Справа № 815/6885/14
Суддя: Балан Я. В.
Дата ухвалення: 2015-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6885/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2015 року м. Одеса

13 год.41 хв.

У залі судових засідань № 31

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Балан Я.В.,

судді - Катаєвої Е.В.

судді - Стеценка О.О.

при секретарі судового засідання - Свириді Х.С.

за участю сторін:

позивач - ОСОБА_1

представник позивача - ОСОБА_3 (за договором)

перекладач - ОСОБА_4

представник відповідача - Кононєнко Н.О. (за довіреністю)

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 520-14 від 14.10.2014 року, зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду з позовом звернувся ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 520-14 від 14.10.2014 року, зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є громадянином Гвінеї та з 2006 року є членом опозиційної політичної партії UFDG (UNION DES FORCES DEMOCRATIQUES DE GUINEE). В зв'язку із своєю політичною активністю приймав участь в багатьох маніфестах та мітингах. В березні 2011 року за участь в маніфесті позивач був затриманий представниками жандармерії. Під час арешту, ОСОБА_1 піддався фізичному знущанню та був змушений примусово підписати заяву про відмову в подальшому в участі в будь-яких мітингах та маніфестаціях. Але, навіть після підписання такої заяви, переслідування та допити відносно позивача не припинились, поліція країни постійно викликала його на допити та погрожувала. Побоюючись за власне життя, позивач був змушений покинути країну походження в пошуках притулку. Таким чином, заява, яка була подана до міграційної служби для визнання позивачем біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак, відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення зазначені обставини до уваги не прийнято, що стало підставою для прийняття неправомірного рішення.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, надали пояснення та просили суд задовольнити позов повністю, з підстав, викладених в адміністративному позові (аркуші справи 3-6).

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала, проти його задоволення заперечувала повністю та просила відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи тим, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності заяви позивача, вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, підтверджено відсутність умов, передбачених п. 13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження або покарання. Крім того, у ході розгляду матеріалів особової справи, міграційною службою за результатами опрацювання наданих заявником документів не підтверджено дійсність картки члена спілки від партії U.F.D.G., що не передбачає можливість її підтвердження та поставило під сумнів факт належності особи до цієї партії. Крім того, був проведений аналіз обличчя, яке зображено на фотографії у газеті, на яку посилався позивач в підтвердження своєї заяви, із наданими до міграційної служби фотокартками ОСОБА_1, в результаті чого виявлено суттєві розбіжності. Під час анкетування, проведеного 20.03.2012 року та проведення співбесіди, оформленої протоколом від 27.04.2012 року, позивач стверджував, що через належність до політичної партії його в 2009 році було відраховано з ВНЗ. При цьому, в припису щодо пошуку ОСОБА_1 в Гвінеї від 22.09.2011 року, вказаного його рід занять - студент. Хоча особа на той час вже два роки як була відрахована з навчального закладу. Газетна стаття, на яку посилався заявник від 10.08.2011 року також вказує на належність до студентів. Крім того, у підтвердження наявності визначених Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» підстав для визнання його біженцем, позивачем було надано повістку про виклик до поліції м. Конакрі від 15.11.2010 року, під час дослідження якої було встановлено, що зазначена повістка має ідентичні підробки, що спостерігаються в членському квитку особи, де установчі дані також вписані від руки. При цьому, міграційною службою не виключається, що зазначений лист вже друкувався в Україні (акуратність виготовлення, свіжість пасти, використання печатки, роздрукування на струйному принтері). Крім цього, до України ОСОБА_1 прибув 16.09.2011 року. легально на підставі національного паспорту та туристичної візи, а до міграційної служби за захистом звернувся лише 20.03.2012 року, тобто через 6 місяців, та щонайменше через 5 місяців перебування у нелегальному становищі. Таким чином, відповідач вважає, що увесь цей час заявник шукав шляхи для виїзду з території України, а звернення відбулось з метою фактичної легалізації, що є порушенням вимог ч. 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Таким чином, аналізом матеріалів особової справи відповідач дійшов висновку, що ані під час перебування позивачем на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності, позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, у зв'язку із чим, встановивши відсутність підстав для отримання позивачем в Україні статусу біженця або надання дотикового чи ти тимчасового захисту, відповідачем було правомірно прийнято рішення № 520-14 від 14.10.2014 року. з урахуванням зазначеного позовні вимог задоволенню не підлягають (аркуші справи 33-36).

