Справа № 0908/1946/12, 2а/0908/344/12
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2015-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2015 року Справа № 160/13/876

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Заверухи О.Б., Курильця А.Р.,

за участі секретаря - Ратушної М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Калуського міськрайонного суд Івано-Франківської області від 10 вересня 2012 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Калуської міської ради Івано-Франківської області про визнання нечинним рішення та зобов'язання прийняти рішення,

В С Т А Н О В И В :

21.03.2012 позивачка звернулася до суду із позовом до Калуської міської ради Івано-Франківської області (далі - Міська рада), з урахуванням уточнення позовних вимог (а.с.27), про визнання нечинним п.1 рішення відповідача від 10.10.2011 №639 «Про затвердження протоколів узгоджувальної земельної комісії від 19.08.2011 року №9, від 02.09.2011 року №10» в частині затвердження п.1 протоколу узгоджувальної земельної комісії (далі - Комісія) від 19.08.2011 №9 (далі - Рішення №639, Протокол №9 відповідно) та зобов'язання Міської ради прийняти рішення, яким внести зміни у своє ж рішення від 02.12.2010 №35 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації» (далі - Рішення №35), а саме: замінити слова «Розглянувши заяви громадян згідно постанов Кабінету Міністрів України (далі - КМУ) від 05.08.2009 року №844 та від 21.10.2009 року №1112, керуючись ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон №280/97-ВР), ст.12,118,121 Земельного кодексу України (далі - ЗК), враховуючи рекомендації постійних комісій міської ради з питань будівництва та землеустрою, міська рада» на «Розглянувши заяви громадян, керуючись ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.12,118,124 Земельного кодексу України, враховуючи рекомендації постійних комісій міської ради з питань будівництва та землеустрою, міська рада» стосовно позивачки.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що спірною земельною ділянкою, яка знаходилась недалеко від будинку по АДРЕСА_1, користувався її батько ОСОБА_3 Майно батька успадкував брат ОСОБА_4 З метою оформлення її права користування земельною ділянкою для городництва, Міська рада прийняла Рішення №35, яким надала дозвіл на виготовлення відповідної технічної документації. Однак суміжний землекористувач - ОСОБА_1 відмовляється погодити межі землекористування. Комісія Протоколом №9, який затверджено оскарженим Рішенням №639, також відмовила у такому погодженні без згоди останньої.

Додатково, позивачка звернулася до Міської ради із заявою про внесення змін в Рішення №35, яка мотивована тим, що просила надати земельну ділянку в оренду і так зазначено в цьому рішенні, однак у преамбулі Рішення №35 було використано посилання на норми права, які регулюють порядок передання земельних ділянок не в оренду, а у власність. Подібні зміни відповідач раніше вносив у рішення №35.

Постановою Калуського міськрайонного суд Івано-Франківської області від 10 вересня 2012 року в справі №0908/1946/2012 позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, вважаючи, що суд вирішив питання про її права та інтереси, його оскаржила ОСОБА_1, яка покликаючись на неповне з'ясування судом обставини, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду таким обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції і прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити. В апеляційній скарзі покликається на те, що позивачка помилково заявляє про наявність у неї та її брата ОСОБА_4 (надав заяву про відмову від неї в користь позивачки без необхідного обсягу цивільної дієздатності) права на спірну земельну ділянку, оскільки саме вона 09.08.2007 придбала в останнього 69/100 будинку за вказаною адресою. Земельна ділянка площею 3363кв.м, яка була у користуванні в ОСОБА_3, перейшла саме до неї, частина нею вже приватизована, а іншу частину (в т.ч. спірну) має намір отримати в оренду. Вимоги позивачки порушують її прав власника, користувача земельної ділянки (прибудинкової території).

Позивачка в письмовому запереченні вважає постанову суду першої інстанції обґрунтованою, прийняту з врахуванням всіх обставини справи та такою, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки та ОСОБА_1, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка отримавши дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, отримала пріоритетне право на її отримання, нею почалася реалізація належного суб'єктивного права, а Рішення №639 та небажання Міської ради внести зміни в Рішення №35, погіршує її становище.

Повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи і зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Предметом доказування в адміністративних справах є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі (ст.138 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

У даній справі предметом доказування є обставини щодо правомірності прийняття Міською радою Рішення №639.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статей 142-145 Основного Закону до матеріальної основи органів місцевого самоврядування належить, зокрема, земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

Статтею 12 ЗК (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визначено повноваження міських рад у галузі земельних відносин на території міст, до яких, зокрема, належить: а) розпорядження землями територіальних громад; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; й) вирішення земельних спорів.

Статтею 124 ЗК (в редакції, чинній на момент прийняття Рішення №35) встановлено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки (ч.1). Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами 2 (для городництва), 3 ст.134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому ст.123 цього Кодексу.

Статтею 123 ЗК визначено порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування.

Так, особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідної міської ради.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки) (ч.2).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні (ч.3).

Отже, розпорядження землями від імені Українського народу здійснюють органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

Пунктом 34 ч.1 ст.26 Закону №280/97-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) передбачено, що питання регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Кадастрові зйомки, у відповідності до ст.198 ЗК, це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає, зокрема, погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.

Також, ч.3 ст.158 цього ж Кодексу вказує, що органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

У пп.5 п.«б» ч.1 ст.33 Закону №280/97-ВР визначено, що до делегованих повноважень виконавчих органів міської ради належить вирішення земельних спорів у порядку, встановленому законом.

У відповідності до абзацу 19 п.2, п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (далі - Постанова №7) судам (підсудні) справи за заявами, зокрема, про вирішення земельного спору, що відповідно до визначеної ЗК компетенції розглядався органом місцевого самоврядування чи органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів, з рішенням якого одна зі сторін у земельному спорі не погоджується. Згідно зі ст.158 ЗК суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Зазначені спори підлягають розгляду місцевими судами незалежно від того, розглядалися вони попередньо органом місцевого самоврядування або органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів чи ні. Рішення цих органів щодо такого спору не може бути підставою для відмови в прийнятті заяви чи для закриття провадження в порушеній справі.

Апеляційним судом, з урахуванням встановленого судом першої інстанції, встановлено, що архівною довідкою стверджено, що у користуванні господарства ОСОБА_3 - батька позивачки, знаходилася земельна ділянка площею 0,33га (а.с.4).

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 його спадкоємцем за заповітом став син ОСОБА_4, який, зокрема, успадкував 69/100 частин житлового будинку (окремий будинок) та господарські будівлі та споруди по АДРЕСА_1 (свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 27.09.2000), які у відповідності до договору купівлі-продажу від 09.08.2007 (далі - Договір), придбала ОСОБА_1 (а.с.5, 47-49).

В договорі зазначено, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами знаходиться на неприватизованій земельній ділянці.

На підставі заяви позивачки від 25.02.2008, Міська рада Рішенням №35 надала ОСОБА_2 дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку по АДРЕСА_1, для ведення городництва ( п.2 Додатку №8) (а.с.6-9).

При цьому, у вступній частині (преамбулі) Рішення №35 викладено покликання на вимоги постанов КМУ від 05.08.2009 №844 («Деякі питання реалізації права власності на землю громадянами України»)(далі - Постанова №844) та 21.10.2009 №1112 («Про додаткові заходи щодо безоплатних оформлення та видачі громадянам України державних актів на право власності на земельні ділянки» (далі - Постанова №1112), статті 12,118 (Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами), 121 (Норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам) ЗК та немає вказівки на вимоги статей 123 чи 124 цього ж Кодексу.

Протоколом №9, який затверджений Рішенням №639, Комісія, здійснивши повторний розгляд заяви позивачки про погодження меж землекористування по АДРЕСА_1 без підпису суміжного землекористувача ОСОБА_1, вирішила, що у зв'язку з тим, що Рішення №35 стосовно ОСОБА_2 прийнято згідно з Постановою №844, яка не передбачає надання в оренду земельних ділянок для ведення городництва, немає підстав погоджувати межі із суміжними землекористувачами, зокрема, ОСОБА_1 Крім того, Комісія запропонувала винести на розгляд сесії питання щодо відміни Рішення №35, як такого, що суперечить вимогам чинного законодавства (а.с.10-11, 71).

