Справа № 803/866/15-а
Суддя: Димарчук Тетяна Миколаївна
Дата ухвалення: 2015-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2015 року Справа № 803/866/15-a

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Димарчук Т.М.,

суддів Александрової М.А., Смокович В.І.,

при секретарі судового засідання Новак Л.О.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача управління Державної міграційної служби України у Волинській області Марцих Є.Г.,

представника відповідача Державної міграційної служби України Пахолюка О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання неправомірними та скасування рішення, наказу та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 (надалі позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (надалі ДМС України, відповідач 1), Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (надалі Управління ДМС України у Волинській області, відповідач 2) про визнання неправомірними та скасування наказу Управління ДМС України у Волинській області № 21 від 16 лютого 2015 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України № 14-15 від 07 квітня 2015 року про відхилення скарги на рішення органу міграційної служби про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання Управління ДМС України у Волинській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є громадянином Еритреї та має обґрунтований ризик бути підданим дискримінації та переслідуванням через його політичні погляди. Перебуваючи на території України, позивач 23 січня 2015 року подав до Управління ДМС України у Волинській області належним чином оформлену та обґрунтовану заяву-анкету про визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту. Згідно із наказом Управління ДМС України у Волинській області № 21 від 16 лютого 2015 року позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, отримав 17 лютого 2015 року і 23 лютого 2015 року оскаржив рішення Управління ДМС України у Волинській області до ДМС України. 29 квітня 2015 року позивач отримав повідомлення Управління ДМС України у Волинській області № 9 від 22 квітня 2015 року про відхилення скарги на рішення органу міграційної служби про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення ДМС України № 14-15 від 07 квітня 2015 року. Позивач вважає, що вказані рішення є протиправними та необґрунтованими, такими, що підлягають скасуванню, оскільки перевірку відомостей, викладених у заяві-анкеті, проведено формально, а при прийнятті оскаржуваних наказу і рішення відповідачі взагалі не поцікавилися ситуацією у країні походження позивача та не дослідили всіх обставин, які стосуються справи. Зокрема, позивач зазначав, що причиною виїзду з країни походження є те, що він може стати жертвою переслідувань через політичні погляди та діяльність свого батька, який був лідером антиеритрейського урядового опозиційного угрупування Аль-Іхлас в Судані та Саудівській Аравії. Крім того, позивач побоюється загрози загальнопоширеного насильства в ситуаціях внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини в Еритреї. На підтвердження обставин щодо переслідувань з боку держави та можливості застосування до громадян тортур та інших видів жорстокого поводження, позивач наводив джерела інформації - повідомлення неурядових організацій, публікації у засобах масової інформації.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та просив їх задовольнити.

Представники управління Державної міграційної служби України у Волинській області та Державної митної служби України у судовому засіданні, кожен зокрема, позовних вимог не визнали та пояснили, що ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в Саудівській Аравії в м. Хаміс-Мушаті та є громадянином Еритреї. Позивач прибув до України легально у листопаді 2012 року на підставі студентської візи, використовуючи повітряний транспорт. При зверненні 23.01.2015 року із заявою про визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту до Управління ДМС України у Волинській області при собі мав національний паспорт. Основною причиною звернення за захистом зазначив, що у разі повернення до Еритреї йому загрожує небезпека через політичну діяльність батька, небажання проходити обов'язкову військову службу та побоювання зазнати переслідувань за ознаками політичних переконань. Проте, відомості, які наводив позивач як підставу побоювань переслідувань є суперечливими. Так, з матеріалів особової справи вбачається, що до приїзду в Україну позивач народився та постійно проживав у Саудівській Аравії, був інтегрований у її суспільство. Безперешкодно отримав паспорт громадянина Еритреї, оформив студентську візу для виїзду та легально вилетів з Саудівської Аравії транзитом через Об'єднані Арабські Емірати до України, а саме в м. Київ, звідти в подальшому виїхав до м. Івано-Франківська для вступу в університет. У вказаних країнах позивач не звертався до компетентних органів із заявами про надання статусу біженця. Дані обставини свідчать про відсутність заборони компетентних органів влади Еритреї на виїзд позивача із країни. На території Саудівської Аравії у позивача залишилися проживати його родичі, яким, за його словами, небезпека не загрожує.

Позивач не надав доказів перебування членом політичної партії, релігійної, військової організації та не довів утисків на батьківщині за релігійною чи політичною ознакою, а тому не може бути визнаний жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, про що він свідчить в анкеті. Крім того, в наданих свідченнях позивач також повідомляв, що залишив країну своєї громадської належності, оскільки хотів потрапити в одну із країн Західної Європи з метою пошуку кращих умов життя. Позивач, перебуваючи на території України з листопада 2012 року не звертався до органів ДМС України за захистом, а зробив це лише після затримання та поміщення до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, а отже, мав на меті використати Україну як транзитну країну для потрапляння до країн Західної Європи.

