Справа № 2а-4223/09/2370
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2015-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" травня 2015 р. м. Київ К/800/38158/13

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів Голубєвої Г.К.

Цвіркуна Ю.І.

за участю секретаря Ковтун О.С.

представника позивача Андрусяка В.П.

представника відповідача Миронова Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Птахофабрика Перше Травня»

на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 20.10.2009

та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 09.07.2013

у справі № 2а-4223/09/2370

за позовом Відкритого акціонерного товариства «Птахофабрика Перше Травня»

до Державної податкової інспекції в Черкаському районі Головного управління Міндоходів у Черкаській області

про скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Подано позов про скасування податкових повідомлень-рішень ДПІ у Черкаському районі Черкаської області: від 05.09.2008 № /0, від 14.10.2008 № , від 31.12.2008 № /2 та від 06.03.2009 № /3 про визначення податкового зобов'язання з податку на прибуток в сумі 277578,00 грн.; від 05.09.2008 № /0, від 14.10.2008 № /1, від 31.12.2008 № /2 та від 06.03.2009 № /3 про визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 84804,00 грн.; від 05.09.2008 № /0, від 14.10.2008 № /1, від 31.12.2008 № /2 та від 06.03.2009 № /3 про визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 5000,00 грн.; від 05.09.2008 № /0, від 14.10.2008 № 11, від 31.12.2008 № /2 та від 06.03.2009 № /3 про визначення податкового зобов'язання зі збору за забруднення навколишнього природного середовища в сумі 347669,31 грн. основного платежу та в сумі 173834,65 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 20.10.2009 в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 21.09.2010 постанову суду першої інстанції скасовано, позов задоволено повністю.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25.02.2013 (№ К-32909/10) постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 21.09.2010 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до цього самого суду.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.07.2013 постанову суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про скасування податкових повідомлень-рішень від 05.09.2008 № /0, від 14.10.2008 № /1, від 31.12.2008 № /2, від 06.03.2009 № /3 про визначення податкового зобов'язання з податку на прибуток в загальній сумі 277578,00 грн. скасовано та ухвалено в цій частині нову постанову про часткове задоволення позову. Скасовано податкові повідомлення-рішення ДПІ у Черкаському районі Черкаської області від 05.09.2008 № /0, від 14.10.2008 № /1, від 31.12.2008 № /2, від 06.03.2009 № /3 в частині визначення податкового зобов'язання з податку на прибуток в загальній сумі 19103,01 грн., в т.ч. 6367,67 грн. основного платежу та в сумі 12735,34 грн. штрафних (фінансових) санкцій. У решті постанову суду першої інстанції залишено без змін.

ВАТ «Птахофабрика Перше Травня» подало касаційну скаргу на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 20.10.2009 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 09.07.2013, в якій просить скасувати вказані судові рішення в частині відмови в задоволенні позову та прийняти нову постанову про задоволення позову повністю. Вважає, що оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні позову ухвалені судами з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 55 КАС України судом касаційної інстанції здійснено заміну відповідача у справі - Державної податкової інспекції у Черкаському районі Черкаської області його правонаступником - Державною податковою інспекцією в Черкаському районі Головного управління Міндоходів у Черкаській області.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено такі обставини.

ДПІ у Черкаському районі Черкаської області проведена виїзна планова перевірка ВАТ «Птахофабрика «Перше Травня» з питань дотримання податкового та іншого законодавства за період з 01.07.2005 по 31.03.2008, за результатами якої складено акт від 27.08.2008 № 242/23-008/00851246. На підставі цього акта складено оспорювані податкові повідомлення-рішення.

І. Підставою для визначення позивачу за податковим повідомленням-рішенням від 05.09.2008 № /0 та складеними за результатами адміністративного оскарження податковими повідомленнями-рішеннями від 14.10.2008 № /1, від 31.12.2008 № /2 та від 06.03.2009 № /3 податкового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 5000,00 грн. основного платежу слугували висновки перевірки про порушення позивачем вимог п. 11.21 ст. 11 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168, п. 12 Порядку нарахування, виплат і використання коштів, спрямованих для виплати дотацій сільськогосподарським товаровиробникам за поставлені ними переробним підприємствам молоко та м'ясо в живій вазі, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1999 № 805.

Згідно з висновками перевірки порушення цих норм законодавства полягало в нецільовому використанні позивачем коштів в сумі 5000 грн., а саме: в травні 2006 року з окремого рахунку позивач перерахував кошти за придбані засоби захисту рослин, які використовуються при вирощуванні зернових культур (пшениці) та для виготовлення кормів для птиці, тоді як повинен був спрямувати кошти на підтримку власного виробництва тваринницької продукції та продукції птахівництва.

При перевірці правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, правової оцінки встановлених судами обставин в цій частині суд касаційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до вимог абзаців 2, 3 п. 11.21 ст. 11 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (дію пункту 11.21 статті 11 продовжено до 01.01.2007 згідно із Законом України від 18.10.2005 № 2987-IV) (далі - Закон № 168/97-ВР) сума податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету сільськогосподарськими підприємствами усіх форм власності за реалізовані ними молоко, худобу, птицю, вовну, а також за молочну продукцію та м'ясопродукти, вироблені у власних переробних цехах, повністю залишається у розпорядженні цих сільськогосподарських підприємств і спрямовується на підтримку власного виробництва тваринницької продукції та продукції птахівництва. Порядок нарахування і використання зазначених коштів встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абз. 9 п. 15 «Порядку нарахування, виплат і використання коштів, спрямованих для виплати дотацій сільськогосподарським товаровиробникам за продані ними переробним підприємствам молоко та м'ясо в живій вазі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1999 № 805 (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), кошти, перераховані сільськогосподарськими підприємствами на окремий рахунок, використовуються ними на підтримку власного виробництва продукції тваринництва та птахівництва. У разі нецільового використання цих коштів вони стягуються до державного бюджету відповідно до законодавства.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач згідно з платіжним дорученням від 29.05.2006 № 1530 зі спеціального рахунку перерахував 5000,00 грн. за придбані засоби захисту рослин, які можуть бути використані для виробництва продукції рослинництва власного виробництва, а не для виробництва продукції птахівництва. Окрім птахівництва позивач здійснює операції з виробництва та продажу комбікормів стороннім організаціям та населенню, а також операції з продажу продукції рослинництва власного виробництва.

