Справа № 826/2514/15
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2015-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

05 травня 2015 року № 826/2514/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Погрібніченка І.М., суддів Іщука І.О., Шулежка В.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом Федерації професійних спілок України
до треті особи, Кабінету Міністрів України що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Міністерство юстиції України, Фонд державного майна України, Державне підприємство «Санаторій «Лермонтовський», -
про визнання незаконним та скасування розпорядження від 21 січня 2015 року № 52-р, -
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

16 лютого 2015 року до Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась Федерація професійних спілок України (далі - ФПУ, позивач) з адміністративним позовом про визнання незаконним та скасування Розпорядження Кабінету Міністрів України (далі - КМУ, відповідач) від 21 січня 2015 року № 52-р (далі - оскаржуване рішення).

10 березня 2015 року протокольною ухвалою до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору залучено: Міністерство юстиції України (далі - Мінюст України, третя особа 1), Фонд державного майна України (далі - ФДМ України, третя особа 2), Державне підприємство «Санаторій «Лермонтовський» (далі - ДП «Санаторій «Лермонтовський», третя особа 3).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує на те, що з прийняттям 21.01.2015 Кабінетом Міністрів України Розпорядження № 52-р, яким нерухоме майно санаторію «Лермонтовський» по пров. Лермонтовському, 2 у м. Одесі було віднесено до сфери управління Міністерства юстиції та якому було надано статус відомчого (тобто, реабілітацію та оздоровлення може здійснити вузьке коло осіб), порушені права та свободи всіх громадян України, які мали можливість безперешкодно отримувати послуги санаторію «Лермонтовський» незалежно від сфери роботи.

Позивач вважає, що звуження використання бази санаторію «Лермонтовський» лише для потреб системи Міністерства юстиції, внаслідок прийняття незаконного, на його думку, Розпорядження № 52-р, не відповідає інтересам держави і суспільства і є дискримінаційним порівняно до тих громадян, хто не працює в системі органів юстиції, тобто містить ознаки непрямої дискримінації, а тому таке рішення, на переконання позивача, підлягає визнанню незаконним та скасуванню.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги повністю підтримав та просив їх задовольнити.

Кабінет Міністрів України подав заперечення проти адміністративного позову, в яких зазначає, що майно санаторію «Лермонтовський» у м. Одесі відповідно до рішення Господарського суду Одеської області від 09.12.2011, залишеного без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 14.02.2012, належить до державної власності.

Власником зазначеного майна з 14.02.2012 є держава в особі Фонду державного майна України.

За таких обставин, відповідач вважає, що оскільки майно санаторію «Лермонтовський» є державною власністю, Уряд мав повноваження на управління його майном шляхом видання відповідних актів Кабінету Міністрів України.

Також відповідач вказує на те, що оскаржуване рішення жодним чином не обмежує прав громадян на оздоровлення у вказаному санаторії на загальних підставах, передбачених чинним законодавством та Статутом ДП «Санаторій «Лермонтовський», а отже, не містить дискримінуючих ознак, про які зазначає позивач.

На думку відповідача, ним не було прийнято жодних протиправних рішень, що призвели або могли призвести до порушення прав, свобод та інтересів позивача; причинно-наслідковий зв'язок між порушеними правами та інтересами позивача та діями Кабінету Міністрів України відсутній.

За вказаних обставин, відповідач вважає, що він, приймаючи Розпорядження № 52-р, діяв в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та Законами України.

В своїх запереченнях відповідач просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, в судовому засіданні представник відповідача проти задоволення адміністративного позову заперечував.

Третя особа 1 своїми правами на подання заперечень проти адміністративного позову, пояснень, передбаченими статтею 49 Кодексу адміністративного судочинства України, не скористалася, в судовому засіданні представник третьої особи 1 проти задоволення адміністративного позову заперечував.

