Справа № 813/1674/15
Суддя: Потабенко Варвара Анатоліївна
Дата ухвалення: 2015-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2015 року № 813/1674/15

Львівський окружний адміністративний суд в складі колегії:

головуючої судді - Потабенко В.А., суддів Сидор Н.Т., Сакалоша В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Петрика Р.І.,

за участю:

позивача - не прибув,

представника позивача - не прибув,

представника відповідачів - Краснопольської Ю.Р., згідно довіреності,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Львівської митниці Державної фіскальної служби, Державної фіскальної служби України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2, позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Львівської митниці Державної фіскальної служби (далі - Львівська митниця ДФС, відповідач 1), Державної фіскальної служби України (далі - ДФС України, відповідач 2), з наступними позовними вимогами:

- зобов'язати Львівську митницю Міндоходів нарахувати ОСОБА_2 середній заробіток за вимушений прогул при затримці виконання рішення про поновлення на роботі з 05.04.2012 року до дня прийняття наказу про поновлення на роботі та провести нарахування та виплату індексації на нараховану суму;

- зобов'язати Державну фіскальну службу України виплатити мені середній заробіток за вимушений прогул при затримці виконання рішення про поновлення на роботі з 05.04.2012 року до дня прийняття наказу про поновлення на роботі;

- зобов'язати Державну фіскальну службу України виплатити мені вартісний (грошовий) еквівалент моральної шкоди у сумі 500000,00 гривень.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.04.2012 року, яка була залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23.09.2014 року, ОСОБА_2, окрім іншого, поновлено на посаді старшого інспектора відділу технічних засобів митного контролю Рава-Руської митниці з 28.02.2007 року. Однак, станом на дату подання позову рішення суду про поновлення на посаді не виконане. У зв'язку із суттєвою затримкою виконання рішення суду про поновлення на посаді, позивач звернулася до суду про стягнення середньомісячного заробітку за час такої затримки. Крім того, у зв'язку із завданими моральними стражданнями, які викликані діяннями відповідачів щодо невиконання рішення суду про поновлення позивача на посаді, ОСОБА_2 просить стягнути з Державної фіскальної служби України грошовий еквівалент моральної шкоди.

Представник позивача в судове засідання не прибула. 15.05.2015 року подала через канцелярію суду заяву за вх. № 15691, в якій просила проводити розгляд справи за відсутності представника. В попередніх судових засіданнях зазначила, що позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, підтримує та просить позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідачів в судовому засіданні проти позову заперечила з підстав викладених у письмових запереченнях на адміністративний позов, суть яких полягає у наступному. Виконавче провадження по поновленню позивача на посаді було відкрито лише 03.04.2013 року, тому протиправність дій Львівської митниці Міндоходів позивачем не доведено. Крім того, представник відповідачів наголошує на тому, що немає можливості поновити позивача в Рава - Руську митницю у зв'язку з її ліквідацією. Щодо відшкодування моральної шкоди, то в матеріалах справи відсутні докази того, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив при визначенні розміру шкоди та якими доказами це підтверджується.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини, що мають значення для вирішення даної справи, колегія суддів дійшла висновку, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.02.2007 року наказом Рава - Руської митниці № 99-к "Про звільнення працівників" позивача було звільнено із займаної посади старшого інспектора відділу технічних засобів митного контролю й зв'язку Рава - Руської митниці у зв'язку з ліквідацією Рава - Руської митниці відповідно до наказу Державної митної служби України від 27.11.2006 року № 1051 "Про ліквідацію та створення окремих митних органів".

24.04.2007 року позивач оскаржив вищевказаний наказ, звернувшись з позовом до Жовківського районного суду Львівської області.

01.06.2011 року Жовківський районний суд Львівської області у задоволенні позовних вимог позивача відмовив.

Не погоджуючись із рішенням першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.04.2012 року ОСОБА_2 поновлено на посаді старшого інспектора відділу технічних засобів митного контролю Рава-Руської митниці з 28.02.2007 року. Вказана постанова 23.09.2014 року залишена без змін Вищим адміністративним судом України.