Таким чином, перераховані позивачем на окремий рахунок кошти використані позивачем не на підтримку власного виробництва продукції птахівництва, як вимагає п. 11.21 ст. 11 Закону № 168/97-ВР. Тому, позивачем допущено нецільове використання цих коштів.

Враховуючи наведене, суди дійшли правильних висновків про правомірність визначення позивачу за податковими повідомленнями-рішеннями від 05.09.2008 № /0, від 14.10.2008 № /1, від 31.12.2008 № /2 та від 06.03.2009 № /3 податкового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 5000,00 грн. основного платежу.

Щодо позиції позивача про те, що визначена у податковому повідомленні-рішенні, у зв'язку з нецільовим використанням сільськогосподарським підприємством податку на додану вартість, сума не є сумою податкового зобов'язання, суд касаційної інстанції зазначає, що зазначені кошти є податковим зобов'язанням, оскільки складаються з податку на додану вартість, особливості справляння якого для сільськогосподарських підприємств визначено п. 11.21 ст. 11 Закону № 168/97-ВР. Невиконання такого податкового зобов'язання тягне наслідки, передбачені цим законом та прийнятим на підставі нього нормативно-правовим актом Кабінету Міністрів України.

Наведена позиція узгоджується з викладеною Верховним Судом України правою позицією у постанові від 08.10.2013 у справі № 21-239а13 за позовом Прилуцької ОДПІ Чернігівської області до ЗАТ «Маслозавод «Прилуки» про стягнення податкового боргу. Правовідносини в цій справі також виникли у зв'язку із поширенням на операції, що є об'єктом оподаткування податком на додану вартість, спеціального режиму оподаткування, що не передбачає сплату податку на додану вартість до бюджету, а передбачає акумулювання коштів з такого податку для використання на визначені в законі цілі.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції не знайшов підстав для задоволення касаційної скарги позивача та залишає оскаржувані судові рішення в цій частині без змін.

ІІ. Судами встановлено, що ВАТ «Птахофабрика «Перше Травня» є сільськогосподарським підприємством, сільськогосподарським товаровиробником і подає загальну декларацію з податку на додану вартість, спеціальну декларацію сільськогосподарського підприємства, яка складається за наслідками здійснення операцій, передбачених у п. 11.21 ст. 11 Закону 168/97-ВР (за результатами операцій із продажу м'яса птиці (крім продажу молока та м'яса в живій вазі переробним підприємствам), а також молочної продукції та м'ясопродуктів, вироблених у власних переробних цехах (далі - декларація № 1), а також спеціальну декларацію сільськогосподарського товаровиробника, яка складається за наслідками здійснення операцій, передбачених у п. 11.29 Закону № 168/97-ВР (за результатами продажу товарів (робіт, послуг) власного виробництва, включаючи продукцію, виготовлену на давальницьких умовах із власної сільськогосподарської сировини, за винятком операцій з продажу переробним підприємствам молока та м'яса живою вагою) (далі - декларація № 2).

Підставою для визначення позивачу за податковим повідомленням-рішенням від 14.10.2008 № /1 та складеними за результатами адміністративного оскарження податковими повідомленнями-рішеннями від 31.12.2008 № /2 та від 06.03.2009 № /3 податкового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 84804,00 грн. основного платежу слугували висновки перевірки про порушення вимог п.п. 7.4.1, п.п. 7.4.3, п.п. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7, п. 11.29 ст. 11 Закону № 168/97-ВР, п. 4 Порядку акумуляції та використання коштів, які нараховуються сільськогосподарськими товаровиробниками - платниками податку на додану вартість щодо операцій з продажу товарів (робіт, послуг) власного виробництва, включаючи продукцію (крім підакцизних товарів), виготовлену на давальницьких умовах із власної сільськогосподарської сировини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.02.1999 № 271 на виконання вимог п. 11.29 ст. 11 Закону № 168/97-ВР.

Згідно з актом перевірки порушення цих норм законодавства полягало у нецільовому використанні коштів, що виразилось у неперерахуванні податку на додану вартість в сумі 84804 грн. з поточного рахунку на спеціальний рахунок, як того вимагає п. 4 Порядку акумуляції та використання коштів, які нараховуються сільськогосподарськими товаровиробниками - платниками податку на додану вартість щодо операцій з продажу товарів (робіт, послуг) власного виробництва, включаючи продукцію (крім підакцизних товарів), виготовлену на давальницьких умовах із власної сільськогосподарської сировини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.02.1999 № 271.

За позицією податкового органу таке порушення було зумовлено неправомірним декларуванням у спеціальній декларації з податку на додану вартість № 2, яка складається за результатами операцій із продажу товарів (робіт, послуг) власного виробництва, включаючи продукцію, виготовлену на давальницьких умовах із власної сільськогосподарської сировини, за винятком продажу переробним підприємствам молока та м'яса живою вагою, на які (операції) поширюється спеціальний режим визначений в п. 11.29 ст. 11 Закону № 168/97-ВР, податкового кредиту з податку на додану вартість за січень 2006 року в сумі 47758 грн. та за червень 2006 року в сумі 37046 грн., сплаченого позивачем митним органам, у зв'язку з придбанням імпортованого обладнання для переробки м'яса птиці.

На думку податкового органу, позивач повинен був декларувати податковий кредит у спеціальній декларації № 1, яка складається за результатами операцій із продажу м'яса птиці (крім продажу молока та м'яса в живій вазі переробним підприємствам), а також молочної продукції та м'ясопродуктів, вироблених у власних переробних цехах, на які поширюється спеціальний режим визначений п. 11.21 ст. 11 № 168/97-ВР та вимоги Порядку нарахування, виплат і використання коштів, спрямованих для виплати дотацій сільськогосподарським товаровиробникам за поставлені ними переробним підприємствам молоко та м'ясо в живій вазі, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1999 № 805), оскільки придбання такого обладнання здійснено у зв'язку з переробкою м'яса птиці.

При перевірці правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, правової оцінки встановлених судами обставин в цій частині суд касаційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до вимог абзаців 2, 3 п. 11.21 ст. 11 Закону № 168/97-ВР (дію пункту 11.21 статті 11 продовжено до 01.01.2007 згідно із Законом України від 18.10.2005 № 2987-IV) (далі - Закон № 168/97-ВР) сума податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету сільськогосподарськими підприємствами усіх форм власності за реалізовані ними молоко, худобу, птицю, вовну, а також за молочну продукцію та м'ясопродукти, вироблені у власних переробних цехах, повністю залишається у розпорядженні цих сільськогосподарських підприємств і спрямовується на підтримку власного виробництва тваринницької продукції та продукції птахівництва.

Порядок нарахування і використання зазначених коштів встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абзаців 1, 2, 4 п.11.29. ст. 11 Закону № 168/97-ВР (дію п. 11.29 ст. 11 продовжено до 01.01.2007 згідно із Законом України від 18.10.2005 № 2987-IV) дію пункту 7.7 статті 7, пунктів 10.1 і 10.2 статті 10 цього Закону в частині сплати до бюджету податку на додану вартість щодо операцій з поставки товарів (робіт, послуг) власного виробництва, включаючи продукцію (крім підакцизних товарів), виготовлену на давальницьких умовах із власної сільськогосподарської сировини, за винятком операцій з поставки переробним підприємствам молока та м'яса живою вагою, що здійснюються сільськогосподарськими товаровиробниками незалежно від організаційно-правової форми та форми власності, в яких сума, одержана від поставки сільськогосподарської продукції власного виробництва та продуктів її переробки за попередній звітний (податковий) рік, становить не менше 50 відсотків загальної суми валового доходу підприємства.

Зазначені кошти залишаються в розпорядженні сільськогосподарських товаровиробників і використовуються ними на придбання матеріально-технічних ресурсів виробничого призначення. У разі нецільового використання акумульованих коштів вони стягуються до Державного бюджету України в безспірному порядку.

Порядок акумуляції та використання зазначених коштів визначається Кабінетом Міністрів України.

Абзацом 2 пункту 4 Порядку акумуляції та використання коштів, які нараховуються сільськогосподарськими товаровиробниками - платниками податку на додану вартість щодо операцій з продажу товарів (робіт, послуг) власного виробництва, включаючи продукцію (крім підакцизних товарів), виготовлену на давальницьких умовах із власної сільськогосподарської сировини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.02.1999 № 271 (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) (далі - Порядок № 271), на порушення якого позивачем вказує податковий орган, передбачено, що залишок податкових зобов'язань відповідно до декларації з податку на додану вартість з реалізованої продукції, товарів (робіт, послуг) власного виробництва, включаючи продукцію (крім підакцизних товарів), виготовлену на давальницьких умовах із власної сільськогосподарської сировини, тобто різниця між сумою податку на додану вартість, одержаною сільськогосподарськими товаровиробниками від покупців, та сумою податку на додану вартість, сплаченою ними постачальникам, перераховується сільськогосподарськими товаровиробниками з поточного рахунка на окремий рахунок у терміни, передбачені для перерахування суми податку на додану вартість до бюджету. Не перераховані на окремий рахунок зазначені кошти вважаються такими, що використовуються не за цільовим призначенням, і підлягають стягненню до державного бюджету у безспірному порядку.

Відповідно до абзацу 4 пункту 1.2 розділу 1 «Загальні положення» Порядку заповнення та подання податкової декларації з податку на додану вартість, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 30.05.1997 № 166, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 09.07.1997 за № 250/2054 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), платники податку, в яких згідно із чинним законодавством (пункти 11.21, 11.29 Закону № 168/97-ВР) суми ПДВ повністю залишаються в розпорядженні для цільового використання, подають податкову декларацію з ПДВ (скорочену). До такої податкової декларації включаються лише ті операції, що стосуються спеціальних режимів, установлених зазначеними пунктами.

Як правильно встановлено судами попередніх інстанцій, позивачем згідно з вантажно-митною декларацією від 24.01.206 № 902000001/6/000447 імпортовано обладнання для переробки м'яса птиці. Сплачений митним органам при імпорті обладнання податок на додану вартість включено до складу податкового кредиту в спеціальній декларації сільськогосподарського товаровиробника № 2 (в якій декларуються операції, передбачені п. 11.29 ст. 11 Закону № 168/97-ВР), тоді як операція з імпорту обладнання для переробки м'яса птиці стосується спеціального режиму, передбаченого п. 11.21 Закону № 168/97-ВР і підлягає декларуванню в спеціальній декларації сільськогосподарського підприємства № 1, оскільки придбане обладнання пов'язане з продукцією птахівництва, виробленою у власних переробних цехах.

Вказані вище обставини свідчать про завищення позивачем податкового кредиту в загальній сумі 84804 грн. за операціями з придбання позивачем обладнання для переробки м'яса птиці в спеціальній податковій декларації сільськогосподарського товаровиробника № 2 (п. 11.29 ст. 11 Закону № 168/97-ВР). У результаті завищення податкового кредиту позивачем занижено залишок податкових зобов'язань в сумі 84804 грн. відповідно до цієї декларації, який згідно з вимогами п. 4 Порядку № 271 є різницею між сумою податку на додану вартість, одержаною сільськогосподарським товаровиробником від покупців, та сумою податку на додану вартість, сплаченою ними постачальникам, та який мав бути перерахованим позивачем з поточного рахунка на окремий рахунок у терміни, передбачені для перерахування суми податку на додану вартість до бюджету.

Не перераховані на окремий рахунок зазначені кошти в сумі 84804 грн. згідно з вимогами п. 4 Порядку № 271 вважаються такими, що використовуються не за цільовим призначенням, і підлягають стягненню до державного бюджету у безспірному порядку.

Враховуючи наведене, висновки судів про правомірне визначення позивачу за податковим повідомленням-рішенням від 14.10.2008 № /1, від 31.12.2008 № /2 та від 06.03.2009 № /3 податкового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 84804,00 грн. суд касаційної інстанції знаходить правильними.

Суд касаційної інстанції не може погодитись з позицією позивача про те, що визначена у податковому повідомленні-рішенні, у зв'язку з нецільовим використанням сільськогосподарським товаровиробником податку на додану вартість, сума не є сумою податкового зобов'язання. Зазначені кошти є податковим зобов'язанням, оскільки складаються з податку на додану вартість, особливості справляння якого для сільськогосподарських товаровиробників визначено п. 11.29 ст. 11 Закону № 168/97-ВР. Невиконання такого податкового зобов'язання тягне наслідки, передбачені цим законом та прийнятим на підставі нього нормативно-правовим актом Кабінету Міністрів України.

Наведена позиція узгоджується з викладеною Верховним Судом України правою позицією у постанові від 08.10.2013 у справі № 21-239а13 за позовом Прилуцької ОДПІ Чернігівської області до ЗАТ «Маслозавод «Прилуки» про стягнення податкового боргу. Правовідносини в цій справі також виникли у зв'язку із поширенням на операції, що є об'єктом оподаткування податком на додану вартість, спеціального режиму оподаткування, що не передбачає сплату податку на додану вартість до бюджету, а передбачає акумулювання коштів з такого податку для використання на визначені в законі цілі.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції не знайшов підстав для задоволення касаційної скарги позивача та залишає оскаржувані судові рішення в цій частині без змін.

ІІІ. Судами попередніх інстанцій встановлено, що підставою для визначення позивачу за податковим повідомленням-рішенням від 05.09.2008 № /0 та складеними за результатами адміністративного оскарження податковими повідомленнями-рішеннями від 14.10.2008 № 00712301/1, від 31.12.2008 № /2 та від 06.03.2009 № /3 податкового зобов'язання з податку на прибуток в загальній сумі 277578,00 грн., в т.ч. в сумі 92526 грн. основного платежу та в сумі 185052 грн. штрафних (фінансових) санкцій, застосованих на підставі п.п. 17.1.9 п. 17.1 ст. 17 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21.12.2000 № 2181-ІІІ, слугували висновки перевірки про порушення вимог п. 13.2 та п. 13.5 ст. 13 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР.

Порушення вимог п. 13.2 та п. 13.5 ст. 13 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» полягали у тому, що позивач при здійсненні на користь нерезидентів виплат з доходів з джерелом їх походження з України, отриманих такими нерезидентами від провадження господарської діяльності, не утримав податок з таких доходів та не сплатив до бюджету під час таких виплат.

1. Порушення вимог п. 13.5 ст. 13 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (далі - Закон № 334/94-ВР) згідно з висновками перевірки полягало в тому, що позивач при здійсненні сплати у липні та серпні 2006 року на користь нерезидента суми фрахту, що сплачується за договорами фрахту (договори на перевезення автомобільним транспортом від 20.07.2006 № 20/07, від 08.08.2006 № 08/08 та від 14.08.2006 № 14/08 з фірмою «KAMERTON» (Нідерланди)), не оподатковував за ставкою 6 відсотків у джерела виплати таких доходів за рахунок цих доходів.

2. Порушення вимог п. 13.2 ст. 13 Закону № 334/94-ВР згідно з висновками перевірки полягало в тому, що позивач під час виплати на користь ряду нерезидентів доходів з джерелом його походження з України від провадження господарської діяльності, а саме: доход від послуг типу «інжиніринг», передбачений п.п. «в» п. 13.1 ст. 13 Закону № 334/94-ВР, не утримав податок з такого доходу за ставкою у розмірі 15 відсотків від його суми та за його рахунок.

Доход типу «інжиніринг» виплачено нерезидентам:

- фірмі «Agrovo Handelsgesselschaft MBH» (Австрія) на підставі договору від 28.10.2005 № 200; кошти в сумі 48000,00 Євро (289255,92 грн.) перераховувались згідно платіжного документу від 07.11.2005 року №11;

- фірмі «Tecno Poultry Equipment S.r.l» (Італія) на підставі договору від 27.10.2005 №210; кошти в сумі 48000,00 Євро (285133,12 грн.) перераховувались згідно платіжного документу від 28.11.2005 року №013-1;

- фірмі «VAN Aarssen International B.V.» (Нідерланди) на підставі договору від 15.06.2006 №15-06-06; кошти перераховані відповідно до платіжного документу від 19.06.2006 року №004-23 в сумі 5000,00 Євро (31943,78 грн.).

При перевірці правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, правової оцінки встановлених судами обставин при вирішенні справи в цій частині суд касаційної інстанції виходить з такого.

Згідно з п. 16.13 ст. 16 Закону «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (далі - Закон № 334/94-ВР) відповідальність за утримання та перерахування до бюджету податку, зазначеного у ст. 13 цього Закону, несуть платники податку, які провадять відповідні виплати. Перерахування податків, зазначених у ст. 13 Закону № 334/94-ВР, здійснюється до/або разом із здійсненням таких виплат.

Відповідно до вимог абз. 1 п. 13.1. ст. 13 Закону № 334/94-ВР будь-які доходи, отримані нерезидентом із джерелом їх походження з України, від провадження господарської діяльності (у тому числі на рахунки нерезидента, що ведуться в гривнях) оподатковуються у порядку і за ставками, визначеними цією статтею.

Відповідно до п.п. «в» п. п. 13.1. ст. 13 Закону № 334/94-ВР для цілей цієї статті під доходами, отриманими нерезидентом із джерелом їх походження з України, слід розуміти роялті, фрахту та доходи від послуг типу «інжиніринг».

