Справа № 816/648/15-а
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2015-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2015 р.Справа № 816/648/15-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бенедик А.П.

Суддів: Калиновського В.А. , Водолажської Н.С.

за участю секретаря судового засідання Тітової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 07.04.2015р. по справі №816/648/15-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області

про стягнення заробітку за час невиконання рішення суду,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Управління Міністерства Внутрішніх Справ України в Полтавській області в якому просив з урахуванням уточнення позовних вимог стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду з 05.12.2013 року по 04.12.2014 року в сумі 25336,68 грн. з розрахунку середньомісячного грошового забезпечення 2111,39 грн. з урахуванням всіх обов'язкових платежів та зборів, які підлягають відрахуванню із заробітної плати.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилався на те, що постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 04.12.2013 року у справі №816/2228/13-а задоволено його адміністративний позов до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, Управління по боротьбі з організованою злочинністю Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області про визнання незаконними дій, визнання незаконними та скасування наказу та поновлення на посаді. В зв'язку з тим, що відповідачем не було здійснене негайне виконання вищезазначеного рішення в частині поновлення позивача на посаді, та оскільки позивач фактично був позбавлений можливості працювати, вважає, що відповідач повинен виплатили йому кошти за час вимушеного прогулу з 05.12.2013 року по 04.12.2014 року.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 07.04.2015 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову.

Позивач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 07.04.2015 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги заявник посилається на прийняття оскаржуваної постанови з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Посилаючись на положення ст. 236 КЗпП України, вважає, що відповідач, не допустивши негайного виконання постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 04.12.2013 року в частині поновлення його на посаді, зобов'язаний виплатити позивачу грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 05.12.2013 року по 04.12.2014 року, а також на п.3.ч.1 ст.256 КАС України, де вказано, що постанова суду про поновлення на роботі у відносинах публічної служби виконується негайно, та не передбачає обов'язку позивача на звернення до органів виконавчої служби.

Представники сторін про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 1 ст. 41 та ч. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 16.09.2013 року постановою Полтавського окружного адміністративного суду по справі № 816/2228/13-а відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, Управління боротьби з організованою злочинністю Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області про визнання незаконними дій, визнання незаконним та скасування наказу та поновлення на посаді.

04.12.2013 року постановою Харківського апеляційного адміністративного суду по справі №816/2228/13-а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 16.09.2013 року скасовано, прийнято нову постанову, якою, серед іншого, поновлено позивача на посаді начальника Кременчуцького відділу по боротьбі з організованою злочинністю УБОЗ ГУМВС України в Полтавській області з 23.03.2013 року та допущено негайне виконання постанови суду в частині поновлення на посаді.

06.03.2014 року позивачем отримано виконавчий лист № 816/2228/13-а., з яким він звернувся до виконавчої служби 17.11.2014 року.

27.11.2014 року постановою відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області було відкрито виконавче провадження

03.12.2014 року наказом УМВС України в Полтавській області № 571 о/с позивача поновлено на посаді начальника Кременчуцького ВБОЗ УБОЗ УМВС України в Полтавській області з 23.03. 2013 року.

08.12.2014 року наказом УМВС України в Полтавській області № 579 о/с позивача звільнено з посади начальника Кременчуцького ВБОЗ УБОЗ УМВС України в Полтавській області та зараховано в розпорядження Управління МВС України в Полтавській області.

22.12.2014 року наказом УМВС України в Полтавській області № 607 о/с у відповідності до частини 4 пункту 21 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС, на підставі рішення кадрової комісії УМВС від 22.12.2014 року призначено на посаду оперуповноваженого сектору карного розшуку Кременчуцького міського відділу.