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, дослідивши обставини якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, суд вважає, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Гвінеї, уродженець м. Конакрі, національність - гвінеєць, відноситься до етнічної групи герзе, за віросповіданням - християнин-католик, неодружений, має незакінчену вищу освіту (університет ім.. Гамал Абдел Насер (м. Конакрі). Вищу освіту не здобув через належність до опозиційної політичної партії Гвінеї та через відрахування за це з вищого навчального закладу з боку керівництва університету (аркуші справи 54-59, 64-67).

До України, згідно матеріалів справи, позивач потрапив легально 16.09.2011 року на підставі національного паспорту НОМЕР_1 та оформленою туристичною візою авіарейсом м. Конакрі (Гвінея) - м. Каїр (Єгипет) - м. Стамбул (Туреччина) - м. Донецьк (Україна).

Крім того, як зазначив іноземець під час анкетування, по прибуттю на територію України, в аеропорту його зустрічав посередник (в руках тримав табличку з іменем позивача) на ім'я ОСОБА_15 (громадянин України), який забрав у позивача національний паспорт та 800 доларів США для оформлення легалізації на території України.

З матеріалів справи вбачається, що 20.03.2012 року ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання статусу біженця № 110, обґрунтувавши тим, що в Гвінеї займав посаду генерального секретаря молодіжної філії партії U.F.D.G. (UNION DES FORCES DEMOCRATIQUES DE GUINEE) від мікрорайону «Афія 2», який входить до району Амдалай. Всього таких мікрорайонів в районі Амдалай нараховується 10 шт. проблеми в Гвінеї розпочались з 27.06.2009 року, це дата призначення президентських виборів. Другий етап виборів був призначений на 07.11.2009 року, під час яких перемогу одержав Альфа Конде, лідер партії, R.P.G. (Rassembleme du people de Guinee). Голоси в процентному відношенні були розподілені наступним чином: Альфа Конде набрав 52% (перший тур - 18%), президент від партії позивача Селлю Далеін Діалло - 47% (перший тур - 44%). Представниками партії, до числа якої входив й позивач, під час спостереження за виборами були виявлені фальсифікації, військові та деяка частина студентів мала можливість віддати голоси два рази. У зв'язку з зазначеним, лідерами партії U.F.D.G., членом якої в тому числі був позивач, був організований мітинг, який відбувся 11.11.2009 року. Мітинг проходив на майдані незалежності (площа Калюбм), центр м. Конакрі, в ньому взяло участь понад 15-16 тисяч осіб. Під час мітингу були застосовані правоохоронні структури, маніфестантів розігнали та били дубинками. 15.11.2009 року позивача запросили до поліції куди він з'явився 16.11.2009 року. всього було викликано 10 осіб. Заявнику донесли інформацію, що мітинги заборонені, після чого зобов'язали підписати лист стосовно добровільного в подальшому неприйняття участі у таких маніфестаціях або організування мітингів.19.11.2009 року був організований черговий мітинг, який був організований представниками партії, членом якої був позивача. Вказаний мітинг відбувся також на площа Калюм, в ньому прийняло участь понад 30 тисяч осіб. Під час проведення вказаного мітингу поліція також застосувала силу. Іноземцю також дісталося, в підтвердження чого надано фотокартки з мітингу, де можна побачити побої. Під час сутички з представниками поліції, позивач втратив свідомість, його відвезли до лікарні, звідки позивач вийшов 22.11.2009 року. будь-які проблеми після цього не виникали. Приблизно 30.02.2011 року були призначені парламентські вибори. 30.03.2011 року партія, членом якої був позивач разом із UFR (Union des Forces Republicaine) організували протест з метою відміни парламентських виборів. Знову для розігнання мітингу були направлені підрозділи поліції. Було багато заарештованих, проте заявнику вдалось втекти. 01.04.2011 року до будинку прийшло запрошення з поліції, в якому ОСОБА_1 запрошувався на співбесіду. З ним було проведено допит, після якого заявника відпустили. Після допиту, іноземець за вказівкою батька виїхав до м. Зерекоре (місце народження батька). Під час перебування заявника у м. Зерекоре, на президента Альфа Конде було здійснено декілька нападів, здійснені військовими та членами партії, до числа яких входив також позивач. Правоохоронними структурами були затримані низка представників партії U.F.D.G. 20.07.2011 року правоохоронці затримали батька заявника, якого відпустили тільки у середині вересня 2011 року. 20.07.2011 року позивач виїхав з м. Зерекоре до м. Лабе, де розташовувався головний офіс партії U.F.D.G.. під час перебування в головному офісі партії, іноземець звернувся до жандармів поліції рідних братів батька заявника - капітана ОСОБА_10, лейтенанта ОСОБА_16 та друг батька капітана жандармерії ОСОБА_12 через те, що очікував неприємностей, оскільки розумів, що його можуть заарештувати. Виїхати з країни вирішив через допити у 2009 році, затримання батька у 2011 році та виїзд з країни генерального секретаря партії до Франції. Документи для виїзду з країни безкоштовно оформив капітан жандармерії ОСОБА_13, який разом з братами батька організували виїзд заявника з країни громадянської належності. Жодних фінансових коштів у позивача не було. Все організували зазначені родичі та друг батька, навіть при виїзді партією на власні потреби іноземця було виділено 1 500 доларів США (аркуші справи 48-50).

27.04.2012 року посадовою особою управління у справах біженців та іноземців ГУ ДМС України в Одеській області було проведено співбесіду з особою, що потребує додаткового захисту ОСОБА_1, про що складено протокол від 27.04.2012 року (аркуші справи 68-73).

Вказаним протоколом зафіксовано, що ОСОБА_1 є членом опозиційної партії Гвінеї U.F.D.G. (UNION DES FORCES DEMOCRATIQUES DE GUINEE). У вересні 2009 року був відрахований з університету через рішення ректору, який відрахував всіх студентів, що мали відношення до політичних партій, окрім правлячих. Щодо причин, які змусили заявника залишити Батьківщину у ході співбесіди ОСОБА_1 зазначив, що у 2008 році він вступив в партію U.F.D.G. (UNION DES FORCES DEMOCRATIQUES DE GUINEE). В 2009 році його призначили заступником секретаря молодіжної філії партії U.F.D.G. (UNION DES FORCES DEMOCRATIQUES DE GUINEE) від мікрорайону Афія 2, який входить в район Амдалай. 27.06.2010 року в Гвінеї відбулися президентські вибори, перемогу на яких отримав Альфа Конде від партії UFR (Union des Forces Republicaine). Народ Гвінеї почав влаштовувати мітинги проти результатів виборів. Партія, до числа членів якої входив позивач вважала, що результати другого туру виборів були сфальсифіковані.11.11.2010 року був організований мітинг проти результатів виборів під час якого приїхала поліція та побила маніфестантів, також використовувалась вогнепальна зброя. Після вказаного мітингу позивач отримав повістку до поліції, по прибуттю до якої, заявника змісили підписати листи щодо відмови у подальшому приймати участь у мітингах. 19.11.2010 року позивач знову вийшов на мітинг, під час якого також приїхала поліція та побили людей. Під час цього мітингу іноземець також зазнав фізичних ушкоджень та потрапив до лікарні. Після виходу з лікарні 22.11.2010 року ОСОБА_1 тривалий час не приймав участю у мітингах. 30.03.2011 року були призначені парламентські вибори. Проте, партія, до числа членів якої входив позивач були не згодні із датою призначення виборів, у зв'язку із чим також був організований мітинг та знову під час проведення мітингу поліція застосувала фізичну силу та відкрили вогонь по мітингуючим. Багато людей було поранено та загинули. 01.04.2011 до будинку в якому проживав позивач надійшло запрошення на допит до поліції, куди позивач з'явився, та його було допитано. Також іноземця просили не виїжджати з м. Конакрі. Через 10 днів заявник виїхав до м. Перекоре де проживав до 19.06.2011 року. В ніч на 19.06.2011 року в Гвінеї була спроба здійснити переворот влади, яка закінчилась численним арештами. В тому числі було заарештовано батька позивача ОСОБА_17. Позивача також повинні були заарештувати, так як він був одним із організаторів мітингів. Проте, заявника не заарештували оскільки він не знаходився вдома. В результаті вказаних подій, родичі позивача та друг його батька - капітан жандармерії ОСОБА_14 запропонували виїхати з країни.

За результатами розгляду справи № 2013ОДS 12/110 громадянина Гвінеї на установчі дані ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який 20.04.2012 року звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, службовою особою відповідача, на підставі проведеного інтерв'ю, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято висновок від 27.04.2012 року про прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуш справи 74).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», приймаючи до уваги висновок відділу у справах біженців ГУ ДМС України, стосовно матеріалів справи № ОДS 12/110 на громадянина Гвінеї ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідачем прийнято наказ № 33 від 27.04.2012 року «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (аркуш справи 75).

За результатами розгляду особової справи громадянина Гвінеї ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, висновком управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області від 14.08.2014 року по справі № ОДS 12/110, на підставі п. 4 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, позивачу було відмовлено у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту у зв'язку із тим, що обставини, які б свідчили про наявність загрози життю, безпеці чи свободі заявника через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання - відсутні (аркуші справи 114-127).

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами розгляду особової справи № ОDS 12/110 ОСОБА_1, громадянина Гвінеї, ІНФОРМАЦІЯ_1, було прийнято рішення № 520-14 від 14.10.2014 року, яким підтримано висновок ГУ ДМС України в Одеській області та вирішено відмовити заявнику у визнанні його біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року як особі, стосовно які встановлено, що умови, передбачені п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні (аркуш справи 45).

Про прийняте рішення позивачу було повідомлено повідомленням № 62 від 30.10.2014 року, яке він отримав 01.12.2014 року (аркуш справи 44).

Відповідно до ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Жодна людина, згідно положень ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі - Закон України № 3671-VI від 08.07.2011 року).

Статтею 1 вказаного Закону визначено поняття «біженець» - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань. Відповідно до вказаної статті Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем, Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захист (ч. 5 ст. 10 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року).

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону, додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН (надалі - УВКБ ООН) у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. УВКБ ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до абз.5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року, до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Згідно абз.1 ст.11 вищевказаного Закону, оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця проводиться на підставі особистої заяви іноземця чи особи без громадянства або її законного представника, поданої до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до абз.7 ст. 11 цього Закону до заяви про надання статусу біженця додаються документи, які посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для набуття ним статусу біженця.

Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Як вбачається з матеріалів справи, що підставою для звернення із заявою про надання статусу біженця позивачем вказано його побоювання за власне життя, оскільки під час перебування на території громадянської належності він входив до членів опозиційної політичної партії, приймав участь у мітингах проти влади, викликався на допити до поліції з приводу участі у мітингах та маніфестаціях, тощо.

Оцінюючи надану заявником інформацію, за результатами розгляду матеріалів особаої справи позивача, відповідачем було зроблено висновок про відсутність обставин для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, у зв'язку із чим й було прийнято оскаржуване рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється органами міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частина 1 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачає, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань міграції протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як до трьох місяців.

Згідно частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд звертає увагу на те, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом якої особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Термін «побоювання» означає, що особа не обов'язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності.

