Справа № 820/20182/14
Суддя: Дюкарєва С.В.
Дата ухвалення: 2015-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2015 р.Справа № 820/20182/14
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Дюкарєвої С.В.

Суддів: Жигилія С.П., Перцової Т.С.

за участю: секретаря судового засідання - Мороз Є.В.

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Климчука С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Рубіжанської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Луганській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2015р. по справі № 820/20182/14

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до Рубіжанської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Луганській області

про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_3, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить суд скасувати податкові повідомлення-рішення Рубіжанської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Луганській області № від 27.11.2014 року, № від 27.11.2014 року, № від 27.11.2014 року.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2015 року адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 - задоволено.

Скасовано податкові повідомлення-рішення Рубіжанської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Луганській області № від 27.11.2014 року, № від 27.11.2014 року, № від 27.11.2014 року.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваної постанови, норм матеріального та процесуального права, відповідач просить постанову Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2015 року скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ФО-П ОСОБА_3 у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції приписів п. 44.6 ст. 44, п. 65.3 ст. 63, п. 117.1 ст. 117, пп. 135.5.4 п. 135.4 ст. 135, пп. 164.1.1 п. 164.1 ст. 164, п. 167.1 ст. 167, п. 177.1 ст. 177, п. 185.1 ст. 185, п. 186.1 ст. 186, п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, ч. 4 ст. 72, ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, що призвело до неправильного вирішення справи, а також на доводи та обставини викладені в апеляційній скарзі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, що у період з 30.09.2014 року по 27.10.2014 року відповідачем проведено документальну планову невиїзну перевірку позивача щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо складання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року, за результатами якої складено акт № 619/1702/НОМЕР_4 від 03.11.2014 року (а.с. 9-28).

Згідно висновків акту перевірки, податковим органом встановлено позивачем вимог податкового законодавства, а саме: п.п. 135.5.4 п. 135.4 ст. 135, п.п. 164.1.1 п. 164.1 ст. 164, п. 167.1 ст. 167, п. 177.1 ст. 177 Податкового кодексу України, в результаті чого донараховано податок на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на загальну суму 34182,36 грн.; п.185.1 ст. 185, п. 186.1 ст. 186, п. 198.3 ст.198 Податкового кодексу України, в результаті чого донараховано податок на додану вартість всього у сумі 35 400 грн. (зв.бік а.с. 28).

На підставі вказаного акту перевірки № 619/1702/НОМЕР_4 від 03.11.2014 року відповідачем були прийняті податкові повідомлення-рішення від 27.11.2014 року № , № 2, № ( а.с.29-31).

Не погодившись з прийнятими відповідачем податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до суду з даним позовом про їх скасування.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та дійшов висновку про невідповідність прийнятих відповідачем податкових повідомлень-рішень дійсним обставинам справи та вимогам чинного законодавства, що стало підставою для їх скасування.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Завданням адміністративного суду є перевірка правомірності (легальності) даного рішення з огляду на чіткі критерії, які зазначені у частині 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб'єктом владних повноважень в основу спірних рішень, а також відображених суб'єктом владних повноважень в акті перевірки суджень на відповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Відносно податкового повідомлення-рішення від 27.11.2014 року № , яким встановлено порушення п.185.1 ст. 185, п. 186.1 ст. 186, п. 198.3 ст.198 Податкового кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.

Судом встановлено, що підставою для встановлення вказаних порушень та прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення стали висновки акту про не підтвердження реальності правовідносин із ТОВ"Рубіж-Текс". В акті перевірки зазначено, що перевіркою не встановлено облік устаткування, придбаного ФОП ОСОБА_3 відповідно до податкових накладних № 21 від 27.06.2012 року, № 14 від 31.03.2013 року та № 28 від 31.07.2013 року, а також не встановлена наявність устаткування в залишках ТМЦ. Зазначено, що факти отримання ФОП ОСОБА_3 податкових та видаткових накладних, на придбання у ТОВ "Рубіж-Текс" вищезазначеного устаткування, а також сплата коштів та розрахунки взаємозаліком не є безумовним підтвердженням того, що поставка устаткування мала місце.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит визначено як суму, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно п. 185.1 ст. 185 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку, окрім іншого, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України.

Відповідно до п. 186.1 ст. 186 Податкового кодексу України, місцем постачання товарів є: а) фактичне місцезнаходження товарів на момент їх постачання (крім випадків, передбачених у підпунктах "б" і "в" цього пункту); б) місце, де товари перебувають на час початку їх перевезення або пересилання, у разі якщо товари перевозяться або пересилаються продавцем, покупцем чи третьою особою; в) місце, де провадиться складання, монтаж чи встановлення, у разі якщо товари складаються, монтуються або встановлюються (з випробуванням чи без нього) продавцем або від його імені.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Як встановлено пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України ) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 статті 198 вказаного Кодексу визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Податкова накладна виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс) (пункт 201.7 статті 201 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 201.6 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Згідно пункту 201.8 статті 201 Податкового кодексу України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Податкова накладна, відповідно до абзацу першого пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Положеннями п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України передбачено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Із системного аналізу вказаних вище правових норм, можливо дійти до висновку, що для отримання права на формування податкового кредиту із сум ПДВ, сплачених в ціні придбаного товару (робіт, послуг), платник повинен мати податкові накладні, первинні бухгалтерські документи, видані на реально отриманий товар (роботи, послуги), призначені для використання у власній господарській діяльності.

Проведення будь-якої господарської операції підприємства фіксується і підтверджується первинними документами, на підставі яких ведеться бухгалтерський обліку. У свою чергу, відповідно до ч. 2 ст. 3 Закони України "Про бухгалтерський обліку і фінансову звітність в Україні" на даних бухгалтерського обліку ґрунтується фінансова, податкова, статистична і інші види звітності.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно п.п.1.2.п.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за №168/704), записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів.

Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції.

Згідно з п.п.2.4 п.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, первинні документи для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Відповідно до п.п. 2.16 п. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.

Колегія суддів зауважує, що первинні документи, які складені суб'єктами господарської діяльності на операції, що суперечать законодавчим і нормативним актам, та такі що не відповідають сутності і не несуть доказовості відносно змісту здійсненної операції не є документами, які можуть бути підставою для відображення в облікових регістрах бухгалтерського та податкового обліку.

Отже, для підтвердження даних податкового обліку можуть братись до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Тобто, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Як обґрунтовано встановлено судом першої інстанції, позивач у перевіряємий період мав господарські відносини з ТОВ"Рубіж-Текс".

01.06.2010 року між позивачем та ФОП ОСОБА_4 укладено договір про спільну діяльність (простого товариства) №1, відповідно до якого, сторони беруть на себе зобов'язання об'єднати кошти та/або матеріальні та немайнові цінності, професійні знання, навички та вміння, ділову репутацію і ділові зв'язки з метою одержання прибутку та успішного вирішення інших господарських завдань на взаємовигідних засадах (а.с. 153-157).

У підтвердження виконання вказаного договору позивачем надано до матеріалів справи акт прийому-передачі об'єкта нежитлового приміщення за адресою м. Рубіжне, вул. Маяковського, 1 площею 52,4 кв. м, відповідно до договору оренди №01/08 від 01.08.2010 року (а.с. 158, 206-211).

На виконання умов договору про спільну діяльність, між позивачем (покупець) та ТОВ "Рубіж-Текс" укладено договори купівлі-продажу №27/06 від 27.06.2012 року, №31/03 від 32.03.2013 року та №31/07 від 31.07.2013 року. За умовами укладених правочинів продавець приймає на себе зобов'язання поставити та продати, а покупець зобов'язується сплатити товар ( а.с. 118-121, 131-134, 142-145).

Реальність виконання умов укладених договорів №27/06 від 27.06.2012 року підтверджується залученими до матеріалів справи документами первинного та бухгалтерського обліку: актом приймання-передачі товару по договору купівлі-продажу, специфікацією, податковою накладною, виписками з банку, рахунком фактурою, видатковою накладною ( а.с. 122-125, 129-130, 135-138, 140-141, 146-148, 151-152).

Крім того, позивачем надано до матеріалів справи угоди про проведення взаємозаліку зі зменшення заборгованості (а.с. 126-127, 139, 149).

З приводу місця постачання придбаного товару позивач пояснив, що основний вид його підприємницької діяльності - це виробництво рукавичок, шкарпеток. У відповідності до договору про спільну діяльність (простого товариства) №1 від 01.06.2010 р., ФОП ОСОБА_4 (основний постачальник ниток та обладнання) надає йому у користування виробниче приміщення за адресою - м. Рубіжне, Маяковського, б.1, а позивач в свою чергу зобов'язується забезпечувати 10 % знижку на всю продукцію, яку буде придбавати ФОП ОСОБА_4 Отже, позивач зазначив, що він фактично здійснює виробництво рукавичок та шкарпеток з використання найманих працівників за адресою: Луганська область, м. Рубіжне, вул. Маяковського, б.1.

Під час здійснення підприємницької діяльності у період з 2011-2013 рр. ФОП ОСОБА_3 придбав у ТОВ "Рубіж-Текс" в'язальний автомат для виготовлення рукавичок; оверлок машину для шкарпеток; рукавичний оверлок.

При цьому місце розташування ТОВ "Рубіж-Текс" є також АДРЕСА_1 (свідоцтво про державну реєстрацію Ф01 № 321103 від 18.02.10), де воно теж орендує частину приміщення у ФОП ОСОБА_4: за адресою АДРЕСА_1 під склад та офіс. Таким чином жодного транспортування вищезазначеного обладнання не відбувалось.

Оглянуті документи не мають дефектів форми, змісту або походження, котрі в силу ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", ст.44 Податкового кодексу України, п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за №168/704; далі за текстом - Положення №88) спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості, призвели до зміни в структурі активів платника податків, а відтак сприймаються судом як належні та допустимі докази реальності вчинення господарських операцій.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що господарські операції за договором, укладеним між позивачем та його контрагентом - ТОВ"Рубіж-Текс" повністю підтверджені відповідними первинними документами, які відповідають вимогам чинного законодавства України, а тому податкове повідомлення-рішення від 27.11.2014 року № є неправомірним та підлягає скасуванню.

Відносно позовних вимог щодо скасування податкового повідомлення-рішення від 27.11.2014 року №, яким встановлено порушення п.п. 135.5.4 п. 135.4 ст. 135, п.п. 164.1.1 п. 164.1 ст. 164, п. 167.1 ст. 167, п. 177.1 ст. 177 Податкового кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з акту перевірки, протягом перевіряємого періоду розрахунковий рахунок ФОП ОСОБА_3 поповнювався за рахунок надходження коштів від контрагентів підприємця, які розраховувались за придбаний товар ( рукавички, шкарпетки). Крім того, розрахунковий рахунок підприємця поповнювався шляхом внесення власних коштів. Перевіркою встановлено використання даних коштів шляхом проведення господарської діяльності, тобто на придбання сировини, яка використовувалась підприємцем для виробництва панчішно-шкарпеткових виробів та рукавичок. На думку податкового органу, зазначені кошти слід віднести до категорії фінансової допомоги, яка в свою чергу, сприяла майже безперервному процесу виробництва протягом перевіряємого періоду. Відповідно до акту перевірки позивачем не включено до складу оподаткованого доходу сум, які надходили на рахунки позивача у вигляді безповоротної фінансової допомоги, в результаті чого донараховано податок на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на загальну суму 34182,36 грн.

Судом першої інстанції обґрунтовано не прийнято такі висновки відповідача, враховуючи наступне.

Відповідно до пп. 164.1.1 п. 164.1 ст. 164 ПК України загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Підпунктами 177.1, 177.2 ст. 177 ПК України визначено, що доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формах) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Відповідно до п.п. 14.1.257 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, безповоротна фінансова допомога - це: сума коштів, передана платнику податків згідно з договорами дарування, іншими подібними договорами або без укладення таких договорів; сума безнадійної заборгованості, відшкодована кредитору позичальником після списання такої безнадійної заборгованості; сума заборгованості одного платника податків перед іншим платником податків, що не стягнута після закінчення строку позовної давності; основна сума кредиту або депозиту, що надані платнику податків без встановлення строків повернення такої основної суми, за винятком кредитів, наданих під безстрокові облігації, та депозитів до запитання у банківських установах, а також сума процентів, нарахованих на таку основну суму, але не сплачених (списаних).

Підпунктом 135.5.5 пункту 135.5 статті 135 Податкового Кодексу України визначено, до доходу включається суми поворотної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді, що залишаються неповерненими на кінець такого звітного періоду, від осіб, які не є платниками цього податку (в тому числі нерезидентів), або осіб, які згідно із цим Кодексом мають пільги з цього податку, в тому числі право застосовувати ставки податку нижчі, ніж установлені пунктом 151.1 статті 151 цього Кодексу.

Виходячи із вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що фінансовою допомогою вважається сума коштів передана платнику податків іншою особою внаслідок вчинення двостороннього правочину, тобто визначальним тут є наявність двох сторін.

Проте, в даному випадку сума в розмірі 213 198,40 грн. надійшла на розрахунковий рахунок позивача внаслідок внесення підприємцем власних грошових коштів, а не за результатами проведення розрахунку іншою особою за двостороннім правочином, а тому не може бути розцінена як отримання безповоротної фінансової допомоги.

Податковим органом, під час проведення перевірки, дані обставини не з'ясовано та не проаналізовано, що призвело до помилкового висновку про порушення позивачем вимог п.п. 135.5.4 п. 135.4 ст. 135, п.п. 164.1.1 п. 164.1 ст. 164, п. 167.1 ст. 167, п. 177.1 ст. 177 Податкового кодексу України, в результаті чого безпідставно донараховано податок на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на загальну суму 34182,36 грн.

Відносно податкового повідомлення-рішення від 27.11.2014 року № , яким встановлено порушення гл. 6 ст. 63 п. 63.3 Податкового кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.

Під час судового розгляду справи встановлено, що підставою для прийняття податкового повідомлення-рішення від 27.11.2014 року № слугував акт перевірки № 619/1702/НОМЕР_4 від 03.11.2014 року.

Однак, в акті перевірки № 619/1702/НОМЕР_4 від 03.11.2014 року такого порушення з боку позивача як п. 63.3 ст. 63 Податкового кодексу України не встановлено. Крім того, у висновках акту перевірки також не зазначено про порушення позивачем вимог п. 63.3 ст. 63 Податкового кодексу України.

У відповідності до п. 1.7 Порядку оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за Дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, платниками податків фізичними особами (затверджено Наказом Державної податкової адміністрації України від 14.03.2013 N 393), факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та у повній мірі, з посиланнями на первинні або інші документи, які зафіксовані за обліком та підтверджують наявність зазначених фактів.

Пунктом 2.3.2.2 Порядку визначено, що у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті фактом порушення необхідно: чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) діяльності платника податків та операцію, в результаті якої здійснено це порушення, при цьому додати до акта письмові пояснення платника податків або його законних представників щодо встановлених порушень;

Згідно п. 2.4.1. Порядку встановлено, що у висновку акта (довідки) документальної перевірки зазначаються узагальнений опис виявлених перевіркою порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, з посиланням на підпункти, пункти, статті законодавчих актів або загальний висновок щодо відсутності таких порушень.

Як вже було зазначено, відповідачем в акті перевірки № 619/1702/НОМЕР_4 від 03.11.2014 року висновків щодо порушення гл. 6 ст. 63 п. 63.3 Податкового кодексу України не відображено.

Таким чином, акт перевірки, який став підставою для прийняття спірного податкового повідомлення-рішення, не відповідає вимогам вказаного Порядку, оскільки в ньому не відображено суті та змісту виявленого порушення, у зв'язку з чим Акт від № 619/1702/НОМЕР_4 від 03.11.2014 року не може слугувати носієм доказової інформації у спірних правовідносинах.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що повідомлення-рішення ввід 27.11.2014 року № прийнято контролюючим органом безпідставно та необґрунтовано.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 1 частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що податкові повідомлення-рішення від 27.11.2014 року № , №2, №, прийнято відповідачем без дотримання вимог визначених частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з положеннями частини 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Колегія суддів звертає увагу на тому, що відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та "Вуліч проти Швеції" Суд визначив, що "…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.".

В той же час, відповідачем під час розгляду адміністративної справи не наведено об'єктивних доводів щодо наявності в діях позивача ознак неправомірності, як і не доведено правомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог та наявності підстав для їх скасування.

У відповідності до ст. 159 КАС України судове рішення повинне бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що постанова Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2015 року відповідає вимогам ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача колегією суддів не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Відповідно до ч.1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову чи ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення в частині задоволення позовних вимог, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Рубіжанської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Луганській області - залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2015р. по справі № 820/20182/14 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Дюкарєва С.В.
Судді(підпис) (підпис) Жигилій С.П. Перцова Т.С.
Повний текст ухвали виготовлений 26.05.2015 р.