Справа № 2а-18934/09/0370
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2015-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2015 р. Справа № 876/243/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шинкар Т.І.,

суддів Ільчишин Н.В., Пліша М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Городоцької об'єднаної державної податкової інспекції Міндоходів у Хмельницькій області на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2014 року у справі №2а-18934/09/0370 за позовом Городоцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Хмельницькій області до Приватного підприємства «Універсам» про стягнення заборгованості по сплаті податків, -

В С Т А Н О В И В:

21.09.2009р. Державна податкова інспекція у Городоцькому районі Хмельницької області, правонаступником якої є Городоцька об'єднана державна податкова інспекція Міндоходів у Хмельницькій області, (далі - ОДПІ) звернулась в суд з позовом до Приватного підприємства «Універсам» (далі - Підприємство), просила стягнути податкову заборгованість в сумі 233 190,56 грн. шляхом звернення на активи приватного підприємства «Універсам» с.Замличі, Локачинського району Волинської області.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 05.12.2014р. в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОДПІ подала апеляційну скаргу, просить скасувати постанову Волинського окружного адміністративного суду від 05.12.2014р. та прийняти нову, якою позов задовольнити. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що при аналізі розрахунку заборгованості, карточки особового рахунку платника підтверджується, що платником сплачено орендну плату за землю в загальній сумі 133870,49грн., згідно платіжних доручень від 06.07.2009р. №663 та від 30.07.2009р. №774, але цієї суми не вистачило для погашення заборгованості по даному податку. У разі коли платник податків не сплачує узгоджену суму податкового зобов'язання протягом граничних строків, визначених Законом, такий платник зобов'язаний сплатити штраф. При цьому податковим органом в березні 2009 року нараховано плату за січень (так як останній термін сплати за січень 02 березня 2009 року), а також плату за лютий (останній день сплати за лютий 30 березня). Щодо червня 2009 року, то в даному місяці нараховано сплату за квітень (останній день 30 травня припав на вихідний, а тому відповідно було перенесено на наступний день за вихідним) та за травень (останній день сплати 30 червня). Таким чином не було включено двічі зобов'язання із сплати орендної плати за березень та червень 2009 року.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, хоча належним чином повідомленні про місце та час розгляду справи, а тому на підставі п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, на основі наявних у справі доказів, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, Приватне підприємство «Універсам» 23.03.2000р. зареєстроване як юридична особа Локачинською районною державною адміністрацією Волинської області, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи серії А00 №399354 від 23.03.200р., згідно довідки від 23.02.2005р. № 315 включене до ЄДРПОУ (т.1, а.с.6-7).

Згідно довідки ДПІ у Городоцькому районі Хмельницької області від 10.09.2009р. №5482/10/24-019 заборгованість Приватного підприємства «Універсам» по орендній платі за землю з юридичних осіб станом на 10.09.2009р. складає 233 190,56 грн. у тому числі: недоїмка - 162 594, 52 грн., пеня - 5 805,77 грн., штрафна санкція 64 790,27 грн. (т.1, а.с.14).

З метою погашення податкового боргу позивачем надсилались перша податкова вимога №1/163 від 04.12.2008р. та друга податкова вимога №2/23 від 21.01.2009р. (т.1, а.с.24-25).

27.02.2009р. Начальником ДПІ у Городоцькому районі Хмельницької області прийнято Рішення №3 про стягнення коштів та продаж інших активів, що перебувають у власності Підприємства в рахунок погашення податкового боргу.

Не сплата відповідачем податкового боргу в добровільному порядку стала підставою для звернення ОДПІ із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про систему оподаткування» від 25.06.1991р. №1251-XII (чинний на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон №1251-XII) платники податків і зборів (обов'язкових платежів) зобов'язані сплачувати належні суми податків і зборів (обов'язкових платежів) у встановлені законами терміни.

Пунктом 8 ч.1 ст.14 Закону №1251-XII до загальнодержавних належать плата за землю (земельний податок, а також орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності).

Розміри та порядок плати за використання земельних ресурсів, а також відповідальність платників та контроль за правильністю обчислення і справляння земельного податку визначено положеннями Закону України «Про плату за землю» від 03.07.1992р. № 2535-XII (чинний на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 2535-XII), відповідно до ст.2 якого плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель.

Відповідно до ч.1 ст.14 Закону № 2535-XII платники земельного податку, а також орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності (крім громадян) самостійно обчислюють суму земельного податку та орендної плати щороку за станом на 1 січня і до 1 лютого поточного року подають відповідному органу державної податкової служби за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою центральним податковим органом, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов'язку подання щомісячних декларацій.

Відповідно до ст.17 Закону № 2535-XII податкове зобов'язання по земельному податку, а також по орендній платі за землі державної та комунальної власності, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за базовий податковий (звітний) період, який дорівнює календарному місяцю, щомісячно протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.