Щодо ймовірних прав ОСОБА_1 як суміжного землекористувача та її правового інтересу з цього питання (права погоджувати межі земельної ділянки, яку позивачка бажає отримати в оренду, права на цю ж земельну ділянку) станом на момент прийняття оскарженого Рішення 639, то треба вказати наступне.

Стаття 120 ЗК (в редакції, чинній на момент укладення Договору) регулювала питання переходу права власності на земельну ділянку при переході права на житловий будинок, будівлю або споруду, у частинах 1, 2 якої було вказано, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Відповідні роз'яснення з цього приводу містяться також у пп.«ґ» п.18 Постанови №7.

У відповідності до Договору ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_4 вказане будинковолодіння. Розмір земельної ділянки, який закріплений за цим будинковолодінням та передається у власність чи користування новому власнику, Договором не визначений.

За змістом частин 1, 2 ст.118 ЗК (в редакції, чинній на час передачі ОСОБА_1 відповідної земельної ділянки для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку, господарських будівель і споруд) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки, яка приймає рішення з цього приводу у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Державним актом на право власності на земельну ділянку від 06.11.2012, який виданий у відповідності до рішення Міської ради від 07.05.2012 №1253, посвідчується, що ОСОБА_1 передано безоплатно у власність земельну ділянку для вказаних цілей площею 0,10га (а.с.50).

Відтак, апеляційний суд визнає, що ОСОБА_1 придбавши в 2007 році зазначене будинковолодіння на підставі Договору із колишнім його власником, в якому не було визначено розміру закріпленої за ним земельної ділянки (не було укладено відповідної угоди з цього приводу), звернувшись до Міської ради про приватизацію земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком та будівлями та необхідна для їх обслуговування, та отримавши таку земельну ділянку у визначеному розмірі, в повній мірі реалізувала належні їй правомочності(земельні), щодо придбаного нею будинковолодіння.

Протокол Комісії від 08.12.2009 №6 (не затверджений Міською радою), яким затверджено погоджений розподіл прибудинкової території співвласників будинковолодіння на АДРЕСА_1 згідно плану: ОСОБА_1 - 3363кв.м; ОСОБА_5 (власник 31/100 відповідного житлового будинку) - 2746кв.м, не змінює факту відсутності у ОСОБА_1 будь-яких правомочностей щодо спірної земельної ділянки (а.с.51-53, 85).

На правильність цього висновку, вказують і подальші дії ОСОБА_1, якій рішенням Міської ради від 12.03.2015 №2978 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для надання в оренду для ведення городництва гр.ОСОБА_1» надано дозвіл на виготовлення вказаної технічної документації із землеустрою на земельну ділянку площею 0,0937га по АДРЕСА_1 (в цю земельну ділянку повністю входить спірна земельна ділянка, яку має намір отримати в оренду позивачка) (а.с.83-84).

В останнє в цій частині, та обставина, що відповідно до договору оренди землі від 13.02.2014 укладеного між Міською радою та ОСОБА_1, остання отримала в оренду земельну ділянку для городництва площею 0,1472га, яка знаходиться між вказаною вище земельною ділянкою площею 010га, яку їй передано для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та спірною земельною ділянкою (тепер є суміжна з ними), не має правого значення для даної справи, оскільки станом на момент прийняття оскарженого Рішення №639 - 10.10.2011, як встановлено вище, ОСОБА_1 не була суміжним власником чи землекористувачем до спірної земельної ділянки, а відтак не було необхідності погоджувати з нею межі такої (а.с.77-79).

Зазначені у Протоколі №9, безпосередні підстави для відмови у погодженні меж земельної ділянки без згоди суміжних землекористувачів є надумані, оскільки відсутність у вступній частині (преамбулі) Рішення №35 вказівки на статті 123 чи 124 ЗК, не змінює факту надання повноважним (компетентним) органом, у встановленому законом порядку, згідно ст.26 Закону №280/97-ВР та ст.12 ЗК, дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на відповідну земельну ділянку для ведення городництва (повноваження визначені у п.34 ч.1 ст.26 Закону №280/97-ВР та пунктах «а», «в» ч.1 ст.12 ЗК деталізуються (визначається порядок їх реалізації) у статтях 123, 124 ЗК).

