Справа № 813/1472/15
Суддя: Лейко-Журомська Майя Вікторівна
Дата ухвалення: 2015-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2015 року № 813/1472/15

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лейко-Журомської М.В.,

секретар судового засідання Хміль Х.З.,

за участю позивача ОСОБА_1, представника відповідача Бондара В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної служби охорони при ГУ МВС України у Львівській області про визнання протиправною бездіяльність та стягнення не виплаченої одноразової грошової допомоги

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Державної служби охорони при ГУ МВС України у Львівській області, у якому згідно з поданими уточненнями просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби; стягнути з Управління Державної служби охорони при ГУ МВС України у Львівській області невиплачену одноразову грошову допомогу, передбачену частиною 2 статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та Постановою КМ України № 393 «Про порядок обчислення вислуги років…». В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з жовтня 1996 року по квітень 2009 року позивач проходив службу в ОВС Управління Державної служби охорони при ГУ МВС України у Львівській області та звільнився за власним бажанням. За підрахунками позивача його вислуга років складає дванадцять календарних років та шість місяців. Вказано, що в день звільнення начальником кадрового забезпечення позивачу було відмовлено в отриманні одноразової грошової допомоги, яка передбачена частиною 2 статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Зазначено, що на неодноразові звернення позивача щодо виплати допомоги відповідач надавав необґрунтовану відповідь та протиправно не виплачував одноразову грошову допомогу.

Позивач уточнені позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.

Відповідач позов заперечив. У запереченнях зазначено, що діючими на момент звільнення позивача нормативними актами надання одноразової допомоги при звільненні передбачено не було. Зазначено, що частиною 2 статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» передбачено виплату допомоги особам, які мають право на пенсію за цим Законом. Однак жодного виду пенсійного забезпечення у вигляді пенсії (за вислугу років, по інвалідності чи пенсії в разі втрати годувальника) у випадку позивача Законом не передбачено, оскільки права на пенсію у позивача за цим Законом немає. Вказано, що Постанова КМ України № 393 від 17.07.1992 року «Про порядок обчислення вислуги років…» передбачає порядок виплати пенсії особам, що мають на неї право згідно з Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Оскільки права на пенсію згідно з цим Законом позивач не має, то на нього не розповсюджується вказана Постанова.

Представник відповідача подані заперечення підтримав, вважав позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. Просив у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі факти, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини та надав їм правову оцінку.

З матеріалів справи судом встановлено, що з 14.10.1996 року ОСОБА_1 наказом Управління Державної служби охорони при ГУ МВС України у Львівській області № 172о/с від 09.10.1996 року призначений на посаду міліціонера відділення відомчої міліції по охороні художнього відділу Дрогобицького краєзнавчого музею взводу відомчої міліції роти міліції відділу Державної служби охорони при Дрогобицькому міському відділі УМВСУ.

На підставі рапорту ОСОБА_1 від 20.01.2009 року наказом № 130о/с від 14.04.2009 року, відповідно до п.63 «ж» /за власним бажанням/ Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, старшого сержанта міліції ОСОБА_1 звільнено з органів МВС у запас Збройних Сил України. Згідно з вказаним наказом вислуга позивача у календарному обчисленні на день звільнення становить 14 років 6 місяців 3 дні.

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звертався з заявами до Управління Державної служби охорони при ГУ МВС України у Львівській області щодо виплати одноразової грошової допомоги.

Так, листом № 12/3-3І-2 від 30.12.2014 року Управлінням повідомлено позивача, що Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», на який посилається ОСОБА_1 у своїх зверненнях передбачено виплату грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби тільки при тій умові, якщо при звільнені зі служби виникає право на пенсію за цим Законом. Оскільки у день звільнення у позивача не виникало право на пенсію, тому не виникало і право для виплати одноразової грошової допомоги.

Не погодившись з бездіяльністю відповідача щодо виплати одноразової грошової допомоги, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

При прийнятті рішення суд виходить з наступного.

Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Згідно з статтею 1 цього Закону передбачено такі види пенсійного забезпечення - пенсія за вислугу років (Розділ 2 Закону), пенсія по інвалідності (Розділ 3 Закону), пенсія в разі втрати годувальника (Розділ 4 Закону).

Частиною 9 цього Закону передбачено виплату одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби.

Зокрема згідно з частиною 2 статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

З наведеного випливає, що право на отримання одноразової грошової допомоги законодавець поставив одночасно із наявністю права на пенсію за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та причиною звільнення.

Відповідно до пункту «б» статті 1-2 цього Закону право на пенсійне забезпечення (право на пенсію) на умовах цього Закону мають особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту.

Умови призначення пенсії за вислугу років передбачені статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, на момент звільнення (14.04.2009 року) ОСОБА_1 не мав права на жоден з видів пенсійного забезпечення. Тому виплата позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» не передбачена.

Враховуючи наведене, правові підстави нарахування, призначення та виплати позивачу спірної одноразової грошової допомоги відсутні.

Також суд зауважує, що Постанова Кабінету Міністрів №393 від 17.07.1992 року "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсії і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контракто, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей", на яку в обґрунтування позовних вимог покликається позивач, прийнята відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ», та передбачає порядок виплати пенсій та одноразової грошової допомоги особам, що мають на неї право згідно Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб,звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Отже вказана Постанова регламентує порядок реалізації Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб,звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" , і лише Закон, як вищий за юридичною силою нормативно-правовий акт, встановлює право осіб на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні з органів внутрішніх справ.

Оскільки права на пенсію та одноразову грошову допомогу позивач згідно вказаного Закону не має, тому дія Постанови № 393 від 17.07.1992 року на нього не розповсюджується.

Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 3 статті 2 КАС України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача необґрунтовані, тому в задоволенні адміністративного позову належить відмовити.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин.

Оскільки згідно з вказаними вище положеннями Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору та у зв'язку з долученням до матеріалів позову ксерокопії квитанції про сплату 78,00 грн., остання судом до уваги взята не була.

Тому, відповідно до статті 94 КАС України судові витрати з сторін не стягуються.

Керуючись ст.ст. 7-14, 69-71, 86, 94, 159-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України суд

ПОСТАНОВИВ:

у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Судові витрати з сторін не стягуються.

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлено 25 травня 2015 року.

Суддя Лейко-Журомська М.В.