Справа № 2а-1970/2155/11
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2015-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.05.2015р. м. Київ К/800/26359/13

Вищий адміністративний суд України у складі: суддя Костенко М.І. - головуючий, судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

при секретарі Ігнатенко О.В.,

розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу державного підприємства "Бучацьке лісове господарство" (далі - Підприємство)

на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.04.2013

у справі № 2а-1970/2155/11

за позовом Підприємства

до Бучацької міжрайонної державної податкової інспекції Тернопільської області (далі - Інспекція)

про зобов'язання прийняти рішення.

Судове засідання проведено за участю представників:

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - Микитчака В.В.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий адміністративний суд України

ВСТАНОВИВ:

У липні 2011 року Підприємство звернулося до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просило зобов'язати відповідача прийняти рішення про списання безнадійного податкового боргу Підприємства по податку з доходів фізичних осіб у сумі 724 352,48 грн.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 17.08.2011 позов задоволено з посиланням на існування у податкового органу обов'язку списати податковий борг платника, стосовно якого минув строк давності, незалежно від порядку обліку контролюючим органом цього боргу в інформаційних базах.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.04.2013 назване рішення суду першої інстанції скасовано; у позові відмовлено. У прийнятті цієї постанови суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність доказів об'єктивної наявності у Підприємства заборгованості з названого податку, що підлягає списанню.

Законність ухвалених у справі судових актів перевіряється у порядку глави 2 Кодексу адміністративного судочинства України у зв'язку з касаційною скаргою Підприємства, в якій воно просить скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення Тернопільського окружного адміністративного суду зі спору. На обґрунтування касаційних вимог скаржник зазначає, що наявність у Підприємства податкового боргу по податку з доходів фізичних осіб у сумі 724 352,48 грн., який відповідає ознакам безнадійного, підтверджується даними бухгалтерського обліку платника, сформованими на підставі поданої ним до контролюючого органу податкової звітності за формою 1-ДФ.

Обговоривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції не знаходить підстав для скасування оскаржуваної постанови, оскільки висновки апеляційного суду ґрунтуються на наявних у справі доказах та відповідають установленим фактичним даним зі спору і вимогам чинного законодавства, що регулюють розглядувані правовідносини.

Так, судовими інстанціями під час розгляду даної справи встановлено, що 01.06.2011 Підприємство звернулося до Інспекції із заявою, в якій просило списати податковий борг з податку на доходи фізичних осіб у сумі 723 354,48 грн., який обліковувався у платника станом на 01.06.2008, у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Втім вказані вимоги позивача були залишені контролюючим органом без реагування.

Згідно з пунктом 101.1 статті 101 Податкового кодексу України списанню підлягає безнадійний податковий борг, у тому числі пеня та штрафні санкції, нараховані на такий податковий борг.

Підпунктом 101.2.3 пункту 101.2 цієї ж статті Кодексу до безнадійного боргу віднесено податковий борг платника податків, стосовно якого минув строк давності, встановлений цим Кодексом.

Статтею 102 Податкового кодексу України визначено строк давності для стягнення з платника податкового боргу, який становить 1095 календарних днів з дня його виникнення (пункт 102.4).

Аналогічний строк було передбачено підпунктом 15.2.1 пункту 15.2 статті 15 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», який діяв, як наполягає позивач, у періоді виникнення у Підприємства спірного податкового боргу.

Таким чином, податковий борг платника підлягає списанню за наявності обставин, що підтверджують об'єктивне існування безнадійного податкового боргу у розумінні пункту 101.1 статті 101 Податкового кодексу України, та підстав, з якими законодавство пов'язує можливість такого списання.

Вирішуючи даний спір, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли різних висновків щодо наявності у Підприємства податкового боргу, списання якого є предметом даного позову.

Так, суд першої інстанції, підтримуючи правову позицію позивача у справі, визнав належним доказом наявності у Підприємства відповідного податкового боргу подані ним журнал-ордер форми № 9-1, в якому відображено наявність у позивача станом на 01.06.2008 боргу по податку на доходи фізичних осіб у сумі 724 352,48 грн., та податкові розрахунки за формою № 1-ДФ.

Апеляційний суд, в свою чергу, зробив цілком правильний висновок про те, що зазначений журнал-ордер не є документом, який відображає об'єктивний стан розрахунків платника з бюджетом. Адже журнал-ордер № 9-1 є документом внутрішнього обліку Підприємства, який не містить необхідних відомостей для порівняння сум податків, що підлягають сплаті, з фактично здійсненими платежами з метою встановлення обставин щодо наявності або відсутності недоїмки по податку, періодів її виникнення, а також інших обставин, що можуть бути визнані судом достатніми для визнання наявності у платника безнадійного податкового боргу.

Відсутні відповідні відомості й у представлених позивачем податкових розрахунках за формою № 1-ДФ.

Будь-яких інших доказів на підтвердження існування безнадійного податкового боргу у податковому обліку позивача (зокрема, акта звірки, підписаного податковим органом) Підприємством не представлено.

Слід зазначити, що наявність податкового боргу також має виявлятися шляхом порівняння сум податку, належних до сплати за певний звітний період, з платіжними документами, що відносяться до того самого періоду, з урахуванням відомостей про розрахунки платника з бюджетами. Однак відповідні фактичні дані матеріали справи не містять.

У той же час суд апеляційної інстанції встановив, що згідно з даними податкової автоматизованої інформаційної системи на час вирішення даного спору за Підприємством обліковується податковий борг з податку з доходів фізичних осіб в сумі 771 075,69 грн., який виник на підставі податкової декларації № 2954, поданої платником 17.03.2011.

Доказів недостовірності, помилковості зазначених відомостей позивачем не представлено.

Згідно ж з пунктом 3.1 Інструкції про порядок ведення органами державної податкової служби оперативного обліку платежів до бюджету, контроль за справлянням яких здійснюється органами державної податкової служби України, затвердженої наказом Державної податкової адміністрації України від 18.07.2005 № 276, з метою обліку нарахованих і сплачених сум платежів до бюджету органами державної податкової служби на кожний поточний рік відкриваються особові рахунки за кожним платником та кожним видом платежу, які повинні сплачуватися такими платниками.

Підпунктом 4.2.1 пункту 4.2 розділу 4 названої Інструкції передбачено, що податкові зобов'язання, штрафні санкції, пеня, самостійно визначені платником у податковій звітності, уносяться до електронної бази даних підрозділами обробки та ведення податкових документів і формуються в електронні та паперові реєстри.

Таким чином, база даних, яка формується податковим органом у відношенні кожного платника, характеризує стан його розрахунків з бюджетом по податкам та відображає операції, пов'язані з нарахуванням, надходженням платежів, їх заліком та поверненням з бюджету.

З урахуванням викладеного апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність Підприємством об'єктивного існування безнадійного податкового боргу по податку на доходи фізичних осіб в оспорюваній сумі та правомірно відмовив у позові.

Норми права при вирішенні спору застосовані апеляційним судом правильно. Порушень процесуальних норм, що тягнуть скасування судового акта, не виявлено.

За таких обставин, керуючись статтями 160, 167, 220, 221, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, Вищий адміністративний суд України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу державного підприємства "Бучацьке лісове господарство" залишити без задоволення.

2. Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.04.2013 у справі № 2а-1970/2155/11 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України в порядку статей 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова
І.В. Приходько