Справа № 813/4211/14
Суддя: Малинін В.В.
Дата ухвалення: 2015-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" травня 2015 р. м. Київ К/800/63659/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі
Головуючого судді Малиніна В.В.,
суддів Ситникова О.Ф., Швеця В.В.

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Франківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Франківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції про визнання протиправними дій, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Франківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, у якому просив визнати протиправними дії державного виконавця ВДВС Франківський ВДВС Вітинського Т.М. щодо складання актів від 29.05.2014 року та внесення в них відомостей щодо вчинення ОСОБА_4 перешкод у проведенні виконавчих дій щодо виконання виконавчого листа № 2/465/491/13.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов задоволено. Визнано протиправними дії Франківського відділу ДВС Львівського міського управління юстиції Вітинського Т.М. щодо складання актів держаного виконавця від 29.05.2014 року та внесення в них відомостей щодо вчинення ОСОБА_4 перешкод у проведенні виконавчих дій щодо виконання виконавчого листа № 2/465/491/13.

Вважаючи, що рішення суду апеляційної інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просить його скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Позивачу письмових запереченнях на вказану касаційну скаргу, які надійшли до Вищого адміністративного суду України просить її залишити без задоволення, а оскаржувані нею рішення без змін.

Відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга заявника підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що постановою державного виконавця Франківського ВДВС Вітинського Т.М. від 12.03.2014 року відкрито виконавче провадження ВП №42484269 про примусове виконання виконавчого листа № 2/465/491, виданого 11.02.2014 року Франківським районним судом м. Львова, відповідно до якого зобов'язано ОСОБА_6 не чинити ОСОБА_7 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та вселити ОСОБА_7 у це житло. Строк для добровільного виконання вказаного рішення відповідача - 19.02.2014 року.

20.03.2014 року державним виконавцем (у зв'язку із невиконанням боржником рішення суду добровільно) винесено постанову про накладення на ОСОБА_6 штрафу у розмірі 170,00 грн., а листом від 11.04.2014 року зобов'язано божника повідомити про виконання рішення суду до 23.04.2014 року, де одночасно вказано на проведенні виконавчих дій 24.04.2014 року о 11 год. 00 хв.

Призначене на 24.04.2014 року проведення виконавчих дій не відбулося, у зв'язку з відсутністю у працівника ЛКП відповідного інструменту для відкривання дверей, про що складений акт державного виконавця від 24.04.2014 року.

Наступним листом від 29.04.2014 року відповідач вдруге зобов'язав боржника повідомити про виконання рішення суду до 28.05.2014 року, де одночасно вказав на проведенні виконавчих дій 29.05.2014 року о 11 год. 00 хв.

Вказані листи державного виконавця направлялись сторонами вказаного виконавчого провадження, ЛКП «Південне» та начальнику франківського РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області.

29.05.2014 року рішення суду не було виконано, про що державним виконавцем цього ж числа складено два акти. Перший складеній про невиконання судового рішення з причин ненадання боржником доступу до квартири: «Майстер, залучений стягувачем, відмовився від відкривання дверей, оскільки застосовувались перешкоди особою, яка представилася користувачем квартири згідно договору позички ОСОБА_4, який проживає за адресою АДРЕСА_2». Другий - містить аналогічну інформацію, з можливістю звернення відповідачем до правоохоронних органів з поданням в порядку статті 90 Закону України «Про виконавче провадження» щодо дій ОСОБА_4

Обидва акти державного виконавця від 29.05.2014 року підписані понятими ОСОБА_8 та ОСОБА_9, а також залученим до проведення виконавчих дій дільничним інспектором франківського РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області Наконечним В.-Д.В.

Вважаючи неправомірними дії державного виконавця в частині внесення вказані акти недостовірної інформації щодо вчинення ним перешкод під час примусового виконання рішення суду, позивач звернувся до суду із позовом.

Задовольняючи позов суд апеляційної інстанції зазначив, що при складенні спірних актів, які порушують права позивача з підстав внесення в них відомостей щодо перешкод у проведенні виконавчих дій, державним виконавцем не враховано факт укладення договору позички спірної квартири між боржником та позивачем та вимоги ч.6 ст.79 Закону №606; порушено вимоги 1.5.2 Наказу №512/5 щодо складання актів держаного виконавця та внесення в них відомостей, які не знайшли свого підтвердження в суді; відсутність відомостей про підписання акта чи про відмову у його підписанні позивачем як особою, яка була присутня при складанні актів, що є неправомірним.

З такими висновками колегія суддів Вищого адміністративного суду України не погоджується з огляду на наступне.

Статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» 21.04.1999 року № 606-XIV (у відповідній редакції) (далі - Закон) встановлено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Положеннями статті 25 Закону передбачено, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Виконання рішень, за якими боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення передбачено Главою 7 вказаного Закону.