З матеріалів справи вбачається, що 30.01.2009р. Підприємством подано податкову декларацію орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності за 2009 рік, відповідно до якої орендна плата за 2009 рік з урахуванням уточнень становить 406 445,44 грн. (за період січень-грудень) (т.1, а.с.17).

Відповідно до актів перевірок від 09.07.2009р. та від 04.08.2009р. Підприємству нараховані фінансові санкції по орендній платі в сумі 48 596,01 грн. та 16 194,26 грн. відповідно.

Платіжними дорученнями №774 від 30.07.2009р. та №663 від 06.07.2009р. підтверджено сплату Підприємством орендної плати за землю за червень 2009 року у розмірі 33 870,49 грн. та за березень-травень - 100 000,00 грн. (т.1, а.с.74).

В період виникнення вказаної заборгованості питання оподаткування, порядок погашення зобов'язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов'язкових платежів) встановлював Закон України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21.12.2000р. № 2181-III (далі - Закон № 2181-III).

Із записів зворотного боку облікової картки платника станом на 31.12.2009р. вбачається, що вказані суми зараховано контролюючим органом в порядку черговості в рахунок погашення раніше існуючої недоїмки по платі за землю та пені. (т.1, а.с.171-174).

Слід зауважити, що надходження коштів за вищезгаданими платіжними дорученнями №663 та №774 стали підставою для нарахування пені та визначення фінансових санкцій на підставі п.п.17.1.1 п.17.1 ст.17 Закон № 2181-III, про що було прийнято податкові повідомлення-рішення №/0 від 20.07.2009р. та №/0 від 14.08.2009р.

Пунктом 1.2 ст. 1 Закону № 2181-III передбачено, що податкове зобов'язання - зобов'язання платника податків сплатити до бюджетів або державних цільових фондів відповідну суму коштів у порядку та у строки, визначені цим Законом або іншими законами України.

Згідно з п. 1.3 ст. 1 Закону № 2181-III податковий борг (недоїмка) - податкове зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгоджене платником податків або узгоджене в адміністративному чи судовому порядку, але не сплачене у встановлений строк, а також пеня, нарахована на суму такого податкового зобов'язання.

Відповідно до п.5.3.1 ст.5.3. Закону №2181-III платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом десяти календарних днів, наступних за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 цього Закону для подання податкової декларації.

Згідно з п.5.4.1 ст.5.4 Закону №2181-III узгоджена сума податкового зобов'язання, не сплачена платником податків у строки, визначені цією статтею, визнається сумою податкового боргу платника податків.

Відповідно до п.7.7 ст.7 Закону №2181-III податковий борг погашається попередньо погашенню податкових зобов'язань, які не є податковим боргом, у порядку календарної черговості його виникнення, а в разі одночасного його виникнення за різними податками, зборами (обов'язковими платежами) - у рівних пропорціях.

Таким чином платник не позбавлявся права самостійно визначити джерела погашення узгоджених податкових зобов'язань відповідно до пункту 7.1 статті 7 цього Закону, так і обов'язку самостійно сплатити суму податкового зобов'язання відповідно до підпункту 5.3.1 пункту 5.3 статті 5 цього Закону.

Підпунктом 7.1.1 пункту 7.1 статті 7 №2181-III передбачено, що джерелами самостійної сплати податкових зобов'язань або податкового боргу платника податку є будь-які власні кошти такого платника податку. Отже, грошовий платіж є єдиною формою сплати податкових зобов'язань і погашення податкового боргу.

Згідно п.6 ст.7 Закону України «Про Національний банк України» від 20.05.1999р. за №679-ХІV, з наступними змінами та доповненнями, Національний банк України визначає систему, порядок і форми платежів, у тому числі між банками.

Пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004р. №22, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29.03.2004 за №377/89/76 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі платіжних вимог стягувачів у разі примусового списання коштів згідно з главою 5 цієї Інструкції.

При цьому згідно з п. 3.8 зазначеної Інструкції реквізит «Призначення платежу» платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення «Призначення платежу». Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність установленим вимогам лише за зовнішніми ознаками.

Враховуючи вказані законодавчі положення, колегія суддів приходить до висновку, що право визначати призначення платежу відповідно до чинного на той час законодавства України належало виключно платнику. Тому суми податкових зобов'язань або податкового боргу з урахуванням підпункту 16.5.2 пункту 16.5 статті 16 Закону №2181-III слід вважати сплаченими у день реєстрації банківською установою платіжного документа із зазначеним у ньому призначенням платежу на сплату відповідних податкових зобов'язань або податкового боргу, визначених платником податків.

Крім того, колегія суддів зауважує, що положеннями Закону №2181-III визначався вичерпний перелік заходів, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу. Серед таких заходів не було зміни призначення платежу, самостійно визначеного платником податків.

