Справа № 815/1068/15
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2015-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/1068/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого - Ступакової І.Г.

суддів - Бітова А.І.

- Милосердного М.М.

при секретарі - Римар Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2015 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 звернулась до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення №793-14 від 31 грудня 2014 року, яким відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2015 року адміністративний позов ОСОБА_2 задоволений частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 31 грудня 2014 року №793-14, яким ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов'язано Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 особою, яка потребує додаткового захисту. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Державної міграційної служби України ставиться питання про скасування судового рішення в зв'язку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги Державної міграційної служби України, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка м. Дербассія (Сирії), є громадянкою Сирії; за національністю курд; за віросповіданням мусульманка-суніт; за сімейним станом - одружена, має 4 дітей; має неповну вищу освіту.

У 2002 році позивачка була зарахована в Україні на хімічний факультет ОНУ ім. Мечнікова, в якому закінчила навчання на 3 курсі (2005 рік) через виїзд до Сирії. До України позивачка повернулася у 2008 році легально авіарейсом Алеппо (Сирія) - Одеса (Україна) на підставі національного паспорту НОМЕР_2 та приватної візи НОМЕР_1. В Україну позивачка приїхала до свого чоловіка, який проживає тут більше десяти років. 30 жовтня 2009 року вперше звернулася за захистом в Україні, в результаті чого рішенням ДКНР України від 27 січня 2009 року №42-09 їй було відмовлено у визнанні біженцем. За результатами судового оскарження позов залишений без розгляду через пропущений без поважної причини строк звернення до суду.

В обґрунтування свого другого звернення від 14 жовтня 2013 року позивачка зазначила, що в Україні в неї чоловік та четверо дітей, які навчаються в школі. Через події в Сирії їх сім'я не може повернутися на батьківщину, оскільки існує реальна загроза їх смертей через бойові події.

05 грудня 2014 року ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок по справі № ODS 2013OD0337, яким позивачці відмовлено у наданні статусу біженця та в наданні додаткової форми захисту, оскільки за результатами розгляду особової справи вбачається, що виїзд заявника обумовлений загальним станом країни в цілому, економічними проблемами, нестабільністю. Аналіз поданої до Управління інформації дає підстави вважати, що приїзд до України відбувся з метою покращення життєвих умов, прагнення заявника попасти до більш фінансово - стабільної країни. Звернення до Управління міграційної служби в Одеської області здійснилося за метою фактичної легалізації на території України.

31 грудня 2014 року ДМС України своїм рішенням №793-14 підтримала висновок ГУ ДМС України в Одеській області та відмовила громадянці Сирії ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 05 лютого 2015 року позивачкою отримано повідомлення №155 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Встановивши протиправність оскаржуваного рішення, що полягає у невідповідності висновків декларативним підходам до захисту прав осіб, які звертаються за захистом, невідповідності формам солідарності у теперішній кризовій ситуації країни походження позивачки, при відсутності у позивачки конвенційних ознак біженця, однак за наявності реальної загрози її життю в разі повернення до Сирії, суд першої інстанції дійшов до висновку щодо необхідності зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку із чим позов підлягає частковому задоволенню.

Колегія суддів частково погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Вирішуючи питання про наявність підстав для надання особі статусу біженця, чи статусу особи, яка потребує додаткового захисту, суду необхідно з'ясувати, чи має ця особа суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Оцінка таким побоюванням обов'язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Як зазначено в п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року №3 "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Відповідно до роз'яснень п.10 вказаної Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

Отже, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість побоювань позивачки щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення її до Сирії та при розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Судом першої інстанції при вирішенні справи було встановлено, що офіційною позицією УВКБ ООН державам-членам ООН рекомендовано, у зв'язку з проведенням постійних бойових дій у Сирії з березня 2011 року, які продовжуються і до тепер, ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до Сирії до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення (http://unhcr.org.ua/).

Відповідно до інформаційно-коммунікаційних порталів по Сирії, обидві сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення. Крім того, зафіксовано численні випадки позасудових страт, тортур та інших суттєвих порушень прав людини, що підтверджується зокрема пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН №66/253 від 03 серпня 2012 року "Ситуація в Сирійській Арабській Республіці" та п.1 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН №67/183 від 20 грудня 2012 року "Ситуація в Сирійській Арабській Республіці".

Згідно п.171 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН у справах біженців встановлено, якщо тип військової акції, в якій особа не бажає брати участь, засуджується міжнародним співтовариством як така, що суперечить елементарним правилам людської поведінки, покарання, передбачене за дезертирство або ухилення від призову, може з урахуванням всіх інших вимог визначення бути розцінено як переслідування.

Таким чином, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість побоювань позивачки щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення до Сирії, ситуація в якій докорінно змінилась під час її перебування в Україні.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відмовляючи ОСОБА_2 у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту, апелянтом не були враховані, всебічно розглянуті та об'єктивно оцінені відомості по ситуації в Сирії, а відтак висновок ГУ ДМС України в Одеській області №2013OD0337 від 05 грудня 2014 року, який не містив детального аналізу ситуації, що склалася в Сирії не відповідає вимогам ст. 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Окрім цього, приймаючи оскаржуване рішення, апелянтом не було враховано те, що у позивачки є четверо дітей, які проживають разом з нею, двоє з яких народжені на території України.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на аналіз останніх інформаційних матеріалів ЗМІ, які вказують на те, що військові дії направлені лише на знищення терористичних угрупувань та осередків "Аль-Каіди" з боку сирійських військових, що вказує на відсутність цілеспрямованого переслідування цивільного населення в Сирії, оскільки, як було вірно зазначено судом першої інстанції, 27 березня 2015 року заступником Генерального секретаря ООН з гуманітарних питань Валері Амос на засіданні Ради Безпеки ООН було зазначено, що ситуація в Сирії значно погіршилася, а саме в березні 2015 року більше 2 мільйонів жителів провінцій Алеппо та Даар навмисно позбавили води та електроенергії, а сторони конфлікту цілеспрямовано заважають доставці гуманітарних вантажів на підконтрольних їм територіях (http://www.un.org).

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що прийняте відповідачем рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно позивачки не відповідає міжнародним принципам, та підлягає скасуванню, а з урахуванням аналізу інформації про країну походження заявниці та знаходженні на її піклуванні чотирьох неповнолітніх дітей, двоє з яких є народженими на території України, суб'єктивні побоювання позивачки за себе та своїх дітей стати жертвою переслідувань, є цілком обґрунтованими.

В свою чергу, доводи апелянта про те, що суд не мав права приймати рішення про зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 особою, яка потребує додаткового захисту, колегія суддів вважає обґрунтованими, оскільки суд першої інстанції вийшов за межі наданих йому законом повноважень та вирішив питання (зобов'язав прийняти рішення про визнання позивачки особою, яка потребує додаткового захисту) які віднесені законом до виключної компетенції відповідача.

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони спростовуються матеріалами справи та обставинами, які були встановлені в ході судового розгляду справи.

З урахуванням наведеного, відповідно до п.4 ч.1 ст. 202 КАС України, колегія суддів вважає необхідним скасувати постанову суду першої інстанції та винести нову, якою адміністративний позов ОСОБА_2 задовольнити частково, скасувати рішення Державної міграційної служби України від 31 грудня 2014 року №793-14, яким ОСОБА_2 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути питання щодо визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Керуючись ст.ст. 195, 196, п.3 ч.1 ст. 198, п.4 ч.1 ст. 202, ч.2 ст. 205, ст. 207, ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити частково.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2015 року скасувати.

Прийняти по справі нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення - задовольнити частково.

Скасувати рішення Державної міграційної служби України від 31 грудня 2014 року №793-14, яким ОСОБА_2 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути питання щодо визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлений 27 травня 2015 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

М.М. Милосердний