Справа № 808/2230/15
Суддя: Семененко Марина Олександрівна
Дата ухвалення: 2015-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2015 року о 15 год. 47 хв.Справа № 808/2230/15 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Семененко М.О.

за участю секретаря судового засідання Федорук І.В.

за участю позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Управління соціального захисту населення Веселівської районної державної адміністрації Запорізької області

про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

22 квітня 2015 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Управління соціального захисту населення Веселівської районної державної адміністрації Запорізької області (далі - відповідач), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною відмову відповідача у видачі позивачу довідки про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи від 29.12.2014 №04-03/671;

- зобов'язати відповідача взяти на облік та видати позивачу довідку про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 29.05.1975 він мешкав у АДРЕСА_1, проте, 20.03.2014 у зв'язку з проведенням нелегітимного референдуму та незаконною окупацією АР Крим Російською Федерацією, позивач покинув власну домівку та переїхав до Запорізької області, де зареєструвався за адресою: АДРЕСА_2. В зв'язку з переміщенням з тимчасово окупованої території позивач звернувся до відповідача з заявою про надання йому статусу внутрішньо переміщеної особи, разом з тим, позивачу було відмовлено. Позивач вважає таки дії відповідача протиправними, та просить задовольнити позов в повному обсязі. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги.

Відповідач в судове засідання не з'явився, 15.05.2015 подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі. Крім того, в поданих до суду письмових запереченнях відповідач зазначає, що ОСОБА_1 правомірно відмовлено у видачі довідки про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи, оскільки на момент визнання АР Крим тимчасово окупованою територією 15.04.2014, позивач вже був зареєстрований та фактично проживав в Запорізькій області, у зв'язку з чим він не має права на одержання статусу внутрішньо переміщеної особи. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, зазначає наступне.

З матеріалів справи судом встановлено, що 20 березня 2014 року ОСОБА_1, який мешкав у АДРЕСА_1, виїхав з території АР Крим до АДРЕСА_2.

25 березня 2014 року позивач у встановленому законодавством порядку зареєструвався за адресою: АДРЕСА_2.

11.11.2014 позивач звернувся з заявою до Управління соціального захисту населення Веселівської районної державної адміністрації Запорізької області, в якій просив видати довідку про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції.

Рішенням Управління соціального захисту населення Веселівської районної державної адміністрації Запорізької області від 11.12.2014 №01-18/881 позивачу відмовлено у видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції.

29 грудня 2014 року позивач звернувся з повторною заявою до Управління соціального захисту населення Веселівської районної державної адміністрації Запорізької області, в якій просив видати довідку про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції.

Рішенням Управління соціального захисту населення Веселівської районної державної адміністрації Запорізької області від 29.12.2014 №04-03/671 позивачу відмовлено у видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції.

Позивач, не погодившись з вказаним рішенням, звернувся з позовом до суду.

Під час розгляду справи судом встановлено, що підставою для відмови у видачі позивачу довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, стало те, що на момент виникнення обставин, зазначених у Законі України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», а саме: визнання Автономної республіки Крим тимчасово окупованою територією, ОСОБА_1 вже був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, а отже, на думку відповідача, не мав права на одержання вищевказаної довідки.

Суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (який набрав чинності 22.11.2014) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об'єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо що до таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Згідно ч.2 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

З наданої до матеріалів справи копії паспорту громадянина України ОСОБА_1 (серія ЕС 047155), судом встановлено, що позивач з 29.05.1975 до 25.03.2014 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, а з 25.03.2014 позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2

Відповідно до пояснень позивача, причиною залишення місця свого постійного проживання в АДРЕСА_1, було намагання уникнути негативних наслідків тимчасової окупації півострова після проведення незаконного референдуму.

Суд зазначає, що частиною 2 ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що підставами для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є наявність реєстрації місця проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення. Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Згідно ч.3 ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» для отримання довідки внутрішньо переміщена особа має звернутися до структурного підрозділу місцевої державної адміністрації з питань соціального захисту населення за місцем фактичного проживання із заявою про отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Відповідно до ч.6 ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» заява повинна містити таку інформацію про заявника: прізвище, ім'я, по батькові; громадянство; дату та місце народження; стать; відомості про неповнолітніх внутрішньо переміщених осіб, які прибули разом з ним (у разі необхідності); відомості про зареєстроване та фактичне місце проживання; адресу, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції, та номер телефону; обставини, що спричинили внутрішнє переміщення; декларацію особи про непричетність такої особи до скоєння злочинів або співучасті у злочинах; відомості про житлові, соціальні, медичні, освітні та інші потреби; згоду на обробку персональних даних відповідно до Закону України «Про захист персональних даних».

Згідно ч.7 ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» разом із заявою заявник подає: документ, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, або тимчасове посвідчення, що підтверджує особу громадянина України; у разі наявності - документ, що підтверджує факт проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у зв'язку з обставинами, визначеними у статті 1 цього Закону (документ, що підтверджує громадянство України, посвідчує особу чи її спеціальний статус з відміткою про реєстрацію місця проживання, військовий квиток з відомостями про проходження військової служби, трудова книжка із записами про здійснення трудової діяльності, документ, що підтверджує право власності на нерухоме майно); у разі необхідності - свідоцтво про народження дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

З оскаржуваної відмови у видачі довідки, судом встановлено, що жодних зауважень щодо повноти поданих позивачем документів та правильності заповнення заяви, відповідачем встановлено не було.

