчого збору у сумі 3181880,80 гривень ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального з дотриманням норм процесуального права, а його рішення скасовано апеляційним судом помилково.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові 16 вересня 2014 року № 21-342а14.

Одночасно, правильними є висновки судів стосовно правомірності дій відповідача, спрямованих на реалізацію нерухомого майна позивача під час дії мораторію, з огляду на наступне.

Згідно приписів абзацу 24 статті 1 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі Закон № 2343-ХІІ у редакції спірних правовідносин) мораторій на задоволення вимог кредиторів - зупинення виконання боржником, стосовно якого порушено справу про банкрутство, грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Абзацами 1-3 частини 4 цього Закону встановлено, що мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства.

Разом з тим, Закон № 2343-ХІІ встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності суб'єкта підприємницької діяльності - боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури, повного або часткового задоволення вимог кредиторів, тоді як умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом № 606-XIV.

У відповідності до пункту 8 частини 1 статті 37 Закону № 606-XIV виконавче провадження підлягає обов'язковому зупиненню у разі порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство боржника, якщо відповідно до закону на вимогу стягувача поширюється дія мораторію, запровадженого господарським судом, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника), а також у разі звернення стягнення на заставлене майно та виконання рішень у немайнових спорах.

Законодавче визначення поняття «застава» наведене у частині 1 статті 1 Закону України від 2 жовтня 1992 року № 2654-ХІІ «Про заставу», у відповідності до якої застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом.

В свою чергу, за правилами абзацу 2 частини 1 статті 1 Закону № 898-ІV, іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Водночас, за змістом статті 546, частини 1 статті 575 і частини 1 статті 576 Цивільного Кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Іпотека виділена як окремий вид застави, яким є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Як встановлено судами та не заперечується сторонами, ухвалою Господарського суду Київської області від 9 листопада 2011 року порушено провадження у справі № Б13/188-11 про банкрутство Товариства та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Проте, нерухоме майно, на яке звернуто стягнення підпадає під визначення заставленого майна у розумінні вищезазначених правових норм, оскільки ним було забезпечено виконання зобов'язання за договором іпотеки, укладеного між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Кредит Європа Банк», а тому, в силу пункту 8 частини 1 статті 37 Закону № 606-XIV, виконавчий напис нотаріусу щодо звернення стягнення на вищевказане майно підлягав виконанню під час дії мораторію.

Враховуючи викладене, висновки суду першої інстанції ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права, а тому у апеляційного суду не було підстав для його скасування.

За приписами статті 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Керуючись статтями 223, 226, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Александер» задовольнити.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2013 року скасувати та залишити в силі постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 4 вересня 2012 року.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: С.В. Головчук

Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк