Справа № 2а-17946/10/1270
Суддя: Усенко Є.А.
Дата ухвалення: 2015-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2015 року м. Київ К/9991/78384/12

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача:Усенко Є.А.,
суддів: Веденяпіна О.А., Зайцева М.П.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні

касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.09.2012

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 20.11.2012

у справі № 2а-17946/10/2670 Окружного адміністративного суду м. Києва

за позовом Фізичної особи-підприємця (СПД) ОСОБА_4

до Державної податкової інспекції у Святошинському районі м. Києва (ДПІ)

про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.09.2012, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.11.2012, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі СПД ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення з підстав порушення судами норм матеріального права та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов.

Відповідач не реалізував своє процесуальне право подання заперечення проти касаційної скарги.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Фактичною підставою для донарахування у податковому обліку позивача сум податкового зобов'язання із податку з доходів фізичних осіб, податку на додану вартість та застосування штрафних (фінансових) санкцій згідно з податковими повідомленнями- рішеннями, з приводу правомірності яких виник спір, стали висновки контролюючого органу, викладені в акті перевірки від 28.10.2010 № 852/17-40/НОМЕР_1. Згідно з цими висновками позивач порушив норми ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» (Декрет № 13-92), підпункту «а» пункту 19.1 ст.19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» (Закон № 889-IV), підпункту 7.4.3 пункту 7.4, підпункту 7.7.1 пункту 7.7 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (Закон № 168/97-ВР). Ці порушення пов'язані з тим, що позивач завищив витрати за період з 01.07.2009 по 30.06.2010 на 227185,80 грн. в наслідок включення до їх складу витрат, не пов'язаних із отриманим доходом, а саме: на купівлю скетч-карт, ваучера, сплату процентів по кредиту, отриманому на фізичну особу; не зменшення витрат на суму повернення плати за оренду приміщення, що призвело до заниження податку з доходів фізичних осіб на 33695,83 грн. за період з 01.07.2009 по 30.06.2010; позивач завищив податковий кредит на загальну суму 1318,00 грн. у податковому обліку за липень 2009 року - червень 2010 року за операціями з придбання скетч-карток, що призвело до заниження податкового зобов'язання з податку на додану вартість на таку ж суму.

За наслідками перевірки ДПІ прийняті податкові повідомлення-рішення від 08.11.2010: № /0 - про визначення податкового зобов'язання із податку з доходів фізичних осіб у сумі 33695,83 грн. за основним платежем; № /0 - про визначення податкового зобов'язання із податку на додану вартість у сумі 1959,00 грн., у т.ч.: 1318,00 грн. за основним платежем та 641,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Частиною 2 ст. 13 Декрету № 13-92 визначено, що оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) i документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу. Якщо ці витрати не можуть бути підтверджені документально, то вони враховуються податковими органами при проведенні остаточних розрахунків за нормами, визначеними Головною державною податковою інспекцією України за погодженням з Міністерством економіки України та Державним комітетом України по сприянню малим підприємствам та підприємництву.

До складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно з Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств» (частина 3 цієї статті).

За визначенням пункту 1.32 ст. 1 Закону № 334/94-ВР (втратив чинність з 1 січня 2011 року у зв'язку з набранням чинності Податковим кодексом України) господарська діяльність - будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою. Під безпосередньою участю слід розуміти зазначену діяльність особи через свої постійні представництва, філіали, відділення, інші відокремлені підрозділи, а також через довірену особу, агента або будь-яку іншу особу, яка діє від імені та на користь першої особи.

Відповідно до пункту 5.1 ст.5 Закону № 334/94-ВР валові витрати виробництва та обігу - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 цієї ж статті встановлено, що до складу валових витрат включаються: суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

У відповідності до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 ст. 7 № 168/97-ВР (втратив чинність з 1 січня 2011 року у зв'язку з набранням чинності Податковим кодексом України) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Системний аналіз наведених норм свідчить, що підставою, яка дає право платнику податку віднести витрати на придбання товарів (послуг) до складу валових витрат, а суми податку на додану вартість до складу податкового кредиту відповідних податкових періодів, є зв`язок таких витрат із його (платника податку) господарською діяльністю.

Суди попередніх інстанцій з огляду на відсутність у позивача будь-яких документів на підтвердження зв'язку витрат на оплату скретч-карток, ваучерів на оплату послуг мобільного зв'язку та оплату відсотків за користування кредитними коштами, отриманими позивачем за кредитним договором як фізичною особою, а не як підприємцем, із його підприємницькою діяльністю, зробили обґрунтований та юридично правильний висновок про правомірне зменшення ДПІ у податковому обліку позивача сум витрат на 227185,80 грн. та податкового кредиту на 1318,00 грн.

Висновок судів попередніх інстанцій щодо обов'язку позивача здійснити корегування витрат за операціями з повернення грошових коштів, сплачених за операціями з оренди приміщення, у тому податковому періодів, в якому таке повернення відбулось відповідає правильному застосуванню норми частини 2 ст. 13 Декрету № 13-92, якою ознакою витрат для податкового обліку суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи визначено безпосередній зв'язок із задекларованим доходом, та пункту 5.10 ст. 5 Закону № 334/94-ВР.

Відповідно до цього пункту у разі коли після продажу товарів (робіт, послуг) здійснюється будь-яка зміна суми компенсації їх вартості, включаючи перерахунок у випадках повернення проданих товарів чи права власності на такі товари (результати робіт, послуг) продавцю, платник податку - продавець та платник податку - покупець здійснюють відповідний перерахунок валових доходів або валових витрат (балансової вартості основних фондів) у звітному періоді, в якому сталася така зміна суми компенсації.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, а відтак відсутні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст. ст. 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, Вищий адміністративний суд України

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.09.2012 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 20.11.2012 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути переглянута Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: підписЄ.А. Усенко
Судді: підписО.А. Веденяпін
підписМ.П. Зайцев