Справа № 826/3422/15
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2015-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 травня 2015 року № 826/3422/15

Судді Окружного адміністративного суду міста Києва В. І. Келеберда, В. М. Данилишин, І. А. Качур, розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_4
до Кабінету Міністрів України
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Міністерство юстиції України, Державна реєстраційна служба України
проскасування постанови
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_4 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Кабінету Міністрів України (далі - відповідач) про визнання незаконною та скасування постанови Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 №17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» в частині ліквідації Державної реєстраційної служби та передачі у безпосереднє відання Міністерству юстиції України функцій з:

- організації державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень;

- організації державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців;

- організації державної реєстрації (легалізації) об'єднань громадян, засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб'єктів інформаційної діяльності.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що оскаржена постанова не відповідає положенням статей 7, 17 Закону України «Центральні органи виконавчої влади». Окрім того, позивач вказує, що при прийняті оскаржуваної постанови суперечить існуючим в країні конституційним та законодавчим нормам.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.03.2015 залучено до участі у вирішені справи в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Міністерство юстиції України (далі - третя особа-1), Державну реєстраційну службу України (далі - третя особа - 2).

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав викладених в письмових запереченнях, які долучені до матеріалів справи.

Представники Міністерства юстиції України проти позову заперечував. Представник Державної реєстраційної служба України в судове засідання не прируб, повідомлений належним чином, подав клопотання про розгляд справи за відсутності представника.

Відповідно до вимог ст. 171 КАС України, в українському інформаційному бюлетені «Офіційному висновку України» №24 від 03.04.2015 надруковано оголошення про відкриття провадження у даній адміністративній справі.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у різі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи, що представники позивача, відповідача та третьої особи - 1 не заперечували проти вирішення справи в порядку письмового провадження, оскільки третя особа -2 в судове засідання не прибула, подала клопотання про розгляд справи за її відсутності, а також з огляду на відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва,-

ВСТАНОВИВ:

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 №17 «Про оптимізацію діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» (далі - постанова №17) ліквідована Державну реєстраційну службу України з покладенням на Міністерство юстиції України функції організації державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, договорів комерційної концесії, реєстрації (легалізації) об'єднань громадян, засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб'єктів інформаційної діяльності.

Зазначеною постановою також було внесено відповідні зміни у Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 №22, якими визначено:

«Мін'юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику, зокрема з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, з питань державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, реєстрації (легалізації) об'єднань громадян, засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб'єктів інформаційної діяльності».

Поряд з цим, Постановою №17 доповнено вищевказане положення пунктами 22-2 4, згідно яких Міністерство юстиції України забезпечує формування та реалізацію державної реєстрації актів цивільного стану, речових прав на нерухоме мано та їх обтяжень, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, договорів комерційної концесії (субконцесії), реєстрації (легалізації) об'єднань громадян, інших громадських формувань, статутів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, якщо їх реєстрації передбачена законами, статуту територіальної громади м. Києва, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб'єктів інформаційної діяльності, формування та реалізацію державної політики у сфері організації примусового виконання рішень, забезпечення своєчасного, повного і неупередженого виконання рішень, у порядку встановленому законодавством.

Позивач не погоджується з оскаржуваною постановою, та зазначає, що вона суперечить Конституції України та Закону України «Про центральні органи виконавчої влади». Вказані покликання не можуть бути прийняті судом враховуючи наступне.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 № 2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень КАС України під час розгляду адміністративних справ», підставами для визнання будь-якого акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтями 113, 116 Конституції України визначено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який у своїй діяльності, керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України. Кабінет Міністрів України у межах свої повноважень, зокрема, спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади; утворює, реорганізовує та ліквідовує відповідно до закону міністерства та інші центральні органи виконавчої влади, діючи в межах коштів, передбачених на утримання органів виконавчої влади.

Згідно ч. 1 ст. 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Організацію, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України визначено Законом України «Про Кабінет Міністрів України» від 27.02.2014 N 794-VII (далі Закон N 794-VII).

Так, статтею 20 Закону N 794-VII визначено основні повноваження Кабінету Міністрів України. Ними, зокрема є: розроблення і здійснення заходів, спрямованих на вдосконалення системи органів виконавчої влади з метою підвищення ефективності їх діяльності та оптимізації витрат, пов'язаних з утриманням апарату управління; утворення, реорганізація і ліквідація міністерств та інших центральних органів виконавчої влади відповідно до закону в межах коштів, передбачених у Державному бюджеті України на утримання органів виконавчої влади, затвердження положення про зазначені органи.

Окрім цього, Кабінет Міністрів України спрямовує і координує роботу міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які забезпечують проведення державної політики у відповідних сферах суспільного і державного життя, виконання Конституції та законів України, актів Президента України, додержання прав і свобод людини та громадянина. Міністерства та інші центральні органи виконавчої влади відповідальні перед Кабінетом Міністрів України, підзвітні та підконтрольні йому (ч. 1, 2 ст. 21 Закону N 794-VII).

В той же час, згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17.03.2011 N 3166-VI (далі - Закон N 3166-VI ) міністерства та інші центральні органи виконавчої влади утворюються, реорганізуються та ліквідуються Кабінетом Міністрів України за поданням Прем'єр-міністра України.

Міністерство, інший центральний орган виконавчої влади утворюється шляхом утворення нового органу влади або в результаті реорганізації (злиття, поділу, перетворення) одного чи кількох центральних органів виконавчої влади. Міністерство, інший центральний орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Актом Кабінету Міністрів України про ліквідацію міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади визначається орган виконавчої влади, якому передаються повноваження та функції міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, що ліквідується. Порядок здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією чи ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, визначається Кабінетом Міністрів України (ч. 4, 5, 8, 9 ст. 5 Закону N 3166-VI ).

Аналіз вищевикладеного дає суду підстави дійти до висновку, що на Кабінет Міністрів України законодавчо покладено повноваження щодо утворення, реорганізації, ліквідації міністерств та інших центральних органів влади та затвердження відповідних положень про них. Вказане в сукупності свідчить, що відповідач при прийняті оскаржуваної постанови діяв у порядок, спосіб визначений законом та в межах наданої йому компетенції.

Окрім того слід зазначити, що відповідно до ч.3 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи, зокрема, що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України.

Згідно зі ст. 152 Конституції України, статтею 13 Закону України «Про Конституційний Суд України» виключно до юрисдикції Конституційного Суду України відносяться справи щодо конституційності законів та інших правових актів.

З огляду на викладене вбачається, що відповідність оскаржуваної постанови Конституції України не підлягає встановленню або спростуванню в порядку адміністративного судочинства.

Відносно тверджень позивача щодо невідповідності оскаржуваної постанови статтям 7, 17 Закону N 3166-VI, оскільки Міністерство юстиції України не мають права безпосередньо надавати адміністративні послуги громадянам України, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1 Закону України «Про адміністративні послуги» від 06.09.2012 N 5203-VI суб'єктом надання адміністративної послуги є орган виконавчої влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, їх посадові особи, уповноважені відповідно до закону надавати адміністративні послуги.

При цьому згідно з пунктом 12 статті 92 Конституції України виключно законами України визначається, зокрема, організація і діяльність органів виконавчої влади.

Відповідно до статті 1 Закону N 3166-VI систему центральних органів виконавчої влади складають міністерства України (далі - міністерства) та інші центральні органи виконавчої влади.

Статтею 6 вказаного Закону встановлено, що міністерство є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику в одній чи декількох визначених Кабінетом Міністрів України сферах, проведення якої покладено на Кабінет Міністрів України Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» центральні органи виконавчої влади утворюються для виконання окремих функцій з реалізації державної політики як служби, агентства, інспекції.

Отже, виходячи з положень вказаних норм права суд дійшов висновку, що до системи центральних органів виконавчої влади входять міністерства, як центральні органи виконавчої влади так і інші центральні органи виконавчої влади - служби, агентства, інспекції.