Так, згідно матеріалів справи, в якості основного обґрунтування своєї заяви, позивач зазначив, що був членом опозиційної політичної партії, приймав участь у численних мітингах проти влади, неодноразово викликався на допити до поліції.

В якості підтвердження належності належності до політичної опозиційної організації U.F.D.G. (Union des Force democretique de Guinee) від мікрорайону «Афія-2», який входить до району Амдала (м.Конакрі), заявник надав картку члена спілки датовану 2008 роком та газетну статтю від 10.08.2011 року.

Щодо ідентифікації зазначених документів слід звернути увагу на те, що установчі дані особи, які вказані в копії картки члена спілки U.F.D.G. вписані від руки та вказаний документ не містить фотографії особи, на ім'я якої видано цю картку.

Крім того, згідно інформації, наданої заявником у ході анкетування від 20,03.2012 року, ОСОБА_1 зазначав, що він був генеральним секретарем молодіжної філії вказаної партії від мікрорайону «Афія-2», який є адміністративною одиницею району Амдалай. При цьому. Згідно наданої заявником картки члена спілки U.F.D.G., документ має відношення до району (комуни) Ратома (м. Конакрі). Також, у ході опрацювання наданої заявником інформації, відповідачем було встановлено, що такої комуни як Амдалай або Амдала взагалі не існує.

Таким чином, ані у ході розгляду матеріалів справи відповідачем, ані у судовому засіданні, підтвердити дійсність картки члена спілки від партії U.F.D.G. не передбачається можливим, що в свою чергу ставить під сумнів факт належності позивача до цієї партії.

Стосовно наданої позивачем газетної статті, під час перевірки існування газети або рубрики «Regional info», зазначений факт не підтвердився та не надав будь-яких результатів. Пошук здійснювався латиницею. Також, як свідчать матеріали справи, були перевірені електронні адреси, зазначені у цій статті, за результатами пошуку яких, їх існування не встановлено.

Крім того, як свідчать матеріали справи, відповідачем було проведено аналіз обрис обличчя особи, яка зображена на фотографії газети із установчими даними ОСОБА_1 з наданими фотокартками заявника, в тому числі датованими за часи перебування позивача у Гвінеї, в результаті якого було встановлено, що явні розходження: у формах носу, відстані кровей від очей, різних формах губ за шириною, різних формах кровей, різних форм гортанної частини голови тощо.

Відповідно до зазначеного, суд погоджується з твердженнями органу міграційної служби щодо неможливості підтвердити існування газети, обличчя особи, що зображено в газетній статті має суттєві відмінності від заявника. З урахуванням зазначеного, належність особи до політичної парті U.F.D.G., на думку суду, правомірно було не прийнято міграційною службою до уваги як належний доказ наданої заявником інформації, та вважається елементом надання недостовірних даних.

Крім того, вказане також підтверджується аналізом документів, а саме: під час проведення анкетування від 20.03.201 року та співбесіди від 27.04.2012 року, заявник стверджував, що через належність до опозиційної партії його в 2009 році було відраховано з вищого навчального закладу. Разом з тим, в приписі щодо пошуку заявника в Гвінеї від 22.09.2011 року, вказано його рід занять - студент, хоча особа вже два роки як була відрахована. Газетна стаття від 10.08.2011 рок також вказує на належність до студентів.

Крім того, до міграційної служби позивачем були також надані припис щодо розшуку особи від 22.09.2011 року, повістка про виклик до поліції м. Конакрі від 15.11.2010 року та фотокартки у підтвердження застосування до нього фізичної сили.

За результатами опрацювання міграційною службою вказаних документів, було встановлено, що виїзд позивача згідно наданої ним інформації відбувся15.09.2011 року. згідно наданого припису про розшук від 22.09.2011 року особа перебуває у розшуку починаючи з 03.04.2011 року. таким чином, враховуючи, що позивач виїжджав з території країни своєї громадянської належності за своїми установчими даними на підставі національного паспорту та туристичної візи, будь-яких проблем із ви літом з Гвінеї не зазнавав, факт розшуку позивача на території країни походження вважається недоведеним, а надані позивачем документи не можуть вважатись належними доказами такого факту.