Частиною 11 ч.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що заявнику може бути відмовлено у видачі довідки, продовженні її дії або скасовано її дію, якщо:

1) відсутні обставини, що спричинили внутрішнє переміщення, визначені у статті 1 цього Закону, або обставини, що раніше існували, істотно змінились;

2) у державних органів наявні відомості про подання завідомо неправдивих відомостей для отримання довідки;

3) заявник втратив документи, що посвідчують його особу та підтверджують громадянство України, до їх відновлення.

З матеріалів справи судом встановлено, що відповідач обґрунтовує відмову пунктом 1 ч.11 ч.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», з посиланням на Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (який набрав чинності 27.04.2014), а саме тим, що на момент переміщення позивача (25.03.2015) АР Крим не була законодавчо визначена як тимчасово окупована територія.

Разом з тим, суд не може погодитись з такою позицією Управління соціального захисту населення Веселівської районної державної адміністрації Запорізької області, з огляду на наступне.

Суд зазначає, що за загально відомою інформацією 11.03.2014 року Верховною Радою Автономної Республіки Крим та Севастопольською міськрадою було прийнято «Декларацію про незалежність Автономної Республіки Крим та Севастополя». 16.03.2014 року в АР Крим було проведено незаконний референдум про статус Криму. 17.03.2014 року на підставі результатів вищезазначеного референдуму та «Декларації про незалежність Автономної Республіки Крим та Севастополя було проголошено так звану «Республіку Крим». 18.03.2014 року було підписано договір між Російською Федерацією та так званою «Республікою Крим» про прийняття останньої у склад Російської Федерації.

Зазначені обставини широко висвітлювалися в засобах масової інформації, в тому числі у період цих подій, є загально відомими.

Суд не приймає посилання представника відповідача на те, що підстави для визнання позивача внутрішньо переміщеною особою з тимчасово окупованої території, виникли лише після прийняття Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», яким було визнано територію АР Крим та м. Севастополя тимчасово окупованою територією.

Суд зазначає, що вказаним Законом надано відповідний статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлено особливий правовий режим на цій території, визначено особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Суд звертає увагу, даний Закон лише нормативно закріпив статус АР Крим, як тимчасово окупованої території, проте обставини, які зумовили прийняття такого закону, виникли раніше.

Аналізуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що починаючи з 18.03.2014 у позивача були обґрунтовані підстави вважати територію АР Крим окупованою та передбачати настання негативних наслідків окупації, оскільки вже з цього часу територія АР Крим була непідконтрольна державним органам України, що є загально відомою обставиною.

Таким чином, на момент виникнення негативних обставин, що зумовили залишення позивачем місця свого постійного проживання, в розумінні ч.2 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» адресою місця проживання позивача є: АДРЕСА_1

Враховуючи викладене, суд вважає, що на позивача поширюється дія Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», оскільки позивач є внутрішньо переміщеною особою в розумінні ч.1 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Крім іншого, суд зазначає, відповідно до приписів ч.1 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» після прибуття до нового місця проживання з АР Крим, позивач був зобов'язаний протягом 10 днів зареєструвати нове місце проживання, що він і зробив.

Оскільки Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» був прийнятий значно пізніше та набрав чинності лише 22.11.2014, позивач не міг та не повинен був передбачати правомірність своїх дій з урахуванням приписів даного закону.

Відповідно до законодавства основною підставою для видачі громадянину України довідки про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи є залишення ним вимушено або за власним бажанням свого місця проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків, зокрема, тимчасової окупації, що з врахуванням вищевикладеного надає позивачу право на отримання такої довідки.

Таким чином, з урахуванням обставин даної справи, наявність у позивача на момент набрання чинності Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» місця реєстрації за межами окупованої території, не може бути підставою для позбавлення його права на одержання статусу внутрішньо переміщеної особи та отримання відповідної довідки.

Суд не приймає посилання представника відповідача на лист Департаменту соціального захисту населення Запорізької обласної державної адміністрації, в якому зазначено, що ОСОБА_1 не має права на одержання довідки, оскільки такий лист носить лише інформаційний характер та не є обов'язковим для врахування.

Суд зазначає, що рішення в порядку передбаченому Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» приймається саме відповідачем, і саме відповідач несе за нього відповідальність.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідачем не доведена правомірність відмови у видачі довідки.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7 - 12, 14, 86, 158- 163, 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Веселівської районної державної адміністрації Запорізької області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправною відмову Управління соціального захисту населення Веселівської районної державної адміністрації Запорізької області у видачі ОСОБА_1 довідки про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи від 29.12.2014 №04-03/671.

Зобов'язати Управління соціального захисту населення Веселівської районної державної адміністрації Запорізької області взяти на облік та видати ОСОБА_1 довідку про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 73,08 грн. (сімдесят три гривні 08 коп.).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя М.О. Семененко