Одним із основних завдань центральних органів виконавчої влади є надання адміністративних послуг (п. 1 ч. 1 ст. 17 Закону N 3166-VI ). Разом з тим п. 5 ст. 17 вказаного закону зазначена можливість здійснення інших завдань, визначених законами України.

Так, пунктом 1 частини 1 статті 17 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» визначено, що основним завданням центральних органів виконавчої влади є, зокрема, надання адміністративних послуг.

Відтак, аналізуючи вказане, на думку суду, завдання міністерства, як центрального органу виконавчої влади визначені, як статтею 7 так і статтею 17 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади»,а тому міністерства можуть надавати адміністративні послуги.

Суд додатково вважає за необхідне відмітити, що Законом N 3166-VI не встановлено обмежень щодо надання адміністративних послуг, як функції з реалізації державної політики, міністерством, як центральним органом виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику в одній чи декількох визначених Кабінетом Міністрів України сферах.

Таким чином, покликання позивача на невідповідності оскаржуваної постанови статтям 7, 17 Закону N 3166-VI не знайшли свого підтвердження та спростовуються вищевикладеним.

В той же час, не можуть бути прийняті до уваги покликання позивача на порушення верховенства права, оскільки Законом України «Про державну реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 N 1952-IV не передбачено виконання Міністерством юстиції України тих завдань і функцій визначених в оскаржуваній постанові, з огляду на наступне.

Згідно ст. 6 вказаного закону систему органів державної реєстрації прав становлять: Міністерство юстиції України; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав; органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку (далі - органи державної реєстрації прав). Держателем Державного реєстру прав є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав.

Міністерство юстиції України у відповідності до п. 5 ч. ст. 7 Закону N 1952-IV здійснює інші повноваження, передбачені цим та іншими законами України та покладені на нього Президентом. Окрім того, у відповідності до приписів ст. 6 Закону «Про центральні органи виконавчої влади» Міністерство юстиції України є центральним органом виконавчої влади.

Таким чином, враховуючи зазначене, суд дійшов до висновку, що вказані вище покликання позивача не знайшли свого підтвердження, оскільки повноваження та завдання Міністерства юстиції України може визначатися й іншими законами України.

Поряд з цим, згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Суд наголошує, що захист прав здійснюється у разі їх порушення. З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії суб'єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає. Звернення до суду є способом захисту порушених суб'єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

В той же час, пунктом 21 постанови пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 №2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» встановлено, що за правилами ч. 2 ст. 171 КАС України право оскаржити нормативно - правовий акт мають особи, що до яких його застосовано, а також особи - суб'єкти правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Аналіз вказаного свідчить, що при оскаржені нормативно-правового акту позивач повинен довести факт застосування до нього оскаржуваного акта, або те, що він є суб'єктом відповідних відносних на які поширюється цей акт.

Так, ані в матеріалах справи, ані в судовому засіданні позивачем не доведено суду застосування до нього оскаржуваної постанови, що мало наслідком порушення його охоронюваних законом прав та інтересів.

Поряд з цим, на думку суду, реалізація тих чи інших конституційних прав позивача, зокрема при реєстрації права власності жодним чином не обмежується постановою №17. Вказане обумовлює відсутність порушеного права позивача.

Приймаючи до уваги те, що оскаржувану постанову прийнято уповноваженою особою, на підставі, у спосіб та межах компетенції визначеною законом, під час вирішення справи встановлено відсутність факту порушення прав позивача, що зумовлює відсутність підстав для поновлення останнього, суд дійшов до висновку про відмову у задоволені позовних вимог.

Інші доводи і заперечення сторін не спростовують встановленого вище судом.

Згідно частини 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, заперечуючи позов в силу положень частини 2 статті 71 КАС України спростував покликання позивача і довів відповідність оскаржуваного рішення вимогам ч.3. ст. 2 КАС України

Позивач в силу положень ч.1 ст.71 КАС України не довів суду належними доказами наявність обставин, що обґрунтовують його позовні вимоги в цілому.

Враховуючи те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, то судовий збір позиву не відшкодовується.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя В. І. Келеберда

Судді В. М. Данилишин

І. А. Качур