Справа № 2а-11545/11/1370
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2015-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2015 року Справа № 142744/11/9104

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Качмара В.Я., Курильця А.Р.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Буському районі Львівської області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2011 року у справі за позовом Управління Пенсійного фонду України в Буському районі Львівської області до відділу державної виконавчої служби Буського районного управління юстиції Львівської області про скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В:

24.10.2011 року Управління Пенсійного фонду України в Буському районі Львівської області звернулося до суду з позовом до відділу державної виконавчої служби Буського районного управління юстиції Львівської області, в якому просило скасувати постанову № 28254061 винесену 11.10.2011 року державним виконавцем відповідача про накладення штрафу на позивача в сумі 680, 00 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що постанова про накладення штрафу за невиконання рішення суду є незаконною, оскільки позивачем проведено нарахування підвищення до пенсії як дитині війни та передано пенсійну справу до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2011 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що позивачем не доведено тієї обставини, що при винесенні оскаржуваної постанови відбулося порушення його прав чи інтересів.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, Управління Пенсійного фонду України в Буському районі Львівської області подало апеляційну скаргу, в якій просило оскаржувану постанову скасувати та прийняти нову, якою адміністративний позов задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана постанова є незаконною та необґрунтованою, прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, і суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи.

У зв'язку з неприбуттям у судове засідання представників осіб, що беруть участь у справі, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки таку може бути вирішено на основі наявних у ній доказів (п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України із змінами і доповненнями, внесеними згідно із Законом України від 07.07.2010 року № 2453-VI), що є достатнім для розгляду даної справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідачем відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа від 10.08.2011 року № 2а-460, виданого Буським районним судом Львівської області про зобов'язання позивача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 підвищення до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком на підставі ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» за період з 22.05.2008 року по 31.12.2008 року, про що винесено відповідну постанову ВП № 28254061 від 18.08.2011 року. Позивачу надано строк для добровільного виконання рішення суду до 25.08.2011 року(а.с.7).

Вказане вище рішення у наданий державним виконавцем строк добровільно не виконано, у зв'язку з чим на позивача накладено штраф у розмірі 680, 00 грн., що підтверджується постановою про накладення штрафу від 11.10.2011 року ВП № 28254061(а.с.5).

Позивачем на виконання рішення суду надано розпорядження від 23.08.2011 року № 119183 про перерахунок пенсії ОСОБА_1, у зв'язку з чим позивач вважає постанову про накладення штрафу протиправною(а.с.8).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку регулюється Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XІV.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим законом, зокрема підлягають до виконання виконавчі листи, що видаються судами, накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії; державний виконавець здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

Cт. 30 вказаного Закону передбачає обов'язок державного виконавця щодо невідкладного початку примусового виконання, якщо боржник у встановлений державним виконавцем строк добровільно не виконав рішення.

Як слідує з матеріалів справи позивач є боржником у виконавчому провадженні, який зобов'язаний за рішенням суду нарахувати та виплатити ОСОБА_1 підвищення до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, здійснивши відповідний перерахунок з 22.05.2008 року по 30.12.2008 року, відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Твердження позивача про виконання рішення суду, що, на його думку, підтверджується прийняттям розпорядження від 23.08.2011 року № 119183 про перерахунок пенсії ОСОБА_1, колегія суддів вважає помилковим, оскільки станом на 25.08.2011 року кінцевий строк для добровільного виконання рішення суду, наданого відповідачем, позивачем нараховано, але не виплачено ОСОБА_1 підвищення до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком відповідно до рішення суду. А тому, позивач виконав рішення суду лише частково та з порушенням строку, встановленого відповідачем для його добровільного виконання. У зв'язку з викладеним, керуючись ст.ст. 5, 87 Закону України «Про виконавче провадження» відповідачем винесено постанову про накладення штрафу.

Відповідно до ч. 2 ст. 76 цього Закону, у разі невиконання без поважних причин цих вимог державний виконавець застосовує до боржника штрафні санкції чи інші заходи, передбачені законодавством, і призначає новий строк виконання. Якщо після цього, рішення не буде виконано і виконання може бути проведено без участі боржника, державний виконавець організовує виконання відповідно до повноважень, наданих йому законом, а на боржника державним виконавцем накладається штраф у сумі двократного розміру витрат на проведення виконавчих дій у порядку, встановленому частиною другою ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження».

Разом з тим, колегія суддів прийшла до висновку, що справа не підсудна окружному адміністративному суду з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Частиною 4 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, критеріями визначення юрисдикції судів щодо вирішення справ з приводу оскарження рішень дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення є юрисдикційна належність суду, який видав виконавчий документ, та статус позивача як сторони у виконавчому провадженні.

Згідно з ст. 8 Закону України "Про виконавче провадження" сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник.

Таким чином, до юрисдикції адміністративних судів належать усі справи з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби щодо виконання судових рішень на підставі виконавчих документів, виданих судами всіх юрисдикцій, за винятком тих, які видано загальними та господарськими судами у разі звернення до суду сторін відповідного виконавчого провадження чи їхніх представників.

У п. 9 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.12.2010 року № 3 "Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби" зазначено, що визначаючи предметну та територіальну підсудність справ з приводу рішень, дій або бездіяльності державної виконавчої служби, судам необхідно враховувати, що за приписами пункту 5 частини першої статті 18, частини шостої статті 181 КАС України адміністративні справи з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, передбачених пунктами 1 - 4 частини першої статті 18 цього Кодексу, розглядаються місцевим загальним судом як адміністративним судом, який видав виконавчий лист, незалежно від статусу позивача у виконавчому провадженні.

Справи з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконавчих документів, виданих цими судами в інших справах, крім передбачених п. п. 1-4 ч. 1 ст. 18 Кодексу адміністративного судочинства України, підлягають розгляду місцевими загальними судами як адміністративними судами, які видали виконавчий лист, у разі звернення сторін виконавчого провадження.

Таким чином, дана адміністративна справа предметно підсудна місцевому загальному суду як адміністративному, а не окружному адміністративному суду, справу розглянуто і вирішено неповноважним судом, що відповідно до п. 4 ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України є безумовною підставою для скасування оскаржуваної постанови суду першої інстанції і прийняття нової постанови.

За наведених обставин суд приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, оскільки прийняте з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198, 202, 205, 207, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Буському районі Львівської області задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2011 року у справі № 2а-11545/11/1370 - скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову Управління Пенсійного фонду України в Буському районі Львівської області відмовити повністю.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.Б. Заверуха

Судді В.Я. Качмар

А.Р. Курилець