Пунктом 13.2 ст. 13 Закону № 334/94-ВР встановлено, що резидент або постійне представництво нерезидента, що здійснює на користь нерезидента або уповноваженої ним особи будь-яку виплату з доходу з джерелом його походження з України, отриманого таким нерезидентом від провадження господарської діяльності (у тому числі на рахунки нерезидента, що ведуться у гривнях), крім доходів, зазначених у пунктах 13.3- 13.6 ст. 13, зобов'язані утримувати податок з таких доходів, зазначених у п. 13.1 цієї статті, за ставкою 15 % від їх суми та за їх рахунок, який сплачується до бюджету під час такої виплати, якщо інше не передбачено нормами міжнародних угод, які набрали чинності.

Відповідно до п. 13.5. ст. 13 Закону № 334/94-ВР сума фрахту, що сплачується резидентом нерезиденту за договорами фрахту, оподатковується за ставкою 6 відсотків у джерела виплати таких доходів за рахунок цих доходів.

При цьому:

базою для оподаткування є базова ставка такого фрахту;

особами, уповноваженими стягувати цей податок та вносити його до бюджету, є резидент, який виплачує такі доходи, незалежно від того, чи є він платником цього податку чи ні, а також чи є він суб'єктом спрощеного оподаткування чи ні.

Таким чином, п. 13.5. ст. 13 Закону № 334/94-ВР прямо передбачає, що особами, уповноваженими стягувати цей податок та вносити його до бюджету, є резидент, який виплачує такі доходи, незалежно від того, чи є він платником цього податку чи ні, а також чи є він суб'єктом спрощеного оподаткування чи ні.

При цьому резидент, на якого законом покладено обов'язок при виплаті доходів нерезидентові стягувати цей податок та вносити його до бюджету, фактично прирівнюється до платника податку і має права та виконує обов'язки, встановлені Законом № 334/94-ВР для платників податків.

Суд касаційної інстанції не може погодитися з позицією позивача про те, що дія п. 13.5 ст. 13 Закону № 334/94-ВР не поширюється на операції з виплати фрахту нерезиденту сільськогосподарським товаровиробником. Така позиція позивача обґрунтовується тим, що частиною четвертою статті 9 Закону України «Про фіксований сільськогосподарський податок» від 17.12.1998 № 320-XIV (далі - Закон № 320-XIV) зупинено для сільськогосподарських товаровиробників - платників фіксованого сільськогосподарського податку дію Закону № 334/94-ВР, за винятком пунктів 7.7, 7.8 і 13.1, 13.2, 13.6, 13.7 та 13.8.

Колізію між п. 13.5 Закону № 334/94-ВР та ч. 4 ст. 9 Закону № 320-XIV слід вирішувати з урахуванням такого.

У разі якщо норми нормативних актів рівної юридичної сили містять різні моделі правового регулювання, перевагу при застосуванні слід надавати тій нормі, яка регулює вужче коло суспільних відносин, тобто є спеціальною.

Частину четверту статті 9 Закону № 320-XIV щодо правовідносин з приводу реалізації прав і обов'язків в яких виник спір слід вважати загальною. Перевагу ж мають спеціальні норми. Такими є норми Закону № 334/94-ВР, а саме: п. 13.5 ст. 13, які регулюють вузьке коло суспільних відносин (відносини, що виникають у сфері оподаткування виплаченого нерезиденту фрахту).

Окрім того, за правилом дії законів в часі положення закону застосовуються за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

А відтак, прийнятий пізніше Закон України від 24.12.2002 № 349-IV (набрав чинності з 01.01.2003), яким п. 13.5 ст. 13 Закону № 334/94-ВР викладено в редакції, згідно з якою особами, уповноваженими стягувати податок та вносити його до бюджету, є резидент, який виплачує фрахт нерезиденту, незалежно від того, чи є він платником цього податку чи ні, а також чи є він суб'єктом спрощеного оподаткування чи ні, має пріоритет в застосуванні до правовідносин, що підпадають під його регулювання, над ч. 4 ст. 9 Закону № 320-XIV.

Суд апеляційної інстанції, надаючи оцінку позиції позивача про те, що на нього не поширюється дія п. 13.5 Закону № 334/94-ВР, оскільки вона зупинена ч. 4 ст. 9 Закону № 320-XIV, вказав, що Закон № 320-XIV відповідно до його п. 1 ст. 9 діяв до 01.01.2004, а відтак, на момент вчинення операцій з виплати позивачем нерезиденту фрахту не діяв. Проте така позиція є помилковою, оскільки суд не врахував, що згідно із Законом України від 19.06.2003 № 974-IV п. 1 ст. 9 Закону № 320-XIV було викладено в редакції, за якою цей закон діє до 31.12.2009.

Разом з тим неправильне застосування судом апеляційної інстанції п. 1 ст. 9 Закону № 320-XIV не вплинуло на правильність вирішення справи.

Так, п. 18.1. ст. 18 Закону № 334/94-ВР передбачено: якщо міжнародним договором, ратифікованим Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені цим Законом, застосовуються норми міжнародного договору.

Між Україною і Королівством Нідерландів 24.10.1995 підписано конвенцію про уникнення подвійного оподаткування та попередження податкових ухилень стосовно податків на доходи і майно, ратифіковану Україною 12.07.1996, яка набрала для України чинності 02.11.1996.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Конвенції прибуток підприємства Договірної Держави оподатковується лише у цій Державі, якщо тільки це підприємство не здійснює комерційну діяльність у другій Договірній Державі через розташоване там постійне представництво. Якщо підприємство здійснює комерційну діяльність таким чином, то прибуток підприємства оподатковується в другій Державі, але тільки в тій частині, яка стосується цього постійного представництва.

З метою вдосконалення процедури адміністрування оподаткування доходів нерезидентів із джерелом їх походження з України згідно з міжнародними договорами України про уникнення подвійного оподаткування, які набрали чинності в установленому порядку, та відповідно до статей 13 і 14 Закону України «Про міжнародні договори України» Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 06.05.2001 № 470 «Про затвердження Порядку звільнення (зменшення) від оподаткування доходів із джерелом їх походження з України згідно з міжнародними договорами України про уникнення подвійного оподаткування» (далі - Порядок № 470).