25.05.2012 року Жовківським районним судом Львівської області видано виконавчий лист у справі № 2-а-2/11 про поновлення ОСОБА_2 на посаді старшого інспектора відділу технічних засобів митного контролю Рава - Руської митниці з 28.02.2007 року.

03.04.2013 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-а-2/11 виданого 25.05.2012 року Жовківським районним судом Львівської області про поновлення ОСОБА_2 на посаді старшого інспектора відділу технічних засобів митного контролю Рава - Руської митниці з 28.02.2007 року.

26.04.2013 року відповідачу скеровано вимогу щодо здійснення боржником необхідних заходів, спрямованих на виконання вищевказаного виконавчого листа та надання інформації про наслідки його виконання.

У наданий строк виконавчий документ боржником не виконаний, дій, спрямованих на виконання виконавчого документа, не вчинено, обставин, які перешкоджають виконанню або роблять його неможливим не повідомлено, у зв'язку з чим державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника штрафу в розмірі 680,00 грн.

Вимога державного виконавця від 26.06.2014 року до Міністерства доходів і зборів України у строк до 04.07.2014 року виконати вищевказаний виконавчий лист відповідачем була проігнорована, так само як і не надано жодних пояснень стосовно того, чому не виконується рішення суду.

В матеріалах справи також відсутні пояснення щодо невиконання вимоги державного виконавця від 23.02.2015 року, скерованої на адресу Міністерства доходів і зборів України щодо зобов'язання Міністерство доходів і зборів України у строк до семи днів з моменту отримання вимоги державного виконавця повідомити про заходи, що вжиті на виконання вимоги виконавчого листа Жовківського районного суду Львівської області № 2-а-2/11 від 25.05.2012 року про поновлення ОСОБА_2 на посаді старшого інспектора відділу технічних засобів митного контролю Рава - Руської митниці з 28.02.2007 року.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, судове рішення про поновлення ОСОБА_2 на посаді старшого інспектора відділу технічних засобів митного контролю Рава - Руської митниці з 28.02.2007 року станом на момент розгляду справи в суді не виконано.

Враховуючи суттєву затримку у виконанні вищевказаного рішення, позивач звернувся до суду з метою відновлення свого порушеного права.

При вирішенні даної справи, суд керувався наступним.

Згідно ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

У відповідності до ст. 255 КАС України, постанова або ухвала яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Умисне невиконання службовою особою вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню, являється ознакою складу злочину передбаченого ст. 382 Кримінального кодексу України як невиконання судового рішення.

Відповідно до ст. 256 КАС України, негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби та присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць.

Частиною 2 ст. 257 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Також, відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в Україні.

В пунктах 46, 48, 51, 54 рішення від 15.10.2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю.

Порядок і умови вирішення питання про оплату вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення про поновлення на роботі працівника визначено ст. 236 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Вищевказана стаття передбачає, що у разі затримки власником або уповноваженим органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Таким чином, з урахуванням всіх вищенаведених обставин та норм чинного законодавства, суд дійшов безспірного висновку про право ОСОБА_2 на середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

При несвоєчасному поновленні працівника на роботі з вини власника або уповноваженого ним органу середній заробіток виплачується йому за чітко визначений законом проміжок часу: з дня винесення відповідного рішення органом, що розглядав трудовий спір, до дня його фактичного виконання.

Постанова про поновлення на посаді ОСОБА_2 Львівським апеляційним адміністративним судом винесена 05.04.2012 року, відтак початком періоду, за який заявнику слід виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, слід вважати 05.04.2012 року.

У відповідності до п. 34 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", рішення вважається виконаним з дня винесення наказу роботодавцем.

