Справа № 2а-5047/11/1370
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2015-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2015 року Справа № 876/1891/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді: Сапіги В.П.,

суддів: Левицької Н.Г., Обрізка І.М.,

за участі секретаря судових засідань Сердюк О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю ,,Ремпобутсервіс" на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2011 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю ,,Ремпобутсервіс" до управління Пенсійного фонду України в Залізничному районі м. Львова про визнання нечинним рішення,-

В С Т А Н О В И В :

03.10.2006 року товариство з обмеженою відповідальністю ,,Ремпобутсервіс" звернулося в суд з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в Залізничному районі м. Львова про визнання нечинним рішення щодо застосування фінансових санкцій за донарахування сум своєчасно не обчислених та не сплачених страхових внесків за № 443 від 01.08.2006 року про донарахування страхових внесків в сумі 124757,56 грн. та застосування фінансових санкцій в сумі 89484,81 грн.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 31.10.2011 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ТОВ ,,Ремпобутсервіс" подало апеляційну скаргу, оскільки вважає, що постанова винесена з порушенням норм матеріального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на доводи позивача про те, що фахівцями пенсійного органу здійснено донарахування страхових внесків з лютого 2004 року по травень 2006 року в сумі 124757,56 грн. (з 01.02.2004 року - 32%, з 31.03.2005 року - 32,3 % ,з 01.01.2006 року - 31,8% та 4% від фонду оплати праці).

За весь наведений період товариство було платником єдиного податку за ставкою 10% від суми доходу, а тому не було платником збору на обов'язкове державне пенсійне страхування на підставі п.6 Указу Президента України ,,Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва", оскільки частина єдиного податку за цей період в загальній сумі 88138,62 грн. частинами щомісячно спрямовувалася на сплату збору до Пенсійного фонду.

Наведене, на думку апелянта, підтверджується тим, що відповідач пред'явив до оплати лише суму боргу в розмірі 36618,94 грн. (вимога про сплату боргу № Ю/976 від 07.08.2006 р.).

Таким чином, позивач вважає, що товариство не завдало бюджету збитків у сумі 88138,62 грн., а тому нарахування фінансових санкцій за сплачені в бюджет кошти із розрахунку 5% за кожен місяць, коли ці кошти були в бюджеті, є цілком неправомірним.

Крім того, штрафна санкція застосована на підставі п.4 ч.9 ст.106 Закону України ,,Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Вказаний пункт на даний час втратив чинність на підставі Закону України ,,Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 року № 2464-УІ, який набрав сили з 01.01.2011 року. Тому, на час розгляду спору не було передбачено відповідальності за вчинене порушення, що виключає можливість застосування фінансових санкцій.

З огляду на викладене, позивач просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи, правильність їх юридичної оцінки, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, з наступних мотивів. З матеріалів справи суд вбачає, що на підставі висновків акту перевірки від 07.07.2006 року УПФУ в Залізничному районі м. Львова прийнято рішення № 443 від 01.08.2006 року про донарахування ТОВ ,,Ремпобутсервіс" страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування в сумі 124757,856 грн. та застосування фінансових санкцій в сумі 89484,81 грн.

Висновки пенсійного органу базуються на тому, що позивач на порушення вимог статей 14, 15, 17 Закону України ,,Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" не нарахував та не сплатив в установлені строки та в повному обсязі страхові внески (32%, з 31.03.05 - 32,3%, а з 01.01.2006 - 31,8%,) на фонд оплати праці за лютий - грудень 2004 року, квітень-грудень 2005 року, та січень-травень 2006 року на загальну суму 124757,56 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що приймаючи оскаржене рішення УПФУ в Залізничному районі м. Львова діяло на виконання вимог п.4 ч.9 ст. 106 Закону України ,,Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Між тим, такий висновок суду першої інстанції є частково невірним, оскільки не ґрунтується на фактичних обставинах справи, є суперечливим та не відповідає вимогам чинного законодавства, з огляду на таке.

Так, пунктом 1 статті 11 Закону України від 09.07.2003 року № 1058-IV ,,Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (надалі - Закон №1058-IV) установлено, що загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню підлягають особи, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, у філіях, представництвах, відділеннях, інших відокремлених підрозділах цих підприємств, організацій, в об'єднаннях громадян, у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності та інших осіб, включаючи юридичних та фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент), на умовах трудового договору (контракту) або працюють на інших умовах, передбачених законодавством.

Пунктом 1 статті 14 Закону №1058-IV ( в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що страхувальниками відповідно до цього Закону є роботодавці: підприємства, установи і організації, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання.

Відповідно підпункту 6 пункту 2 статті 17 Закону № 1058-IV страхувальники зобов'язані нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески.

Частиною 6 ст. 20 Закону № 1058-IV визначено, що страхувальники зобов'язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Базовим звітним періодом є: для страхувальників, зазначених у пунктах 1, 2, 4 статті 14 цього Закону, - календарний місяць.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом (ч.10 ст. 20 Закону № 1058-IV).

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків (ч.12 ст. 20 Закону № 1058-IV).

У ст. 18 Закону № 1058-IV зазначено, що страхові внески є цільовим загальнообов'язковим платежем, який справляється на всій території України в порядку, встановленому цим Законом; вони не включаються до складу податків, інших обов'язкових платежів, що складають систему оподаткування, на ці внески не поширюється податкове законодавство; іншим законодавством не можуть встановлюватися пільги з нарахування та сплати страхових внесків або звільнення від їх сплати.