Відповідно до п. 4 Порядку № 470 підставою для звільнення (зменшення) від оподаткування доходів із джерелом їх походження з України є подання нерезидентом з урахуванням особливостей, передбачених пунктами 5 і 6 цього Порядку, особі, яка виплачує йому доходи, довідки (або її нотаріально засвідченої копії), яка підтверджує, що нерезидент є резидентом країни, з якою укладено міжнародний договір (далі - довідка), а також інших документів, якщо це передбачено міжнародним договором.

Пунктом 8 Порядку № 470 встановлено, що у разі неподання нерезидентом довідки відповідно до п. 4 цього Порядку доходи нерезидента із джерелом їх походження з України підлягають оподаткуванню відповідно до законодавства України з питань оподаткування без урахування переваг міжнародного договору, а також інших документів, якщо це передбачено міжнародним договором.

Довідка видається компетентним органом відповідної країни, визначеним міжнародним договором, за формою згідно з додатком 1 або згідно із законодавством такої країни. Довідка, яка надається за формою, затвердженою згідно із законодавством відповідної країни, повинна бути належним чином легалізована, перекладена відповідно до законодавства України та обов'язково містити інформацію щодо дати видачі, назви компетентного органу тощо.

Довідка дійсна в межах календарного року, в якому вона видана.

Відповідач заперечував право позивача на звільнення від оподаткування доходів, виплачених фірмі «KAMERTON» (Нідерланди), з підстав відсутності у позивача довідки, яка підтверджує, що вказаний нерезидент є резидентом країни, з якою укладено міжнародний договір.

Суд касаційної інстанції, проаналізувавши положення законодавства України та міжнародного договору в сукупності, погоджується з позицією суду апеляційної інстанції про те, що умовою для звільнення від оподаткування доходів із джерелом їх походження з України є те, що нерезидент є резидентом країни, з якою укладено міжнародний договір. З цією метою Порядком № 470 передбачено подання нерезидентом особі, яка виплачує йому доходи, відповідної довідки. Своєю чергою, довідки, що надаються компетентними органами відповідної країни, мають на меті підтвердити факт резидентності підприємства та статус платника податку за певний період. Довідка має бути належним чином легалізована, перекладена відповідно до законодавства України та обов'язково містити інформацію щодо дати видачі, назви компетентного органу тощо. Довідка дійсна в межах календарного року, в якому вона видана.

З огляду на встановлену судом апеляційної інстанції обставину про наявність довідки, яка підтверджує, що нерезидент фірмі «KAMERTON» (Нідерланди) є резидентом країни, з якою укладено міжнародний договір, слід застосовувати норми міжнародного договору, за якими передбачено оподаткування прибутку підприємства Договірної Держави лише в цій державі.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність у податкового органу правових підстав визначати позивачу податкове зобов'язання з податку на прибуток в сумі 1576,1 грн. за операцією з виплати позивачем фрахту нерезиденту - фірмі «KAMERTON» (Нідерланди) та нараховувати штрафні (фінансові) санкції в сумі 3152,2 грн.

З огляду на встановлену судом апеляційної інстанції обставину про наявність довідки, яка підтверджує, що нерезидент - фірма «VAN Aarssen International B.V.» (Нідерланди) є резидентом країни, з якою укладено міжнародний договір та яка складена за формою згідно з додатком 1 до Порядку № 470, слід також застосовувати норми міжнародного договору, за якими передбачено оподаткування прибутку підприємства Договірної Держави лише в цій державі.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність у податкового органу правових підстав визначати позивачу податкове зобов'язання з податку на прибуток в сумі 4791,57 грн. за операцією з виплати позивачем доходу за послуги типу «інжиніринг» нерезиденту - фірмі «VAN Aarssen International B.V.» (Нідерланди) та нараховувати штрафні (фінансові) санкції в сумі 9583,14 грн.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про протиправність визначення позивачу за податковими повідомленнями-рішеннями від 05.09.2008 № /0 та від 14.10.2008 № 00712301/1, від 31.12.2008 № /2 та від 06.03.2009 № /3 податкового зобов'язання з податку на прибуток в загальній сумі 19103,01 грн., в т.ч. в сумі 6367,67 грн. основного платежу та в сумі 12735,34 грн. штрафних (фінансових) санкцій та обґрунтовано задовольнив позов в цій частині.

При перевірці правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, правової оцінки встановлених судами обставин при вирішенні справи в частині, що стосується виплати доходу за послуги типу «Інжиніринг» фірмі «Tecno Poultry Equipment S.r.l» (Італія) суд касаційної інстанції виходить з такого.

Між Урядом України і Урядом Італійської Республіки 26.02.1997 підписано Конвенцію про уникнення подвійного оподаткування доходів і капіталу та попередження податкових ухилень, ратифіковану згідно із Законом від 17.03.1999 № 502-XIV, яка набрала чинності для України 25.02.2003 (далі Конвенція).

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Конвенції (прибуток від підприємницької діяльності) прибуток підприємства Договірної Держави оподатковується лише в цій Державі, якщо тільки це підприємство не здійснює підприємницьку діяльність у другій Договірній Державі через розташоване в ній постійне представництво.

Як зазначалось раніше, умовою для звільнення від оподаткування доходів із джерелом їх походження з України є те, що нерезидент є резидентом країни, з якою укладено міжнародний договір. З цією метою Порядком № 470 передбачено подання нерезидентом особі, яка виплачує йому доходи, відповідної довідки.

Судами попередніх інстанцій надано оцінку довідці, виданій фірмою «Tecno Poultry Equipment S.r.l» (Італія). Суди оцінили довідку як таку, що не відповідає вимогам п. 4 Порядку № 470, оскільки належним чином не легалізована, не перекладена відповідно до законодавства України.

З огляду на те, що обставини щодо належності придбаних позивачем у цього нерезидента послуг до послуг типу «інжиніринг» сторонами не оспорююються, та на відсутність довідки, яка підтверджує, що вказаний нерезидент є резидентом країни, з якою укладено міжнародний договір, суд касаційної інстанції знаходить правильною позицію судів про те, що позивач повинен був оподаткувати виплачений нерезиденту доход в порядку, передбаченому п. 13.2 ст. 13 Закону № 334/94-ВР.

Враховуючи наведене, суди дійшли правильних висновків про правомірне визначення позивачу податкового зобов'язання з податку на прибуток в сумі 42769,97 грн. основного платежу та в сумі 85539,94 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

При перевірці правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, правової оцінки встановлених судами обставин при вирішенні справи в частині, що стосується виплати доходу за послуги типу «Інжиніринг» фірмі «Agrovo Handelsgesselschaft MBH» (Австрія), суд касаційної інстанції виходить з такого.

Між Урядом України і Урядом Республіки Австрія 16.10.1997 підписано Конвенцію про уникнення подвійного оподаткування та попередження податкових ухилень стосовно податків на доходи і на майно, ратифіковану Україною 17.03.1999, яка набрала для України чинності 20.05.1999.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Конвенції прибуток підприємства Договірної Держави оподатковується тільки у цій Державі, якщо це підприємство не здійснює підприємницької діяльності в другій Договірній Державі через розташоване в ній постійне представництво. Якщо підприємство здійснює підприємницьку діяльність як вказано вище, прибуток підприємства може оподатковуватись у другій Державі, але тільки в тій частині, яка стосується цього постійного представництва.

З огляду на те, що обставини щодо належності придбаних позивачем у цього нерезидента послуг до послуг типу «інжиніринг» сторонами не оспорююються, та на відсутність довідки, яка підтверджує, що вказаний нерезидент є резидентом країни, з якою укладено міжнародний договір, суд касаційної інстанції знаходить правильною позицію про те, що позивач повинен був оподаткувати виплачений нерезиденту доход у порядку, передбаченому п. 13.2 ст. 13 Закону № 334/94-ВР.

Враховуючи наведене, суди дійшли правильних висновків про правомірність визначення позивачу за податковими повідомленнями-рішеннями від 05.09.2008 № /0 та від 14.10.2008 № 00712301/1, від 31.12.2008 № /2 та від 06.03.2009 № /3 податкового зобов'язання з податку на прибуток в загальній сумі 258474,99 грн., в т.ч. в сумі 86158,33 грн. основного платежу та в сумі 172316,66 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Доводи позивача, викладені в касаційній скарзі, про те, що ним надавалась при вирішенні справи в судах попередніх інстанцій довідка про резиденство фірми «Agrovo Handelsgesselschaft MBH» (Австрія), однак суди не надали цьому доказу оцінки, є безпідставними, оскільки в матеріалах справи така довідка відсутня.

IV. Судами попередніх інстанцій встановлено, що підставою для визначення позивачу за податковим повідомленням-рішенням від 05.09.2008 № /0 та складеним за результатами його оскарження податковими повідомленнями-рішеннями від 14.10.2008 № /1, від 31.12.2008 № /2 та від 06.03.2009 № /3 податкового зобов'язання зі збору за забруднення навколишнього природного середовища в загальній сумі 521503,96 грн., в т.ч. сумі 347669,31 грн. основного платежу та в сумі 173834,65 грн. штрафних (фінансових) санкцій, слугували висновки перевірки про порушення вимог ст. 44 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» від 25.06.1991 № 1264-XII, п.п. 3, 4. 8 Порядку встановлення нормативів збору за забруднення навколишнього природного середовища і стягнення цього збору, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.1999 № 303, Інструкції про порядок обчислення і сплати збору за забруднення навколишнього природного середовища від 19.07.1999 № 162/379, затвердженої Наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища від 19.07.1999 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 09.08.1999 № 544/3837.

Згідно з висновками перевірки порушення цих норм законодавства полягало в тому, що позивач за період з ІІІ кварталу 2005 року по І квартал 2008 року занизив збір за забруднення навколишнього природного середовища на 347669,31 грн., в т.ч. за ІІІ квартал 2005 року на 10753,26 грн., за IV квартал 2005 року на 10810,89 грн., за І квартал 2006 року на 36661,79 грн., за ІІ квартал 2006 року на 36053.37 грн., за ІІІ квартал 2006 року на 39152,43 грн., за IV квартал 2006 року на 32897,16 грн., за І квартал 2007 року на 34528,43 грн., за ІІ квартал 2007 року на 32297,36 грн., за ІІІ квартал 2007 року на 40497,82 грн., за IV квартал 2007 року на 37502,24 грн., за І квартал 2008 року на 36514,55 грн.

При перевірці правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права в цій частині, правової оцінки встановлених судами обставин суд касаційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до ст. 44 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» від 25.06.1991 № 1264-XII встановлений збір за забруднення навколишнього природного середовища, який визначається на основі фактичних обсягів викидів, лімітів скидів забруднюючих речовин в навколишнє природне середовище і розміщення відходів.

Порядок встановлення нормативів збору і стягнення зборів за забруднення навколишнього природного середовища визначається Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 Порядку встановлення нормативів збору за забруднення навколишнього природного середовища і стягнення цього збору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.1999 № 303 (чинного на час виникнення спірних відносин), визначено, що збір за забруднення навколишнього природного середовища справляється за: викиди в атмосферне повітря забруднюючих речовин стаціонарними та пересувними джерелами забруднення; скиди забруднюючих речовин безпосередньо у водні об'єкти; розміщення відходів.

На виконання вказаної постанови Кабінету Міністрів України Наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища та ядерної безпеки України, Державної податкової адміністрації України від 19.07.1999 № 162/379, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 09.08.1999 за № 544/3837 (зі змінами та доповненнями), затверджено Інструкцію про порядок обчислення та сплати збору за забруднення навколишнього природного середовища (чинну на час виникнення спірних відносин) (далі - Інструкція № 162/379).