Як вже встановлено в судовому засіданні, станом на дату розгляду справи наказу про поновлення ОСОБА_2 на посаді не винесено, постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.04.2012 року в частині поновлено ОСОБА_2 на посаді старшого інспектора відділу технічних засобів митного контролю Рава - Руської митниці з 28.02.2007 року станом на 19.05.2015 року не виконана.

Звідси, датою, по яку в користь ОСОБА_2 слід стягнути з Львівської митниці ДФС середній заробіток за час затримки виконання рішення суду № 66565/11/9104 від 05.04.2012 року про поновлення останнього на посаді, є дата ухвалення судового рішення у даній справі - 19.05.2015 року.

При виплаті позивачу середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду Львівській митниці ДФС слід врахувати всі обов'язкові платежі та збори.

Отже, проміжком часу за який позивачу слід виплатити середній заробіток за час затримки виконання рішення суду, суд вважає період з 05.04.2012 року по 19.05.2015 року.

Згідно п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року" Про практику розгляду судами трудових спорів", у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час невиконанням рішення про поновлення на роботі, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

Середньомісячний заробіток ОСОБА_2 станом на дату звільнення становив 3608,85 грн., середньоденний - 171,85 грн., що підтверджується довідкою Львівської митниці ДФС № 13-70-05/13-181 від 15.05.2015 року.

Відтак, виходячи з наведеного, враховуючи кількість робочих днів (186), середній заробіток з врахуванням всіх обов'язкових платежів за період з 05.04.2012 року по 19.05.2015 року становить 134043,00 грн.

Отже, дана сума підлягає стягненню з Львівської митниці ДФС в користь позивача.

Щодо вимоги про проведення та виплати індексації нарахованої суми середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, суд зазначив наступне.

Відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 "Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення", індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, тобто ті виплати, які проводяться на постійній основі.

Виплата середнього заробітку позивача за рішенням суду є юридичним фактом, що носить саме разовий характер і передбачає виплату разового характеру. Крім того, серед переліку об'єктів, що підлягають індексації, визначеного постановою від 17.07.2003 року № 1078, відсутній такий об'єкт індексації, як виплати грошових коштів, призначених за рішенням суду. Тобто, законодавством не передбачено проведення індексації виплат, призначених за рішенням суду.

Отже, на підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що виплата ОСОБА_2 середньої заробітної плати з урахуванням індексації суперечить діючому порядку проведення вказаних виплат і є незаконною, оскільки індексація проводиться тільки із виплат, які законодавчо визначені, як об'єкти виплат, що підлягають індексації. Зазначені виплати повинні носити постійний характер, з доходів, які виплачуються за конкретно виконану роботу (за трудовим, чи колективним договором), що в даному випадку не має місця.

Отже, в даній вимозі слід відмовити.

Щодо позовної вимоги виплатити позивачу вартісний еквівалент моральної шкоди в сумі 500000,00 грн., то суд зазначає наступне.

Відповідно до положень Конституції України, зокрема статті 56 і чинного законодавства, фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів.

Згідно положень ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Статтею 2371 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 21.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до п. 4 цієї постанови, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до п. 5 вищевказаної постанови, до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пункт 9 постанови вказує на те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що у позивача в результаті тривалого невиконання рішення суду про поновлення його на посаді, відбулося погіршення стану здоров'я. Позивач хворіє на псоріаз поширений, стаціонарна стадія з функціональним порушенням суглобів. Причинами виникнення даної хвороби є часті стреси і переживання, які мали місце при звільненні позивача з посади, тривалому судовому процесі (в загальному, справа про поновлення ОСОБА_2 на посаді тривала 8 років), а згодом невиконанням рішення суду в частині поновлення його на посаді. Дана хвороба потребує постійного медикаментозного лікування та перебування на лікарняному обліку.

Представник позивача зазначив, що його незаконне звільнення і тривале невиконання рішення суду призвело до нервового стресу і загострення хвороби, внаслідок чого він став інвалідом. ОСОБА_2 представив суду достатньо доказів на підтвердження наявного в нього діагнозу, в матеріалах справи містяться численні виписки, в тому числі із акта МСЕК, витяги із медичної карти ОСОБА_2, консультативний висновок, квитанції про оплату за медикаменти, рекомендації щодо лікування, згідно яких, позивачу слід постійно придбавати медикаменти: глутоксим, адаптол, ессенціале форте, санапакс та інші, які потребують значних матеріальних затрат.

