Справа № 826/2837/15
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2015-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 травня 2015 року № 826/2837/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Мазур А.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомгромадянина Російської Федерації ОСОБА_4
до Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві
провизнання неправомірним та скасування наказу № 82 від 12.02.2015, зобов'язання вчинити дії, визнання дій протиправними та відшкодування моральної та матеріальної шкоди,
ВСТАНОВИВ:

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві, у якому, з урахуванням доповнення позовних вимог, просив:

- визнати неправомірним та скасувати наказ відповідача № 82 від 12.02.2015 про відмову в оформленні документів для вирішення питання у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України у місті Києві повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства;

- визнати протиправним неповідомлення ОСОБА_4 про причини відмови в оформленні документів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- постановити окрему ухвалу про необхідність проведення розслідування і прийняття необхідних заходів щодо порушення прав людини і направити її на адресу Державної міграційної служби України, прокуратури та Служби безпеки України;

- стягнути з відповідача 2715 грн за затягування вирішення справи по суті та моральну шкоду у розмірі 10000 грн.

Позов обґрунтовано неправомірністю оскаржуваного рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки, на думку позивача, такий висновок відповідача є безпідставним, прийнятим без урахування обставин, які підтверджують наявність у позивача умов для набуття статусу біженця, а також наявність у останнього цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань з політичних переконань, так як ОСОБА_4 з кінця 1980-х років брав активну участь в суспільно-політичному житті, зокрема, починаючи з 1995 року створював незалежні правозахисні об'єднання, негативно висловлювався щодо політики керівництва Російської Федерації.

У судових засіданнях позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов, зазначаючи, що побоювання ОСОБА_4 мають суто суб'єктивний характер, оскільки він не піддавався переслідуванням за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того, вказала, що причиною звернення позивача до міграційної служби було уникнення депортації, так як, не змігши реалізувати свої плани щодо легалізації в Україні, ОСОБА_4 звернувся до Управління у справах біженців за три дні до завершення 90-денного дозволу на проживання в Україні, лише по причині того, що останній не мав більше підстав для легального проживання на території України і, звернувшись за захистом до Управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, намагався уникнути депортації.

Згідно з ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

З матеріалів справи убачається, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що народився в Росії, м. Кисловодськ, зі слів останнього, прибув до України легально 02.11.2014 залізничним сполученням з території Російської Федерації до Білорусії, з території Білорусії автобусом до України. Позивач, маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою дискримінації та переслідувань через свої політичні переконання, перебуваючи в Україні, подав до Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві заяву-анкету від 27.01.2015 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій зазначив, що в кінці липня 2014 року покинув територію Російської Федерації через кримінальне переслідування правоохоронними органами Російської Федерації за активну громадянську позицію. Крім того, було відкрито кримінальну справу через його промайданівські та антимілітаристичні публікації у Всесвітній мережі Інтернет. Через загрозу свободі і постійний психологічний тиск з боку російського уряду, позивач не бажає повертатися до країни походження та не бачить можливості знаходитись на Батьківщині.

11.02.2015, під час співбесіди, позивач зазначив, що 02.12.2014 вперше звернувся за захистом в УДМС України в Дніпропетровській області відразу після перетину кордону України, також звертався до Посольства Франції, на даний момент його заява в стадії розгляду.

Крім того, заявник після звернення в УДМС України в Дніпропетровській області за власним бажанням вийшов з процедури.

13.02.2015 позивач отримав повідомлення від відповідача № 27 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі наказу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві № 82 від 12.02.2015 (далі - Наказ). Дану відмову вмотивовано «очевидною необґрунтованістю заяви, відсутністю побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань».

Не погоджуючись з вказаним рішенням та вважаючи його таким, що прийнято без повного з'ясування обставин, позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх прав.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 №3671-VI (далі по тексту - Закон №3671-VI).

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (тут і далі в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно з визначенням, наведеним в пункті 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до статті 6 зазначеного Закону, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з частиною 1 статті 5 Закону №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини 7 статті 7 та частини 2 статті 13 цього ж Закону, заявник повинен надавати документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також у відповідності до позиції ООН „Про обов'язки та стандарти доказів біженців", факти в підтвердження заяв біженців визначають шляхом підтверджень або доказів викладеного. Обов'язок надання доказів покладається на особу, яка висловлює це твердження. Тобто, заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно з п. 4.1 «Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затверджених Наказом МВС № 649 від 07.09.2011 (далі - Правила), під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви:

а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону.

У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-зв'язку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11).

Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності).

б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13).

У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Відповідно до п. 4.3 зазначених Правил, на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень:

а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає слідуюче.