Відповідно до п. 2.1. Інструкції № 162/379 платниками збору є суб'єкти господарювання, незалежно від форм власності, які здійснюють на території України і в межах її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони викиди і скиди забруднюючих речовин у навколишнє природне середовище та розміщення відходів.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відходи» від 05.03.1998 № 187/98-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) (далі - Закон № 187/98-ВР) відходи - будь-які речовини, матеріали і предмети, що утворюються у процесі людської діяльності і не мають подальшого використання за місцем утворення чи виявлення та яких їх власник повинен позбутися шляхом утилізації чи видалення.

Відповідно до ст. 1 Закону № 187/98-ВР розміщення відходів - це зберігання та захоронення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи об'єктах.

Під спеціально відведеними місцями чи об'єктами згідно з нормами цього Закону розуміються місця чи об'єкти (місця розміщення відходів, сховища, полігони, комплекси, споруди, ділянки надр тощо), на використання яких отримано дозвіл спеціально уповноважених органів на видалення відходів чи здійснення інших операцій з відходами.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави вважати, що:

- платниками збору за забруднення навколишнього природного середовища є суб'єкти, які здійснюють викиди в атмосферне повітря забруднюючих речовин стаціонарними та пересувними джерелами забруднення; розміщення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи об'єктах;

- збір за забруднення навколишнього природного середовища визначається на основі фактичних обсягів викидів забруднюючих речовин в навколишнє природне середовище і розміщення відходів;

- речовини, матеріали і предмети, що утворюються у процесі людської діяльності, належать до відходів у разі якщо вони не мають подальшого використання за місцем утворення чи виявлення та у разі якщо власник повинен позбутися їх шляхом утилізації чи видалення.

Таким чином, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суб'єкт господарювання зобов'язаний нарахувати та сплатити збір за:

- фактично здійснені обсяги викидів в атмосферне повітря забруднюючих речовин стаціонарними та пересувними джерелами забруднення, зокрема для стаціонарних джерел забруднення - за фактичні обсяги забруднюючих речовин, які викидаються в атмосферне повітря, а для пересувних джерел забруднення - за фактичні обсяги фактично використаних видів пального, в результаті спалення яких утворюються забруднюючі речовини (п. 3.1 Інструкції № 162/379);

- фактично здійснені обсяги відходів, які не мають подальшого використання за місцем утворення чи виявлення та у разі якщо власник (суб'єкт господарювання) повинен позбутися їх шляхом утилізації чи видалення та які розміщуються у спеціально відведених для цього місцях чи на об'єктах.

При цьому фактичне здійснення обсягів викидів та розміщення відходів, зокрема зберігання та захоронення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи об'єктах, має підтверджуватися доказами.

Обсяги речовин, матеріалів і предметів, що утворилися у процесі господарської діяльності, яких власник не позбувається або не утилізує та не розміщує у спеціально відведених для цього місцях чи на об'єктах, а використовує в господарській діяльності, не є відходами. Відповідно, підстави для визначення збору за забруднення навколишнього природного середовища щодо таких речовин, матеріалів, предметів тощо відсутні.

Податковий орган на підставі інформації Державної екологічної інспекції в Черкаській області, доданої до листа від 14.08.2008 № 1855/05, дійшов висновку про те, що фактичні обсяги викидів забруднюючих речовин стаціонарними джерелами забруднення, обсяги відходів, що утворилися у зв'язку з діяльністю позивача, не відповідають задекларованим.

Позивач в судах попередніх інстанцій обґрунтовував позовні вимоги таким:

- податковий орган при здійсненні розрахунку кількості викидів аміаку та метану щоквартально застосував річний норматив викидів вказаних речовин на одну голову курки, тоді як при квартальному розрахунку слід застосовувати ? річного нормативу;

- розрахунок податкового органу збору за розміщення відходів є неправильним, оскільки вихідним показником, який був використаний як база оподаткування збором за розміщення відходів, взято показники про утворення за відповідний звітний квартал загальної кількості відходів відповідно до класу небезпечності та дозволу на розміщення відходів. Таким чином, податковий орган ототожнив поняття утворення відходів з поняттям розміщення відходів і визначив базою оподаткування показники утворення відходів замість показників про їх розміщення;

- курячий послід не був відходами у розумінні ст. 1 Закону України «Про відходи» від 05.03.1998 № 187/98-ВР, оскільки в подальшому використовувався в господарській діяльності позивача шляхом реалізації іншим особам, які, своєю чергою, використовували його у виробництві. Курячій послід не розміщувався позивачем у розумінні цієї норми закону, оскільки використовувався в господарській діяльності, факту зберігання та захоронення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи об'єктах не встановлено.

Суди попередніх інстанцій усі наведені сторонами обставини, які є предметом доказування у справі, не дослідили та не встановили, не з'ясували, якими доказами ці обставини можуть бути підтверджені та не надали оцінки таким доказами в їх сукупності. У випадку підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовує свою позицію, слід було встановити суму податкового зобов'язання, визначеного податковим органом, щодо забруднюючих речовин: аміаку та метану, а також щодо посліду, за кожним зі звітних періодів.

Порушення судами попередніх інстанцій при вирішенні справи в частині, що стосується збору за забруднення навколишнього середовища, норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, згідно із ч. 2 ст. 227 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування судового рішення і направлення справи на новий розгляд.

При новому розгляді справи в цій частині судам слід врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Керуючись ст. ст. 220, 221, 223, 224, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Птахофабрика Перше Травня» задовольнити частково.

Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 20.10.2009 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 09.07.2013 в частині вирішення позовних вимог про скасування податкових повідомлень-рішень Державної податкової інспекції у Черкаському районі Черкаської області від 05.09.2008 № /0, від 14.10.2008 № /1, від 31.12.2008 № /2 та від 06.03.2009 № /3 про визначення податкового зобов'язання зі збору за забруднення навколишнього природного середовища в загальній сумі 521503,96 грн. скасувати та направити справу в цій частині на новий розгляд.

У решті постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 20.10.2009 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 09.07.2013 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України в частині залишення без змін судових рішень з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, за заявою, поданою безпосередньо до Верховного Суду України у порядку, встановленому статтями 236-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Н.Г. Пилипчук

Судді Г.К. Голубєва

Ю.І. Цвіркун