Справа № 826/4089/15
Суддя: Огурцов О.П.
Дата ухвалення: 2015-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

21 травня 2015 року № 826/4089/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Огурцова О.П., суддів Арсірія Р.О., Кузьменко В.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до треті особиКабінету Міністрів України Міністерство юстиції України, Державна реєстраційна служба України, Державна виконавча служба України, Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України
про визнання нечинною постанови № 17 від 21.01.2015 "Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції"

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України, треті особи Міністерство юстиції України, Державна реєстраційна служба України, Державна виконавча служба України, Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання нечинною постанови № 17 від 21.01.2015 "Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувана постанова прийнята всупереч Конституції і законам України, оскільки покладення на Міністерство юстиції України функцій Державної реєстраційної служби, які не притаманні міністерству, та належать до функцій саме служби, як центрального органу виконавчої влади, є порушенням положень Закону України «Про центральні органи виконавчої влади».

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечив, 07.05.2015 надав суду письмові пояснення, у яких просив відмовити у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі, стверджуючи, що спірна постанова прийнята в межах правового поля для вдосконалення системи органів виконавчої влади з метою оптимізації витрат, пов'язаних з утриманням апарату управління. Крім того, Міністерство юстиції України, як центральний орган виконавчої влади, може надавати адміністративні послуги.

У судовому засіданні представник відповідача заперечив проти позовних вимог та просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Представники третіх осіб 1 та 4 у судовому засіданні усно заперечили проти позовних вимог та просили суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Представники третіх осіб 2 та 3 у судове засідання не прибули, своєї позиції щодо заявлених позовних вимог суду не надали.

Відповідно до вимог статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, в українському інформаційному бюлетені «Офіційному висновку України» № 32 від 30.04.2015 надруковано оголошення про відкриття провадження у даній адміністративній справі.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України суд, заслухавши у судовому засіданні представників позивача, відповідача, третіх осіб 1 та 4, ухвалив продовжити розгляд справи у письмовому провадженні.

Під час судового розгляду справи, суд,

В С Т А Н О В И В:

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 № 17 «Про оптимізацію діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» (далі - постанова №17) ліквідовано Державну реєстраційну службу та Державну виконавчу службу, покладено на Міністерство юстиції завдання і функції з реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), з питань державної реєстрації актів цивільного стану, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, договорів комерційної концесії (субконцесії), з питань реєстрації (легалізації) об'єднань громадян, інших громадських формувань, статутів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, якщо їх реєстрація передбачена законами, статуту територіальної громади м. Києва, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб'єктів інформаційної діяльності. Установлено, що Міністерство юстиції є правонаступником Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, що ліквідуються, в частині реалізації державної політики у сферах, зазначених у пункті 1 цієї постанови.

Зазначеною постановою також було внесено відповідні зміни у Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 №22, якими визначено: «Мін'юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику, державну політику з питань банкрутства та використання електронного цифрового підпису, у сфері нотаріату, у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - виконання рішень), з питань державної реєстрації актів цивільного стану, з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, з питань державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, з питань державної реєстрації договорів комерційної концесії (субконцесії), з питань реєстрації (легалізації) об'єднань громадян, інших громадських формувань, статутів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, якщо їх реєстрація передбачена законами, статуту територіальної громади м. Києва, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб'єктів інформаційної діяльності; забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері архівної справи і діловодства та створення і функціонування державної системи страхового фонду документації, у сфері виконання кримінальних покарань.».

Поряд з цим, Постановою №17 доповнено вищевказане положення пунктами 22-2 4, згідно яких Міністерство юстиції України забезпечує формування та реалізацію державної політики з питань державної реєстрації актів цивільного стану, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, договорів комерційної концесії (субконцесії), реєстрації (легалізації) об'єднань громадян, інших громадських формувань, статутів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, якщо їх реєстрація передбачена законами, статуту територіальної громади м. Києва, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб'єктів інформаційної діяльності; забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері організації примусового виконання рішень; забезпечує своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень у порядку, встановленому законодавством.

Не погоджуючись з даною постановою, позивач звернувся до суду з вимогою про визнання її нечинною.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 № 2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень КАС України під час розгляду адміністративних справ», підставами для визнання будь-якого акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтями 113, 116 Конституції України визначено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який у своїй діяльності, керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України. Кабінет Міністрів України у межах свої повноважень, зокрема, спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади; утворює, реорганізовує та ліквідовує відповідно до закону міністерства та інші центральні органи виконавчої влади, діючи в межах коштів, передбачених на утримання органів виконавчої влади.

Згідно із частиною першою статті 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Організацію, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України визначено Законом України «Про Кабінет Міністрів України» від 27.02.2014 № 794-VII.

Статтею 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» визначено основні повноваження Кабінету Міністрів України. Ними, зокрема є: розроблення і здійснення заходів, спрямованих на вдосконалення системи органів виконавчої влади з метою підвищення ефективності їх діяльності та оптимізації витрат, пов'язаних з утриманням апарату управління; утворення, реорганізація і ліквідація міністерств та інших центральних органів виконавчої влади відповідно до закону в межах коштів, передбачених у Державному бюджеті України на утримання органів виконавчої влади, затвердження положення про зазначені органи.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України спрямовує і координує роботу міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які забезпечують проведення державної політики у відповідних сферах суспільного і державного життя, виконання Конституції та законів України, актів Президента України, додержання прав і свобод людини та громадянина. Міністерства та інші центральні органи виконавчої влади відповідальні перед Кабінетом Міністрів України, підзвітні та підконтрольні йому.

В той же час, згідно із частиною першою статті 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17.03.2011 № 3166-VI, міністерства та інші центральні органи виконавчої влади утворюються, реорганізуються та ліквідуються Кабінетом Міністрів України за поданням Прем'єр-міністра України.

Міністерство, інший центральний орган виконавчої влади утворюється шляхом утворення нового органу влади або в результаті реорганізації (злиття, поділу, перетворення) одного чи кількох центральних органів виконавчої влади. Міністерство, інший центральний орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Актом Кабінету Міністрів України про ліквідацію міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади визначається орган виконавчої влади, якому передаються повноваження та функції міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, що ліквідується. Порядок здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією чи ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, визначається Кабінетом Міністрів України (ч. 4, 5, 8, 9 ст. 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади»).

Аналіз вищевикладеного дає суду підстави дійти до висновку, що на Кабінет Міністрів України законодавчо покладено повноваження щодо утворення, реорганізації, ліквідації міністерств та інших центральних органів влади та затвердження відповідних положень про них. Вказане в сукупності свідчить, що відповідач при прийняті оскаржуваної постанови діяв у порядок, спосіб визначений законом та в межах наданої йому компетенції.

Крім тог, відповідно до частини третьої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи, зокрема, що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України.

Згідно зі статтею 152 Конституції України, статтею 13 Закону України «Про Конституційний Суд України» виключно до юрисдикції Конституційного Суду України відносяться справи щодо конституційності законів та інших правових актів.

З огляду на викладене вбачається, що відповідність оскаржуваної постанови Конституції України не підлягає встановленню або спростуванню в порядку адміністративного судочинства.

Відносно тверджень позивача щодо невідповідності оскаржуваної постанови статтям 7, 17 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», оскільки Міністерство юстиції України не має права безпосередньо надавати адміністративні послуги, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1 Закону України «Про адміністративні послуги» від 06.09.2012 № 5203-VI, суб'єктом надання адміністративної послуги є орган виконавчої влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, їх посадові особи, уповноважені відповідно до закону надавати адміністративні послуги.

При цьому згідно з пунктом 12 статті 92 Конституції України виключно законами України визначається, зокрема, організація і діяльність органів виконавчої влади.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», систему центральних органів виконавчої влади складають міністерства України (далі - міністерства) та інші центральні органи виконавчої влади.

Статтею 6 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» встановлено, що міністерство є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику в одній чи декількох визначених Кабінетом Міністрів України сферах, проведення якої покладено на Кабінет Міністрів України Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» центральні органи виконавчої влади утворюються для виконання окремих функцій з реалізації державної політики як служби, агентства, інспекції.

Отже, виходячи з положень вказаних норм права суд дійшов висновку, що до системи центральних органів виконавчої влади входять міністерства, як центральні органи виконавчої влади, так і інші центральні органи виконавчої влади - служби, агентства, інспекції.

В пункті 5 частини першої статті 7 та в пункті 5 частини першої статті 17 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» закріплено здійснення інших завдань, визначених законами України.

Крім того, в пункті 1 частини першої статті 17 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» зазначено, що одним із основних завдань центральних органів виконавчої влади є надання адміністративних послуг.

Отже, завдання міністерства, як центрального органу виконавчої влади визначені, як статтею 7, так і статтею 17 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», а тому міністерства можуть надавати адміністративні послуги.

Таким чином, твердження позивача на невідповідності оскаржуваної постанови статтям 7, 17 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» не знайшли свого підтвердження та спростовуються вищевикладеним.

Поряд з цим, згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Суд звертає увагу, що захист прав здійснюється у разі їх порушення. З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії суб'єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає. Звернення до суду є способом захисту порушених суб'єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

В той же час, пунктом 21 постанови пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 №2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» встановлено, що за правилами частини другої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України право оскаржити нормативно - правовий акт мають особи, що до яких його застосовано, а також особи - суб'єкти правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Аналіз вказаного свідчить, що при оскаржені нормативно-правового акту позивач повинен довести факт застосування до нього оскаржуваного акта, або те, що він є суб'єктом відповідних відносних на які поширюється цей акт.

Однак, ані в матеріалах справи, ані в судовому засіданні позивачем не доведено суду застосування до нього оскаржуваної постанови, що мало наслідком порушення його охоронюваних законом прав та інтересів.

Поряд з цим, на думку суду, реалізація тих чи інших конституційних прав позивача жодним чином не обмежується постановою № 17. Вказане обумовлює відсутність порушеного права позивача.

З огляду на викладене, керуючись вимогами статей 69-71, 94, 160-165, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову - відмовити повністю.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі апеляційного оскарження постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя О.П. Огурцов

Судді Р.О. Арсірій

В.А. Кузьменко