Серед іншого в даній Главі прописано порядок виконання рішення про виселення боржника - стаття 79 Закону, який є системний та послідовний, та визначає можливість вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання рішення про вселення стягувача, зокрема: примусове вселення полягає у забезпеченні державним виконавцем безперешкодного входження стягувача у приміщення, зазначене у виконавчому документі, та його проживання (перебування) в ньому; державний виконавець зобов'язаний письмово повідомити боржника і стягувача про день і час примусового вселення. Боржник вважається повідомленим про примусове вселення стягувача, якщо повідомлення надіслано йому за адресою, за якою має здійснюватися вселення, чи іншою адресою, достовірно встановленою державним виконавцем. Відсутність боржника, повідомленого про день і час вселення, не є перешкодою для виконання рішення про вселення; у разі якщо боржник перешкоджає виконанню рішення про вселення стягувача, на нього накладається штраф та застосовуються інші заходи, передбачені законом. При цьому вселення здійснюється у присутності понятих із залученням працівників органів внутрішніх справ; про примусове вселення стягувача державний виконавець складає акт. Після складення акта виноситься постанова про закінчення виконавчого провадження; у разі подальшого перешкоджання боржником проживанню (перебуванню) стягувача у приміщенні, в яке його вселено, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. У такому разі державний виконавець має право повторно здійснити примусове вселення стягувача та накласти на боржника штраф у подвійному розмірі відповідно до статті 89 цього Закону. Виконавче провадження не відновлюється і повторне примусове вселення стягувача не здійснюється, якщо особа, яка перешкоджає його проживанню (перебуванню), не є боржником. Питання про вселення стягувача в такому разі вирішується в судовому порядку.

Спірні правовідносини які виникли та стали підставою для їх розгляду судами є непогодження позивача, як особи, яка не є боржником у вказаному виконавчому провадження щодо примусового вселення сятягувача у квартиру, з внесення інформації в акти щодо його дій по перешкоджанню проведенні виконавчих дій.

При цьому, слід зауважити, що наведенийпорядок містить вказівку, щодо дій стягувача, зокрема зверення до суду, у разі вчинення перешкод в даному випадку позивачем у її проживанню (перебуванню)у житлі(квартирі), вселеній раніше, та вже після закінчення виконавчого провадження.

Тому, висновки суду апеляційної інстанції в цій частині є передчасними та такими, що не узгоджуються з вимогами Закону, оскільки примусове виконання рішення по вселенню стягувача не завершено, а виконавче провадження не закінчене.

Крім того, колегія суддів Вищого адміністративного суду України зауважує на позовні вимоги, заявлені позивачем у позовній заяві.Так позивач, фактично, не погоджується з діями відповідача (держаного службовця) щодо зазначення в акті інформації щодо його причетності, як особи яка перешкоджає у проведенні виконавчих дій по вселенню стягувача у житло, а саме вчинення тиску на майстра та не допуск його до роботи, по здійсненню механічного відмикання замків вхідної двері квартири.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції без вказівки на статті 11 та 195 Кодексу адміністративного судочинства України, задовольняючи первісні позовні вимоги, надає правову оцінку законності відповідних актів відповідача, зазначаючи їх невідповідність формі та змісту Інструкції, що не узгоджується з підставами заявленого позову, чим фактично виходить за межі заявлених позовних вимог, про що не зазначає.

В системному зв'язку доказової бази правомірності дій відповідача є необхідність дослідження судами тих обставин, які слугували підстави для винесення актів про неможливість проведення виконавчих дій по вселенню скаржника у квартиру (житла), зокрема, як зазначено в них, протиправність дії позивача.

Суд першої інстанції задовольняючи клопотання позивача протокольною ухвалою викликав у судове засідання свідків, які в ході розгляду справи надали свідчення у суді, які вказують на хибність фактів зазначених у акті держаного виконавця протиправних дій позивача по вселенню скаржника у квартиру (житло). Про, що суд апеляційної інстанції зазначив у своєму рішенні, посилаючись на статтю 86 Кодексу адміністративного судочинства України, яка передбачає, у частині першій, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Однак, частина друга та третя цієї статті вказує, що ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до згадуваної статті 195 Кодексу адміністративного судочинства Українисуд апеляційної інстанції може дослідити докази, які не досліджувалися у суді першої інстанції, з власної ініціативи або за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до суду першої інстанції або необґрунтованим відхилення їх судом першої інстанції. Суд апеляційної інстанції може дослідити також докази, які досліджувалися судом першої інстанції з порушенням вимог цього Кодексу.

Враховуючи вказане повноваження, суд апеляційної інстанції змінюючи висновки суду першої інстанції в частині оцінки доказів - свідчень свідків, допитаних судом першої інстанції, не викликав у судове засідання інших учасників, які були присутні під час вчинення державним виконавцем примусового вселення стягувача у квартиру (житло), зокрема понятих, які підписували акт, стягувача та дільничного.

В даному разі, суд касаційної інстанції не може надавати перевагу свідченням допитаних свідків у суді першої інстанції, в співставленні наявних доказів у справі, так як їхня присутність у визначений час та у визначеному місці є сумнівна, про що вказує касатор у своїй касаційній скарзі, як на підставу незаконності рішення суду апеляційної інстанції, а тому беззаперечність їх свідчень не може слугувати на користь доводам позивача, що підлягає обов'язковому дослідженню під час нового розгляду даної справи.

Згідно з вимогами статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах та відповідно до законів України.

Відповідно до вимог статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

У зв'язку із зазначеним, колегія суддів вважає, що справу необхідно направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для з'ясування цих питань в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Керуючись ст.ст. 210-231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Франківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2014 року у цій справі скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.В. Малинін

Судді: О.Ф. Ситников

В.В. Швець