У відповідно до ч.3 ст.2 КАС у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Підсумовуючи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що не можна визнати таким, що відповідає чинному законодавству України Рішення №639 у відповідній частині, оскільки таке суперечить принципам обґрунтованості, дотримання рівності перед законом, пропорційності та справедливості, а тому правильно було визнано нечинним (скасовано) судом першої інстанції.

Щодо задоволеного судом позову про зобов'язання Міської ради прийняти рішення, яким внести зміни в Рішення №35, то в цій частині судове рішення необхідно скасувати та відмовити в позові.

Вищий адміністративний суд України в абзаці 1 п.10, абзаців 1, 3 пп.10.3 п.10 постанови Пленуму від 20.05.2013 №7 «Про судове рішення в адміністративній справі» роз'яснив, що резолютивна частина рішення є завершальною і відображає результат вирішення справи адміністративної юрисдикції, а тому повинна містити чіткі та вичерпні висновки щодо всіх вимог, які були предметом позову, апеляційної чи касаційної скарги.

У разі визнання судом неправомірними дій чи бездіяльності відповідача суд може зобов'язати його вчинити чи утриматися від вчинення певних дій у спосіб, визначений чинним законодавством, яким може бути захищено/відновлено порушене право. Суд може ухвалити постанову про зобов'язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб'єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

Як зазначалося вище п.34 ч.1 ст.26 Закону №280/97-ВР передбачено, що питання регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

11.08.2011 позивачка звернулася до відповідача із заявою в якій просила внести зміни в Рішення №35 - в преамбулі покликання на вимоги Постанов №844 та №1112 не читати, ст.121 ЗК замінити на ст.124 цього ж Кодексу (а.с.12).

24.02.2012 Міська рада на пленарному засіданні розглядала проект рішення щодо внесення змін в Рішення №35 (питання порушене в заяві позивачки від 11.08.2011) та не прийняла позитивного рішення з цього питання, у зв'язку з тим, що проект рішення не набрав необхідної кількості голосів, рішення відхилено (а.с.13).

За таких обставин з огляду на відсутність відповідного рішення Міської ради щодо розгляду по суті вказаної заяви позивачки від 11.08.2010, суд першої інстанції вправі був розглядати по суті лише вимогу щодо бездіяльності відповідача по залишенню її без розгляду - зобов'язати відповідача розглянути цю заяву та прийняти відповідне рішення.

Натомість цей суд, ухваливши рішення про зобов'язання Міської ради прийняти рішення, яким внести конкретні, чітко визначені судовим рішенням, зміни в Рішення №35, перебрав на себе повноваження органів місцевого самоврядування та вийшов за межі своїх повноважень.

Позиція апеляційного суду в цій справі узгоджується з постановою Верховного Суду України від 21 травня 2013 року №21-87а13.

Додатково, як було встановлено вище, немає жодної правової необхідності для внесення відповідних змін до Рішення №35 - забезпечення права позивачки на одержання спірної земельної ділянки в оренду.

Порядок розподілу судових витрат, передбачений ст.94 КАС України. Так, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат (частини 1, 3, 6).

Керуючисьстаттями195, 196, 198, 200, 202, 205, 207, 254 КАС, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Калуського міськрайонного суд Івано-Франківської області від 10 вересня 2012 року в частині зобов'язання Калуської міської ради прийняти рішення, яким внести зміни в рішення від 02 грудня 2010 року №35 скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову в цій частині відмовити.

Постанову Калуського міськрайонного суд Івано-Франківської області від 10 вересня 2012 року в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з місцевого бюджету Калуської міської ради Івано-Франківської області в користь ОСОБА_2 16,09 гривень сплаченого судового збору.

В решті постанову Калуського міськрайонного суд Івано-Франківської області від 10 вересня 2012 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя О.Б. Заверуха

Суддя А.Р. Курилець

Повний текст виготовлений 22 травня 2015 року.