Наступним вагомим аргументом для задоволення позовної вимоги про стягнення моральної шкоди суд вважає перебування на утриманні у позивача трьох дітей: ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_3, які на момент звільнення ОСОБА_2 були неповнолітніми. Позивач у позовній заяві зазначає, що тривале невиконання рішення суду про поновлення його на посаді, позбавляє його можливості належно утримувати сім'ю, він відчуває постійний дискомфорт при спілкуванні на тему працевлаштування та не може пояснити своїм дітям, чому він не ходить на роботу, зважаючи на те, що існує рішення суду про поновлення його на посаді.

Крім того, суд вважає за необхідне наголосити на тому, що в результаті тривалого безробіття в позивача немає можливості удосконалювати свої професійні знання та навички, що призводить до погіршення здібностей позивача та позбавлення його можливості їх реалізації, порушення нормальних життєвих зв'язків через неможливість провадження активного громадського життя, що є вагомими підставами для відшкодування моральної шкоди.

Отже, враховуючи все вищенаведене, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку про заподіяння діями відповідача, а саме ДФС України моральної шкоди позивачу, оскільки в результаті безпідставного тривалого невиконання судового рішення в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді, остатній зазнав душевних страждань через неможливість працювати і утримувати сім'ю, погіршив стан здоров'я, ставши інвалідом, та не мав і не має можливості для реалізації своїх професійних якостей.

В той же час, суд зазначає, що задоволення позовної вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, що було першопричиною заподіяння позивачу моральної шкоди, вже є відповідною компенсацією заподіяної моральної шкоди, відтак, враховуючи обставини справи, ступінь душевних переживань позивача, принцип розумності та справедливості, суд дійшов висновку про часткового задоволення даної позовної вимоги. При визначенні розміру моральної шкоди, суд виходив з середньомісячного прожиткового мінімуму на одну особу. Таким чином, за період з 05.04.2012 року по 19.05.2015 року в користь ОСОБА_2 слід стягнути компенсації за заподіяну моральну шкоду 36000,00 грн. з ДФС України, оскільки саме на таку покладено обов'язок щодо поновлення позивача на роботі.

Підсумовуючи наведене вище та враховуючи те, що позивачем вчинялися дії, спрямовані на реальне виконання рішення суду, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову - в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період в сумі 134043,00 грн. та стягнення моральної шкоди в сумі 36000,00 грн.

В задоволенні інших позовних вимог суд дійшов висновку відмовити.

Згідно з ст. 256 КАС України, негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць.

Відповідно до вимог ст. 94 КАС України, судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 7-14, 18, 19, 69-71, 86, 94, 158-163, 167 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

позов задовольнити частково.

Стягнути в користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, що проживає за адресою: АДРЕСА_1) з Львівської митниці Державної фіскальної служби (, що знаходиться за адресою: 79000, м. Львів, вул. Костюшка, 1) середній заробіток за час затримки виконання рішення Львівського апеляційного адміністративного суду № 66565/11/9104 від 05.04.2012 року в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді за період з 05.04.2012 року по 19.05.2015 року в сумі 134043 (сто тридцять чотири тисячі сорок три) гривні рівно з урахуванням всіх обов'язкових платежів та зборів.

Стягнути в користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, що проживає за адресою: АДРЕСА_1) з Державної фіскальної служби України (, що знаходиться за адресою: 04655, м. Київ, пл. Львівська, 8) моральну шкоду в сумі 36000 (тридцять шість тисяч) гривень рівно.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 22.05.2015 року.

Головуюча суддя Потабенко В.А.

Суддя Сидор Н.Т.

Суддя Сакалош В.М.