Стосовно наданої повістки про виклик до поліції, то у ході розгляду матеріалів було встановлено, що вказаний документ, датований 15.11.2010 року, має ідентичні підробки, що спостерігаються в членському квитку особи, де установчі дані вписані від руки, при цьому міграційною службою не виключається, що зазначений лист вже друкувався в Україні (акуратність виготовлення, свіжість пасти, використання печатки, роздруковані на струйному принтері - документ має елементи легкої підробки). Крім цього, повістка має відхилення з історією щодо переслідування заявника.

Так, згідно наданих заявником пояснень, позивач начебто приймав участь у мітингах від 11.11.2009, 19.11.2009, 30.02.2011 років. При цьому заявник стверджує, що після мітингів 2009 року його до 2011 року ніхто не переслідував, до поліції не запрошував. Таким чином, повістка, датована 15.11.2010 роком вважається такою, що не могла існувати через відсутність активної участі заявника в політичній діяльності країні протягом цього часу.

Щодо наданих фотографій з боку заявника, які начебто вказують на застосування до нього фізичної сили, слід зазначити, що їх огляд не дає підстави вважати, що фотозйомка велася в Гвінеї та датована часом перебування особи в країні громадянського походження.

В березні 2005 року Рада з питань біженців Швейцарії зазначала, що фальсифікація документів є дуже поширеним явищем в країнах Африки.

Підробляються будь-які документи - свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, ордери на арешт та інші. Враховуючи відсутність офіційних стандартів документообігу в країні, стовідсотково підтвердити чи спростувати справжність будь-якого документу практично неможливо.

На підставі вказаного, суд погоджується з доводами відповідача стосовно того, що твердження особи про розшуку на території Гвінеї, переслідування з боку правоохоронних органів або влади, в тому числі через належність до політичної опозиційної партії є неправдоподібними.

Також, негативно сприймається факт не своєчасного звернення особи за статусом біженця та додатковим захистом в Україні, що порушує строки, зазначених у Законі України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового та тимчасового захисту».

Так, за матеріалами справи вбачається, що заявник потрапив до України 16.09.2011 року, при цьому звернення за захистом відбулося 20.03.2012 року, тобто через 6 місяців та щонайменше через 5 місяців перебування у нелегальному становищі. Вбачається, що особа весь цей час шукала шляхи для виїзду з території України, а звернення відбулося з метою фактичної легалізації.

Крім того, матеріалами справи підтверджується, що заявник мав можливість на внутрішнє переміщення по країні громадянського походження. Так, за вказівкою батька, заявник на початку квітня 2011 року виїхав до м. Зерекоре, яке є місцем народження батька. В зазначеній адміністративній одиниці особа перебував до моменту виїзду, а саме до вересня 2011 року (5 місяців), де його ніхто не шукав та не переслідував.

Виявлена за справою плутанина, також вказує на відсутність належності заявника до політичних діячів або членів подібних структур: в анкеті від 20.03.2012 року заявник вказав, що другий етап президентських виборів у Гвінеї відбувся 07.11.2009 року, в протоколі співбесіди від 27.04.2011 року зафіксовано пояснення заявника стосовно того, що другий етап виборів відбувся 07.11.2010 року. У ході розгляду заяви позивача, відповідачем була опрацьована інформація з мережі інтернет та встановлено, що лідер опозиційної партії, до якої начебто відносився заявник, отримав перемогу в першому етапі виборів, при цьому ОСОБА_1 надав під час анкетування та проведення співбесіди іншу інформацію.

Зокрема, також суд вважає за доцільне вказати, що за наданими позивачем поясненнями, парламентські вибори були призначені на березень 2011 року, при цьому, за інформацією з відкритих джерел, вибори призначались на грудень 2011 року, потім на 2012 рік та відбулись у вересні 2013 року (http://en.wikipedia.org/wiki/Guinean_legislative_election,_20l3).