Державною митною службою України відповідно до вимог статей 3, 14 Конвенції Ради Європи про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Конвенціії ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання від 10 грудня 1984 року, статті 28 Конституції України не встановлено фактів щодо можливості застосування до заявника смертної кари, виконання вироку по смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання в разі повернення на батьківщину. Обставин та встановлених фактів для обгрунтованого побоювання щодо умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" для визнання громадянина Еритреї ОСОБА_4 біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відповідачами під час розгляду заяв позивача не виявлено і не встановлено.

Враховуючи вищевикладене просили відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши всі обставини у справі та перевіривши їх письмовими доказами, дійшов висновку, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити з таких мотивів і підстав.

Судом на підставі матеріалів особової справи № 2015 LT 0005 (а.с.22-55) встановлено, що позивач ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в Саудівській Аравії (м. Хаміс-Мушаїт), за віросповіданням мусульманин, за національністю еритреєць, не одружений, освіта середня. У 2010 році закінчив вищу школу в Саудівській Аравії та навчався на підготовчому курсі в Івано-Франківському університеті нафти і газу протягом п'яти місяців, після чого покинув навчання.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, в консульстві Еритреї, яке знаходиться в Саудівській Аравії отримав паспорт громадянина Еритреї. Відкривши студентську візу до України для навчання в Івано-Франківському університеті нафти і газу в листопаді 2012 року легально вилетів із Саудівської Аравії транзитом через Об'єднані Арабські Емірати до України. Прибувши в Київ, вирушив до Івано-Франківська для вступу в університет нафти і газу. По прибуттю до м. Івано-Франківськ зареєструвався відповідним чином в органах влади та після здачі відповідних документів був зарахований на навчання. Через п'ять місяців покинув навчання, однак залишився проживати в Івано-Франківську де винаймав квартиру. Проживаючи в Україні на протязі півтора року за статусом біженця не звертався. У вересні 2014 року прибув до м. Одеси, де знайшов нелегальних перевізників та заплативши їм 6 000 доларів США домовився про доставку його нелегальним шляхом до Західної Європи, а саме до Австрії. У складі групи осіб був доставлений до кордону України із Республікою Словаччина, та затриманий спільною групою ВПС «Горонглаб» Мукачівського прикордонного загону.

Обставини щодо затримання позивача встановлені судовим рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 вересня 2014 року в адміністративній справі № 303/6027/14-а за позовом Мукачівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Еритреї ОСОБА_4 про примусове видворення (а.с. 32-32 об.). Зокрема, 19 вересня 2014 року ОСОБА_4 затриманий спільною групою ВПС «Горонглаб» Мукачівського прикордонного загону за спробу незаконного перетинання державного кордону з України в Словаччину в складі групи осіб поза межами пункту пропуску. Вказаним рішенням позов було задоволено, постановлено примусово видворити громадянина Еритреї ОСОБА_4 за межі території України (а.с. 32). Позивач був затриманий і поміщений до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

23 січня 2015 року позивач подав заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 24-31), яка із супровідним листом № 04-01/43 від 28 січня Волинським ПТПІ була направлена до Управління ДМС України у Волинській області і отримана останнім 30 січня 2015 року (а.с.23, зворот).

Наказом Управління ДМС України у Волинській області № 21 від 16 лютого 2015 року "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" громадянину Еритреї ОСОБА_4 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.47, зворот). Відповідач-2 направив позивачу повідомлення №4 від 17 лютого 2015 року про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.48).

23 лютого 2015 року позивач звернувся до ДМС України із скаргою на наказ Управління ДМС України у Волинській № 21 від 16 лютого 2015 року "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", просив його скасувати і зобов'язати відповідача-2 прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.52-54).

Рішенням № 14-15 від 7 квітня 2015 року відповідачем-1 відхилено скаргу ОСОБА_4, на рішення Управління ДМС України у Волинській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.49, зворот).

Управління ДМС України у Волинській області направило позивачу повідомлення № 9 від 22 квітня 2015 року про відхилення скарги на рішення органу міграційної служби про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.7), яке позивач отримав 29 квітня 2015 року.