Фонд державного майна України надав суду письмові пояснення, в яких зазначає, що Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 21 січня 2015 року № 52-р будівлі та споруди санаторію «Лермонтовський», що розташовані за адресою: пров. Лермонтовський, 2, м. Одеса, з метою забезпечення ефективного використання цього майна за цільовим призначенням, правомірно були віднесені до сфери управління Міністерства юстиції.

В своїх поясненнях третя особа 2 просила суд врахувати надані нею письмові пояснення та прийняти законне та обґрунтоване рішення.

В судовому засіданні представник ФДМ України підтримав доводи, викладені в письмових поясненнях.

Третя особа 3 своїми правами на подання заперечень проти адміністративного позову, пояснень, передбаченими статтею 49 Кодексу адміністративного судочинства України, не скористалася, в судове засідання представник третьої особи 3 не з'явився.

Відповідно до вимог частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, в зв'язку з неявкою в судове засідання 07.04.2015 представника третьої особи 3, суд дійшов висновку про розгляд справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані особами, які беруть участь у справі документи і матеріали, заслухавши пояснення їх представників, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Клінічний санаторій «Лермонтовський» перебував у власності Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», знаходився в єдиній системі профспілкових оздоровниць і був базовим клінічним санаторієм у Одеській області.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 09 грудня 2011 року у справі № 9/17-4164-2011 за позовом Прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі, якою є Фонд державного майна України до Виконавчого комітету Одеської міської ради; Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Дочірнє підприємство «Клінічний санаторій Лермонтовський» закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» про визнання недійсними рішення та свідоцтва про право власності, про визнання права власності позов задоволено в повному обсязі, зокрема, визнано недійсними рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради (65004, Одеська область, м. Одеса, Думська площа, 1, ) № 151 від 04.07.2002 р. «Про оформлення свідоцтв на право власності Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на об'єкти нерухомого майна санаторію «Лермонтовський» розташовані за адресами: пров. Лермонтовський, 2, вул. Белінського, 7» та свідоцтво про право власності на нежитлові будівлі № 021961 від 17.07.2002 р. видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради (65004, Одеська область, м. Одеса, Думська площа, 1, ) на ім'я Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (ПАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця»: 01033, м. Київ, Печерський район, вул. Шота Руставелі, 39/41, ); визнано за державою в особі Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вул. Кутузова, 18/9, ) право власності на нежитлові будівлі майнового комплексу санаторію «Лермонтовський»: літера «В» - лікувальний корпус; літера «Г» - гуртожиток та пральня; літера «Д» - корпус № 2; літера «Е, Е1, Е2» - корпус № 1; літера «Ж» - корпус № 5; літера «З,М» - грязелікарня; літера «Н» - котельна; літера «О» - майстерня; літера «Л» - сушка; літера «И» - клуб та поліклініка; літера «Й» - кінобудка; літера «ЬІ» - естрада; літера «X» - бібліотека та перукарня; літера «П» - водонапірна башта; літера «С» - їдальня; літера «Р, Ю» - адмін. корпус; літера «Я, Я1» - експериментально-монтажний цех; літера «Т» дитячий садок та аптека; літера «Ф, Э, Щ» - житлові; літера «Ш» - радонова лабораторія; літера «Ч» - приймальне відділення; літера «У» - корпус № 4; № 1, 2, 26, 36 - кіоски; № 10,31, «Ц» - трансформаторні будки; № 24 - газобалонна; № 11, 12, 13, 14, 15, 16 - аеросолярій; № 25, 23, 4, 5, 6, 7, 8, 27, 28 - сараї; № 32 - гараж; № 3, 17, 18, 21, 22 - навіси; № 19 - душова літня; № 20, 9 - убиральні; № 35 - танцювальний майданчик; № 37 - спортивний майданчик; № 38 - метео-майданчик; № ІІІ-VIII - оранжерея; № І - мостіння; № 39-47 - ворота; № 48-52 - забори; № 29 - резервні запаси води; № 11 - бетонний борт; № ІХ - фонтан; № Х-ХХІХ - грязеві басейни, загальною площею 12 663 кв. м., що знаходяться у м. Одесі по провулку Лермонтовському, 2».

