Справа № 2а-1570/2023/11
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2015-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2015 року м. Київ К/9991/5913/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Карася О.В. (головуючого), Олендера І.Я., Рибченка А.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Прокуратури Одеської області на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.12.2011 по справі № 2а-1570/2023/11

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4

до Котовської об'єднаної державної податкової інспекції Одеської області

за участю Котовської міжрайонної прокуратури Одеської області

про визнання незаконними та скасування податкових повідомлень,-

В С Т А Н О В И В:

Підприємцем до суду заявлений позов про визнання незаконними дій Державної податкової інспекції по стягненню до бюджету податку з доходів фізичних осіб та податку на додану вартість та скасування податкових повідомлень-рішень від 12.11.2010 № /1 та № /1, якими позивачу визначено податкові зобов'язання з податку на додану вартість (далі - ПДВ) на загальну суму 222 486,79 грн. та податку з доходів фізичних осіб на суму 111 243,39 грн. за порушення вимог Закону України "Про податок на додану вартість", Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" та Декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян".

Позовні вимоги Підприємець обґрунтовує відсутністю з його боку порушень вимог вказаних нормативних актів та зазначає, що всі господарські операції з контрагентами фактично проведені та підтверджені належно оформленими первинними бухгалтерськими документами.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 11.07.2011 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.12.2011 рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення про задоволення позовних вимог Підприємця. Оскаржувані податкові повідомлення - рішення скасовано.

Не погодившись із судовим рішенням апеляційної інстанції, Прокуратура Одеської області до Вищого адміністративного суду України подала касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить зазначене судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У поданих запереченнях на скаргу позивач просить у задоволенні скарги відмовити через її необґрунтованість.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді, перевіривши повноту встановлених обставин справи та правильність їх юридичної оцінки судами, Вищий адміністративний суд України не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.

Судами першої і апеляційної інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Державною податковою інспекцією проведена планова виїзна перевірка Підприємця з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2007 по 30.06.2010, за підсумками якої складено акт від 15.10.2010 № 02394/1701/НОМЕР_1.

У ході зазначеної перевірки встановлено порушення позивачем пп. 7.4.1, пп. 7.4.5 п. 7.4, пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону України від 03.04.1997 № 198/97-ВР "Про податок на додану вартість" (далі -Закон № 198/97-ВР), ст. 13, Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 № 13-92 "Про прибутковий податок з громадян" (далі - Декрет № 13-92) та пп. 4.1.1 п. 4.1 ст. 4, п. 5.1 ст. 5 Закону України від 28.12.1994 № 334/94-ВР "Про оподаткування прибутку підприємства" (далі - Закон № 334/94-ВР) в результаті чого занижено суми податкових зобов'язань з ПДВ на суму 148 324,52 грн. та з податку з доходів фізичних осіб на суму 111 243,39 грн.

Такі висновки фахівців Державної податкової інспекції вмотивовано тим, що позивачем до складу валових витрат та податкового кредиту включено суми коштів за господарськими операціями проведеними з контрагентами (ТОВ "Укрхімресурс" та ТОВ ВО "Сван"), які у податковій звітності не декларували та відповідно і не сплачували податкових зобов'язань по господарських операціях з Підприємцем, що було виявлено шляхом автоматизованого співставлення за допомогою "Системи співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів", а отже, на думку контролюючого органу, вказані господарські операції фактично не відбулись та не спричинили настання реальних правових наслідків, зокрема, і щодо формування валових витрат та податкового кредиту.

Зазначені висновки покладені в основу основних мотивів касаційної скарги.

Розв'язуючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що господарські операції за якими позивачем було сформовано валові витрати та податковий кредит не підтверджені належними первинними документами, зокрема, не підтверджено перевезення товару, його зберігання, а наявні у позивача податкові накладні та розрахункові документи є недостатніми для формування валових витрат та податкового кредиту та фактично виписані без наміру створити реальні правові наслідки в рамках господарської діяльності.

Натомість судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи було надано належну оцінку доказам, наданих позивачем та зібраних судом на підставі ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, та іншим обставинам, що спростовують позицію державного податкового органу про недостовірність даних податкового обліку платника податків. Зокрема, судом досліджено первинні документи, які є підставою для бухгалтерського обліку та податкового обліку, встановлено реальність виконання господарських операцій між позивачем та контрагентами, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями належно оформлених первинних документів (накладні, податкові накладні, квитанції до прибуткових касових ордерів).

Так, у п. 1.3 ст. 1 Закону №168/97-ВР платника податку визначено як особу, яка згідно із цим Законом зобов'язана здійснювати утримання та внесення до бюджету податку, що сплачується покупцем.

Згідно з п. 10.2 ст. 10 Закону № 168/97-ВР платники податку, визначені у підпунктах "а", "в", "г", "д" п. 10.1 цієї статті, відповідають за дотримання достовірності та своєчасності визначення сум податку, а також за повноту і своєчасність його внесення до бюджету відповідно до закону.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 зазначеного Закону покупець має право відобразити сплачені суми податку у податковому кредиті за умови використання отриманих товарів (послуг) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності.

Згідно з пп. 7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону № 168/97ВР не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями.

Відповідно до пп. 7.4.4. п. 7.4. ст.7 Закону № 168/97-ВР, якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

А відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємства" валові витрати виробництва та обігу - сума будь-яких витрат платника податку в грошовій, матеріальній або нематеріальній формі, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Положеннями пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 вказаного Закону передбачено, що до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії, з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Відповідно до п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону № 334/94-ВР не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку,

Отже, всі витрати господарюючого суб'єкта мають бути здійснені саме для і в межах провадження господарської діяльності, а не з іншими цілями, та підтверджені відповідними первинними документами. Це однаковою мірою стосується як витрат, пов'язаних із одержанням доходу господарюючого суб'єкту - фізичної особи, так і сум податкового кредиту з ПДВ.

Крім того, позивач, як платник податку, самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та внесення ним податку до бюджету відповідно до законодавства України і не може нести відповідальність за порушення контрагентами правил здійснення господарської діяльності та/або податкової дисципліни. У разі якщо контрагентом були допущені порушення норм податкового чи норм іншого законодавства, у тому числі і по декларуванню податкових зобов'язань, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи.

Отже, висновки податкового органу щодо порушення позивачем вимог Закону України "Про податок на додану вартість" та Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" не узгоджуються з нормами матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, спростовуються належними та допустимими доказами, яким суд апеляційної інстанції надав належний правовий аналіз у їх сукупності, а враховуючи ст. 13 Декрету № 13-92, якою визначено, що - до складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно з Законом України "Про оподаткування прибутку підприємств", дійшов також і правомірного висновку про безпідставність донарахування позивачу податку з доходів фізичних осіб.

З огляду на зазначене у суду відсутні правові підстави для висновку про законність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

За таких обставин переглянуте судове рішення апеляційної інстанції у справі відповідає приписам чинного законодавства, а доводи касаційної скарги визнаються непереконливими.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Прокуратури Одеської області відхилити.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.12.2011 по справі № 2а-1570/2023/11 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.В. Карась

Судді І.Я. Олендер

А.О. Рибченко