За таких обставин самостійне зарахування податковим органом сплачених платником податку сум у рахунок податкового боргу або тих податкових зобов'язань, які не вказані в призначенні платежу під час перерахування платником податків коштів до бюджету, та нарахування пені та штрафних санкцій згідно п.п.17.1.1 п.17.1 ст.17 Закону №2181-III за наслідком самостійного зарахування податковим органом сплачених платником податку сум, які не вказані в призначенні платежу у рахунок податкового боргу, є неправомірним.

Оскільки Законом №2181-ІІІ та Законом України «Про державну податкову службу в Україні» не було передбачено право органу державної податкової служби змінювати напрямок платежу, вчинення дій, які полягають у зміні напрямку такого платежу та спрямування його на погашення попередніх зобов'язань і таким чином зменшення сплати поточних зобов'язань по відповідному податку і збору, що здійснює підприємство, є обмеженням реалізації конституційного права на розпорядження своєю власністю, визначеного статтею 41 Конституції України.

Аналогічна правова позиція була висловлена у рішеннях Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 року (справа №21-184а11), від 27 жовтня 2009 року (справа № 21-1326во09), які в силу приписів ст.244-2 КАС України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Закріплений у ст. 8 КАС України принцип Верховенства права суд застосовує з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в Україні.

Так, у Рішенні Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року в справі «Щокін проти України» (п. 49) ЄСПЛ вказав, що збільшення податковим органом зобов'язання особи з податку безперечно є втручанням до майнових прав заявника, гарантованих статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції. Таке втручання за Конвенцією може бути визнане тільки якщо здійснене на умовах, передбачених законом. Так, у пп. 50-51 згаданого рішення зазначено, що найпершою та найбільш важливою вимогою ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції є те, що будь-яке втручання державних органів у мирне володіння майном повинне бути законним: друге речення першого параграфу наділяє правом позбавляти майна лише «на умовах, передбачених законом» і другий параграф визначає, що Держава має право контролювати використання майна шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, притаманний всім статтям Конвенції. Це поняття (поняття «закону») вимагає, перш за все, щоб заходи, що застосовуються, ґрунтувалися на національному законодавстві. Воно також посилається на якість закону, що застосовується, вимагаючи його доступності для осіб, яких він стосується, точності та передбачуваності в його застосуванні.

Таким чином, будь-які дії, спрямовані на позбавлення особи її майна є незаконними, якщо контролюючі органи діють не у відповідності до закону.

Відповідно до листа ОДПІ від 27.11.2014р. станом на 21.01.2009р. податковий борг відповідача, який виник внаслідок несплати узгодженого податкового зобов'язання по орендній платі з юридичних осіб згідно самостійно поданого підприємством розрахунку орендної плати на 2009 рік склав 28 488,49 грн. Станом на 18.09.2009р. податковий борг Підприємства склав 233 190,56 грн. За період з 21.01.2009р. по 18.09.2009р. податковий борг зріс на 204 702,07 грн. При поданні 11.09.2009р. позову до суду враховано сплату Підприємством податкового боргу в сумі 133 870,49 грн. (т.1, а.с.169).

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Волинського окружного адміністративного суду від 19.06.2009р., залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 01.02.2012р., з активів Підприємства стягнуто на користь держави податковий борг, зокрема, за січень-лютий 2009 року у сумі 67 740,90 грн. (т.1, а.с.180-186).

Відповідно до розрахунків заборгованості по орендній платі за землю станом на 14.10.2010р. та станом на 12.01.2011р. відповідачем сплачено заборгованість за липень 2009 року згідно платіжних доручень від 31.05.2010р. №497 та від 09.06.2010р. №536 у сумі 33 870,45 грн., за серпень 2009 року згідно платіжних доручень від 09.06.2010р. №536 та від 30.06.2010р. № 633 у сумі 33 870,45 грн. (т.1, а.с.104, 198).

Згідно з наявною в матеріалах справи постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.11.2014р. судом встановлено відсутність заборгованості у відповідача по орендній платі за 2009 рік (т.1, а.с.188).

Також, постановою Волинського окружного адміністративного суду від 13.07.2010р., залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.02.2013р. скасовано податкове повідомлення-рішенню №/0 від 20.07.2009р., яким Підприємству нараховано фінансові санкції згідно п.п.17.1.1 п.17.1 ст.17 Закону №2181-III за несвоєчасну сплату узгоджених сум податкового зобов'язання протягом граничних строків в сумі 48 596,01 грн.(т.1, а.с.201-209).

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч.1 ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Підприємством доведено факт сплати заборгованості по орендній платі з юридичних осіб за січень-серпень 2009 року, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, про відмову в задоволені позовних вимог.

Частиною 2 ст.19 Конституції України та ч.3 ст.2 КАС України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Городоцької об'єднаної державної податкової інспекції Міндоходів у Хмельницькій області залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2014 року у справі №2а-18934/09/0370 - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т.І. Шинкар

Судді Н.В. Ільчишин

М.А.Пліш