Також, у ході розгляду заяви іноземця було встановлено, що ОСОБА_1 не володіє інформацією щодо правильності написання партії, до якої він начебто відносився.

Крім вказаного, надана інформація у ході проведення анкетування та співбесіди щодо проведення мітингів також не знайшла підтвердження з інформаційних джерел.

Таким чином, суд погоджується з твердженнями відповідача, що неможливість надання заявником інформації про загальновідомі дані, хоча б ствердження про те, що лідер опозиційної партії переміг у першому етапі виборів, надання неправильної назви партії, даних щодо результатів президентських та парламентських виборів, напряму вказує на те, що особа не мала ніякого відношення до політичної діяльності в країні.

Поряд з цим, аналіз інформації по країні походження (Совет по правам человека, Доклад Верховного комиссара Организации Объединенных Наций по правам человека о положении в области прав человека в Гвинее, 11 февраля 2014, А/НRС/25/44, доступ по следующему адресу: http://www.refworld.org.ru/docid/53341ebb4.html [последняя дата доступа 20 августа 2014]), не дає підстав вважати про існування небезпеки для осіб, які не відносяться до політичної діяльності країни. Так, в деяких випадках спостерігаються ситуації протистояння цивільного населення із поліцією або військовими, але зазначене відбувається у випадках прийняття участі у масштабних мітингах та пов'язано виключно з політичною діяльністю, а уникання таких заходів (мітингів) вказує на відсутність загальної небезпеки, і тому числі в сфері насильства або заподіяння шкоди життю чи здоров'ю.

Також слід зазначити, що за матеріалами ООН, в Гвінеї були проведені певні дії, направлені на покращення ситуації в області дотримання прав людини.

З урахуванням встановленого, суд вважає, що позивач не підпадає під категорію виключення згідно ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Аналізом наявних в матеріалах справи письмових доказів, встановлено неможливість обґрунтування іноземцем причини виїзду з Гвінеї з позиції надання міжнародного захисту в Україні. Так, судом зроблено висновок, що ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза її межами заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової приналежності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, відношення до певної соціальної групи, політичними переконаннями.

Враховуючи вказане, немає підстав вважати, що ОСОБА_1 має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за вищезазначеними ознаками, в тому числі у разі повернення до Гвінеї.

Також, у судовому засіданні не встановлено умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання ОСОБА_1, громадянину Гвінеї додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження, у разі його повернення. Не встановлено жодних фактів щодо можливого застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

З урахуванням вказаного, дослідивши матеріали справи та надані сторонами пояснення, суд підтримує доводи відповідача та вважає правомірним рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки ані під час проведення співбесіди, ані під час судового розгляду справи позивачем не було доведено наявності передбачених законом підстав (обставин), які б свідчили про наявність реальної загрози життю та здоров'ю позивача у разі його повернення до країни походження.

При вирішенні справи суд бере до уваги, що відповідно до вимог ч.ч. 1 і 2 ст. Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

За змістом ч. 8 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України, позивачем в адміністративній справі є особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов.

Тобто, особа, яка звертається до адміністративного суду з позовом, має довести наявність факту порушення оскаржуваним рішенням, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень саме її прав та інтересів у сфері публічно-правових відносин, які потребують судового захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, які мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінюючи надані у справі докази, виходить із принципів адміністративного судочинства - змагальність, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин справи, згідно із яким розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ч. 1 ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

На підставі з'ясованих обставин та наведених вище норм чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість рішення відповідача № 520-14 від 14.10.2014 року та вважає його таким, що прийнято на підставі, у межах та відповідно до наданих повноважень з підстав, передбачених нормами чинного законодавства, у зв'язку із чим позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 11, 69, 71, 72, 86, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 520-14 від 14.10.2014 року, зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити повністю.

Постанова суду може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено та підписано 27 квітня 2015 року.

Суддя Я.В. Балан

Суддя Е.В. Катаєва

Суддя О.О. Стеценко