Дослідивши матеріали справи, суд погоджується з думкою відповідача про те, що, якщо ОСОБА_4 дійсно мав суттєві побоювання та приїхав в Україну саме з метою отримання захисту від можливих переслідувань на території країни походження, то він не виходив би за власним бажанням з процедури отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Як убачається з матеріалів справи, позивач повторно звернувся за захистом в Україні в ГУДМС України в м. Києві вже за 5 днів до завершення строку перебування в Україні, тому, з огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що звернення за захистом в Україні в ГУДМС України в м. Києві є бажанням легалізуватися в України.

Також судом встановлено, що під час співбесіди ОСОБА_4 зазначив, що у нього був обмежений строк перебування на території України, тому він був змушений звернутися за захистом для того щоб продовжити строк тимчасового перебування або набути статус біженця; вказав, що приїхав саме до України, оскільки не мав закордонного паспорта, а кордон України можливо перетнути без закордонного паспорта та зазначив, що причиною звернення в міграційну службу було уникнення депортації.

Таким чином, з огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позивач не змігши реалізувати свої плани щодо легалізації в Україні, та, намагаючись уникнути депортації, звернувся до Управління у справах біженців, так як не мав більше підстав для легального проживання на території України.

Разом з тим, суд зазначає, що позивачем не дотримана вимога ч. 1 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки останній звернувся за захистом майже через три місяці перебування в Україні, тобто за три дні до завершення дозволеного строку перебування в Україні для громадян країн з безвізовим режимом з Україною.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 під час вищевказаної співбесіди вказав, що зазнав переслідування за політичними поглядами та за релігійною ознакою. Переслідування, за твердженнями останнього, супроводжувалося відібранням комп'ютерно-технічних засобів, інших носіїв інформації, також вторгненням у житло, блокуванням банківських рахунків, пенсійних платежів, проте, суд також вважає дані твердження непереконливими, оскільки це є намаганням позивача уникнути можливого повернення на територію Російської Федерації.

Крім того, суд звертає увагу, що ОСОБА_4 не надав жодних документів, які підтверджували б правдивість його тверджень, на яких ґрунтується заява про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, а надання постанови про відкриття кримінального провадження проти позивача та постанови про розміщення підозрюваного, який не знаходиться під вартою, в психіатричний стаціонар для проведення судово-медичної експертизи не доводить того, що дані кримінальні справи були порушені через його активну політичну діяльність та погляди.

Таким чином, суд приходить до висновку, що побоювання позивача мають суто суб'єктивний характер, оскільки він не піддавався переслідуванням за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та у разі повернення останнього на батьківщину його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання нічого не загрожує.

Отже, відповідно ч. 6 ст.8 Закону України „Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" заява ОСОБА_4 є очевидно необгрунтованою, тому суд не убачає підстав для визнання неправомірним та скасування наказу відповідача № 82 від 12.02.2015 про відмову в оформленні документів для вирішення питання у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Разом з тим, враховуючи вищезазначене, підстави для зобов'язання Головне управління Державної міграційної служби України у місті Києві повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, відсутні.

Що ж стосується позовної вимоги про визнання протиправним неповідомлення ОСОБА_4 про причини відмови в оформленні документів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає, що, як убачається з матеріалів справи, позивач 13.02.2015 отримав повідомлення від відповідача № 27 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якому вищевказані причини зазначені, тому, підстав для задоволення даної вимоги немає.

Щодо вимоги постановлення окремої ухвали про необхідність проведення розслідування і прийняття необхідних заходів щодо порушення прав людини і направлення її на адресу Державної міграційної служби України, прокуратури та Служби безпеки України, суд зазначає слідуюче.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 166 Кодексу адміністративного судочинства України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб'єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. Про вжиті заходи суд повідомляється не пізніше одного місяця після надходження окремої ухвали. У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Таким чином, постановлення окремої ухвали є прерогатива суду, при наявності підстав та/або виявлення обставин, передбачених статтею 166 вищезазначеного Кодексу.

Слід зазначити, що, виходячи з припису ст. 166 КАС України, окрема ухвала є формою реагування суду на встановлені під час розгляду справи порушення норм права, причини та умови, що спричинили (зумовили) ці порушення, з метою їх усунення та запобігання таким порушенням у майбутньому.

Розглянувши дану справу, суд прийшов до висновку про відсутність неправомірності в діях відповідача, тому, як наслідок, підстав для постановлення окремої ухвали не убачається.

Позовна вимога про стягнення з відповідача 2715 грн за затягування вирішення справи по суті та моральну шкоду у розмірі 10000 грн також не підлягає задоволенню, у зв'язку з відсутністю підстав для зазначеного.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою цієї ж статті, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи наведене та виходячи із встановлених судом під час розгляду справи обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Судові витрати відповідно до статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України присудженню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві про визнання неправомірним та скасування наказу № 82 від 12.02.2015, зобов'язання вчинити дії, визнання дій протиправними та відшкодування моральної та матеріальної шкоди відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до частини першої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Суддя А.С. Мазур