Посилаючись на порушення вимог статті 236 КЗпП України позивач вважає, що відповідач за затримку виконання судового рішення про поновлення його на роботі зобов'язаний виплатити йому грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 05.12.2013 року по 04.12.2014 року в розмірі 25336,68грн. в зв'язку з чим звернувся до суду із даним позовом.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відносини публічної служби з приводу прийняття громадян на службу в органи внутрішніх справ регулюються спеціальним законодавством. Зокрема, в Положенні про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114, не передбачено обов'язку виплачувати середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду. Також, зважаючи на факт отримання позивачем грошового забезпечення за один місяць в розмірі 2111,39 грн. та грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу внаслідок незаконного звільнення з 24.03.2013 року по 04.12.2013 року в розмірі 17667,00 грн, вважає позовні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зумовленого затримкою виконання рішення суду, безпідставними та необґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Прийняття громадян на службу в органи внутрішніх справ, її проходження та притягнення до відповідальності врегульовані спеціальним законодавством, зокрема: Законом України "Про міліцію"; Законом України "Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України", Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року за № 114 (далі - Положення).

Відповідно до пункту 24 Положення, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Отже, наведеним нормативно-правовим актом передбачено лише відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу та не встановлено обов'язку виплачувати середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду.

Позицією Пленуму Верховного Суду України, яка викладена в пункті 2 частини другої постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24 грудня 1999 року № 13. передбачено законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

Колегія судів погоджується з висновками суду перщої інстації що позивач безпідставно посилається на приписи статті 236 Кодексу законів про працю України, оскільки регулювання правового становища осіб рядового і начальницького складу органів МВС передбачено спеціальним законодавством і при вирішенні даного роду спорів пріоритетним є норми саме спеціальних законів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.255 КАС України, постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Згідно із вимогами ч.1 ст.258 КАС України, за кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, чи прокурора, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, видається один виконавчий лист. Тобто, у випадку добровільного невиконання постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби, таке судове рішення виконується примусово після отримання позивачем в суді виконавчого листа.

Державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий лист і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення виконавчого документа до виконання і цей лист відповідає вимогам, передбаченим Законом України "Про виконавче провадження", та пред'явлений до виконання до органу державної виконавчої служби за належним місцем виконання рішення.

Обов'язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення його на роботі настає тоді, коли така затримка була допущена з вини власника або уповноваженого ним органу.

Після прийняття судового рішення про поновлення на посаді необхідне бажання громадянина працювати та ініціатива звернення поновленої особи з цього питання до працедавця.

Як встановлено судом першої інстанції, та знайшло своє підтвердження в апеляційній інстанції, позивач отримав виконавчий лист про поновлення на посаді ще 06.03.2014 року, а звернувся до виконавчої служби тільки 17.11.2014 року.

Відповідно до п.8. ч.1.ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення суду згідно з виконавчим документом.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем виконано рішення Харківського апеляційного адміністративного суду від 04.12.2013 року в повному обсязі. Вищевикладене підтверджується заявою управління МВС України в Полтавській області про фактичне виконання судового рішення та постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень від 20.01.2015 року про закінченням виконавчого провадження (а.с. 83-88).

Таким чином, приймаючи до уваги дату отримання позивачем виконавчого листа та дату звернення до державного виконавця із заявою про примусове виконання рішення суду, а також факт поновлення його на роботі та виплати грошового забезпечення за один місяць в розмірі 2111,39 грн. та за весь час вимушеного прогулу внаслідок незаконного звільнення з 24.03.2013 року по 04.12.2013 року в розмірі 17667,00 грн., колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що позовні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зумовленого затримкою виконання рішення суду є безпідставними та необґрунтованими.

Відповідно до частини 1 статті 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно із статтею 86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Колегія суддів зазначає, що позивачем під час розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Натомість, відповідач, будучи суб'єктом владних повноважень та заперечуючи проти позову, довів правовірність власних дій, які є предметом оскарження позивачем.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10)своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що у спірних правовідносинах відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження йому надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено), добросовісно та розсудливо.

З огляду на встановлені під час розгляду справи обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова Полтавського окружного адміністративного суду від 07.04.2015р. по справі №816/648/15 відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта, позивача у справі.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду-без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, п. 1 ч. 1 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 07.04.2015р. по справі №816/648/15-а за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області про стягнення заробітку за час невиконання рішення суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Бенедик А.П.
Судді(підпис) (підпис) Калиновський В.А. Водолажська Н.С.

Повний текст ухвали виготовлений 26.05.2015 р.