07 травня 2015 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача-1 і відповідача-2 про визнання протиправними та скасування наказу, рішення та про зобов'язання вчинити дії.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку суду, відповідачі довели правомірність оскаржуваних в даній адміністративній справі рішень, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року № 3671-VI (з наступними змінами та доповненнями) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту відповідно до визначення, наданого в пункті 13 частини першої статті 1 цього ж Закону, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із статтею 6 вказаного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з частиною першою статті 7 вказаного Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до частин четвертої, шостої статті 8 цього ж Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Як вбачається із висновку працівника Управління ДМС України у Волинській області щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 16 лютого 2015 року (а.с.45,зворот - 47), який був підставою для прийняття відповідачем-2 оскаржуваного наказу від 16 лютого 2015 року № 21, позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв'язку із тим, що серед доводів ОСОБА_4 не доведено фактів особистого переслідування в Саудівській Аравії через політичну діяльність його батька; заявник не обґрунтував неможливість повернення до Еритреї через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками, визначеними Женевською Конвенцією про статус біженця 1951 року, та частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"; заявник в країні громадської належності ніколи не проживав і не перебував, а народився та проживав разом із родиною у Саудівській Аравії, тому будь-яких переслідувань від органів влади не зазнав. Безперешкодно отримавши документ, що посвідчує його особу, оформив студентську візу та залишив Саудівську Аравію, однак не для навчання в Україні, а з метою легально потрапивши до України, в подальшому виїхати до країн Західної Європи де проживають його сестри та брат. Заявник не надав жодних доказів перебування членом політичної партії, релігійної чи громадської організації та не довів утисків на батьківщині за релігійною ознакою. До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов'язані з його расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами причетним не був, а тому, заявник не може бути жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянської належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Свідчення того, що його батько був лідером антиеритрейського урядового угрупування Аль-Іхлас і через це в Еритреї йому загрожує небезпека не можуть бути доказом переслідувань або існування загрози переслідувань заявника в країні його громадської належності, оскільки вони не є переконливими, не доводять переслідувань або існування загрози переслідувань заявника в Еритреї, а також не доводять загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання; заявником не надано жодних аргументованих, обґрунтованих та правдоподібних пояснень, конкретних фактів щодо побоювань стати жертвою переслідувань, зважаючи на це, не підтверджується обов'язкова наявність умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Встановлено, що заявник незаконним шляхом намагався перетнути Державний кордон України з Республікою Словаччина, намагаючись потрапити до країн Західної Європи і був затриманий спільною групою ВПС «Горонглаб» Мукачівського прикордонного загону. Особистих переслідувань та фізичної шкоди в країні походження не зазнавав, тому не підпадає під дію Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1.

З такими висновками органу державної міграційної служби суд погоджується, виходячи з наступного.

Згідно із пунктом 4.1 розділу IV "Попередній розгляд заяв" Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649 під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону. У разі залучення перекладача для участі в співбесіді уповноважена посадова особа органу міграційної служби перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 12). Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 13) із особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником; б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 14). У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

На думку суду, відповідач Управління ДМС України у Волинській області при розгляді заяви позивача та прийнятті оскаржуваного наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, дотримав встановлену процедуру попереднього розгляду заяви, провівши співбесіду, оформлену протоколом від 05 лютого 2015 року (а.с.43-45), розглянувши з достатньою повнотою відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підготувавши письмовий висновок, у якому є посилання на використану інформацію про країну походження заявника з декількох джерел (в тому числі, актуальних).

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся лише 23 січня 2015 року, перебуваючи у Волинському ПТПІ на підставі постанови Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 вересня 2014 року, хоча мав об'єктивну можливість звернутися із вказаною заявою значно раніше, і така поведінка може свідчити про те, що набуття захисту не було для нього пріоритетним завданням, реальною ж метою було здійснення дій, спрямованих на легалізацію перебування в одній з європейських країн. При цьому, позивач також не звертався за захистом до компетентних органів в Саудівській Аравії, перебуваючи там з народження та в Об'єднаних Арабських Еміратах.

Судом також взято до уваги, що позивач безперешкодно отримав паспорт громадянина Еритреї, що свідчить про відсутність утисків з боку держави на особу, також вільно потрапив до Об'єднаних Арабських Еміратів, України, в тому числі повітряним транспортом, при цьому пройшовши відповідні перевірки і контроль в пункті відправлення.

Твердження позивача про побоювання переслідувань через політичну діяльність його батька, також не знайшли підтвердження в ході розгляду даної справи, оскільки позивач народився і весь час проживав в Саудівській Аравії, переслідувань від органів влади не зазнавав, позивачем не доведено членства у партії та його політичних поглядів, які б відрізнялись від правлячої партії Еритреї.

Судом взято до уваги, що відповідачі використали інформацію про країну походження з актуальних джерел, з посилання на використану інформацію про країну походження заявника (включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, отриману з декількох джерел).

За наведених обставин суд погоджується із доводами відповідачів, що аналіз матеріалів по країні походження позивача в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, не дає підстав вважати, що він прибув в Україну саме з метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності та не дає підстав кваліфікувати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що Управління ДМС України у Волинській області, де розглядалася заява позивача, було належним чином проаналізовано всі подані відомості про його особу та причини звернення за захистом, інформацію по країні походження і на підставі статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", у зв'язку з тим, що у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, прийнято законне і обґрунтоване рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відтак, відсутні підстави для визнання неправомірним і скасування наказу Управління ДМС України у Волинській області №21 від 16 лютого 2015 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п'яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.

Частиною п'ятою вказаної норми визначено, що рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як на три місяці.

Таким чином, оскаржуване рішення ДМС України №14-15 від 7 квітня 2015 року про відхилення скарги на рішення органу міграційної служби про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскаржене позивачем, відповідає вимогам Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки у встановленому порядку та строки скаргу позивача було розглянуто по суті та обґрунтовано її відхилено.

Відтак, з наведених вище підстав, у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Керуючись статтями 160 ч.3, 162, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання неправомірними та скасування рішення, наказу та зобов'язання вчинити дії відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, повний текст якої буде виготовлено 25 травня 2015 року. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий - суддя Т.М. Димарчук

Судді М.А. Александрова

В.І. Смокович