Ставки, механізм справляння та пільги щодо сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування встановлені Законом України від 26 червня 1997 року № 400/97-ВР ,,Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування", яким, як і Законом України ,,Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", не передбачено такої пільги, як звільнення від сплати цього збору для суб'єктів підприємницької діяльності, котрі перейшли на спрощену систему оподаткування.

Аналізуючи наведені правові норми, колегія суддів дійшла висновку, що страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування не входять до системи оподаткування, на них не поширюється податкове законодавство, а іншим законодавством не встановленні пільги з нарахування та сплати страхових внесків або звільнення від їх сплати.

Отже, обов'язок сплачувати страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування не зумовлюється статусом платника податку як суб'єкта підприємницької діяльності.

Згідно з пунктом 16 розділу XV ,,Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить йому.

Положення статті 6 Указу Президента ,,Про спрощену систему оподаткування, обліку і звітності суб'єктів малого підприємництва" про звільнення суб'єктів малого підприємництва, які сплачують єдиний податок, від збору на обов'язкове державне пенсійне страхування не звільняють та суперечать Закону України ,,Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування ", а тому застосуванню не підлягають.

Виходячи з положень вищенаведених законодавчих норм, позивач зобов'язаний сплачувати страхові внески на обов'язкове державне пенсійне страхування на фонд оплати найманих працівників за спірний період відповідно вимог Закону України ,,Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування ".

Таким чином, позивач на час виникнення спірних правовідносин був страхувальником, а тому зобов'язаний був нараховувати та сплачувати страхові внески у відповідності до приписів ст. 4 Закону України ,,Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування", якою встановлено ставки страхових внесків для роботодавців: 32 відсотки з фонду оплати праці, з 31.03.2005 року - 32,3 %, з 01.01.2006 року - 31,8 %.

Суд першої інстанції належним чином дослідив надані сторонами докази та дійшов вірного висновку про правомірність донарахування пенсійним органом ТзОВ ,,Ремпобутсервіс" страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування в сумі 124757,56 грн.

Відповідно до пункту 4 частини дев'ятої статті 106 Закону № 1058-IV за донарахування територіальним органом Пенсійного фонду або страхувальником сум своєчасно не обчислених та не сплачених страхових внесків накладається штраф у розмірі 5 відсотків зазначених сум за кожний повний або неповний місяць, за який донараховано ці суми. Згадана норма права не дає підстав для визначення суми штрафу наростаючим підсумком у випадку, коли попередньо борг зі сплати страхових внесків не був визначений.

Отже, сума штрафу не може перевищувати 5 відсотків донарахованих внесків, а саме 6237,87 грн ( 124757,56 грн * 5 % = 6237,87 грн).

Тому колегія суддів приходить до висновку, що відповідач протиправно застосував до товариства за оскаржуваним рішенням фінансові санкції в сумі 83246,94 грн (89484,81 грн - 6237,87 грн =83246,94 грн).

Колегія суддів під час розгляду справи керується постановою Верховного Суду України від 07.05.2012 року у справі № 21-300а12, прийнятою за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, рішення якого, згідно ст. 244-2 КАС України, у подібних правовідносинах є обов'язковими для всіх судів України.

Покликання позивача на зміни до пенсійного законодавствам, зокрема Закону України від 8 липня 2010 року № 2464-VІ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», які набрали сили з 01.01.2011 року, апеляційний суд визнає безпідставними, з огляду на таке.

Відповідно до абз. 6 п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2464-VІ на період до повного стягнення заборгованості зі сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі нарахованих внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, та відповідних штрафних санкцій за фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування зберігаються повноваження щодо контролю за правильністю нарахування, своєчасністю сплати страхових внесків, застосування фінансових санкцій, якими вони були наділені до набрання чинності цим Законом.

Аналіз наведеної норми дає колегії суддів підстави вважати, що після набрання чинності Законом № 2464-VІ за органами ПФУ збережено повноваження щодо застосування фінансових санкцій за несплату заборгованості по страхових внесках, яка виникла до 1 січня 2011 року.

Частиною 2 ст.19 Конституції України та ч.3 ст.2 КАС України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Аналізуючи чинне законодавство та обставини справи колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції неправильно вирішив справу, а тому позовні вимоги в частині застосування відповідачем фінансової санкції в сумі 83246,94 грн необхідно задовольнити в спосіб, визначений ст.162 КАС України, оскільки відповідач як суб'єкт владних повноважень не надав суду достатні та беззаперечні докази в обгрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення.

Відповідно до статті 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення судом норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи.

Враховуючи порушення судом першої інстанції норм права та невідповідність висновків суду обставинам справи, колегія суддів вбачає підстави для скасування оскаржуваної постанови суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову стосовно застосування відповідачем фінансової санкції в сумі 83246,94 грн.

Керуючись ч.3 ст. 160, ст.ст.167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Ремпобутсервіс" - задовольнити частково.

Скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 31.10.2011 року у справі №2а-5047/11/1370 в частині відмови у задоволенні позову стосовно застосування фінансової санкції в сумі 83246,94 грн. та прийняти нову постанову, якою задовольнити в цій частині позовні вимоги.

Визнати протиправним та скасувати рішення управління Пенсійного фонду України в Залізничному районі м. Львова щодо застосування фінансових санкцій за донарахування сум своєчасно не обчислених та не сплачених страхових внесків за № 443 від 01.08.2006 року в частині застосування до товариства з обмеженою відповідальністю ,,Ремпобутсервіс" фінансової санкції в сумі 83246,94 грн.

В решті постанову суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя : В.П. Сапіга

Судді : Н.Г. Левицька

І.М. Обрізко

Повний текст виготовлено 19.05.2015р.