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 14 лютого 2012 року апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» залишено без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 09.12.2011 р. у справі № 9/17-4164-2011 - без змін.

20 січня 2015 року Мінюст України подав на розгляд Кабінету Міністрів України проект розпорядження КМУ «Про віднесення нерухомого майна у м. Одесі до сфери управління Міністерства юстиції», підготовлений відповідно до пункту 1 § 32 Регламенту Кабінету Міністрів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 липня 2007 року № 950.

До супровідного листа від 20.01.2015 р. № 8.1-9/5 були додані: проект розпорядження Кабінету Міністрів України; пояснювальна записка, довідка про погодження, копії матеріалів погоджень заінтересованих органів.

21 січня 2015 року Кабінет Міністрів України прийняв Розпорядження № 52-р «Про віднесення нерухомого майна санаторію «Лермонтовський» у м. Одесі до сфери управління Міністерства юстиції».

Метою вищевказаного розпорядження відповідача була реалізація соціальної функції держави в частині створення умов для реабілітаційного лікування і оздоровлення працівників системи органів юстиції, Державної пенітенціарної служби, Державної архівної служби, у тому числі тих працівників та членів їх сімей, які переміщуються з тимчасово окупованої території України (Автономної Республіки Крим та м. Севастополя) та районів проведення антитерористичної операції (Донецької і Луганської областей), а також учасників антитерористичної операції.

28 січня 2015 року Мінюст України прийняв наказ «Щодо деяких питань управління майном Міністерства юстиції» № 29/7, пунктами 1, 2, 4 якого прийняв до сфери управління Мінюсту нерухоме майно санаторію «Лермонтовський» за переліком згідно з додатком 1; утворив на базі нерухомого майна санаторію «Лермонтовський», прийнятого до сфери управління Мінюсту відповідно до п. 1 цього Наказу, державне підприємство «Санаторій «Лермонтовський» (місцезнаходження: пров. Лермонтовський, 2, м. Одеса, 65014); затвердив Статут державного підприємства «Санаторій «Лермонтовський».

В лютому 2015 року до позивача звернулись членські організації, територіальні об'єднання профспілок з проханням захистити порушені права членів профспілок й оскаржити в судовому порядку незаконне, на їх думку, рішення Кабінету Міністрів України.

Зважаючи на такі звернення, з метою захисту членів профспілок, Федерація професійних спілок України з вимогами про визнання оскаржуваного рішення незаконним та його скасування, звернулась до суду.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані особами, які беруть участь у справі докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів не погоджується з доводами Федерації професійних спілок України, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини врегульовано нормами Конституції України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 27.02.2014 р. № 794-VII (далі - Закон № 794-VII), Закону України «Про управління об'єктами державної власності» від 21.09.2006 р. № 185-V (далі - Закон № 185-V), Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» від 06.09.2012 р. № 5207-VI (далі - Закон № 5207-VI) та іншими нормативно-правовими актами.

Приписами частини другої ст. 328 ЦК України визначено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як встановлено під час розгляду справи, рішенням Господарського суду Одеської області у справі № 9/17-4164-2011, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 14.02.2012, за державою в особі Фонду державного майна України визнано право власності на нежитлові будівлі майнового комплексу санаторію «Лермонтовський», що знаходяться у м. Одесі по провулку Лермонтовському, 2.

Частиною першою ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За вказаних обставин, власником зазначеного майна з 14.02.2012 є держава в особі Фонду державного майна України.

Оскільки майно санаторію «Лермонтовський» є державною власністю, Уряд мав повноваження на управління його майном шляхом видання відповідних актів Кабінету Міністрів України, що підтверджується наступним.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ст. 116 Конституції України та ст. 20 Закону № 794-VII Уряд України, серед іншого, здійснює відповідно до закону управління об'єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами, делегує в установленому законом порядку окремі повноваження щодо управління зазначеними об'єктами міністерствам; забезпечує проведення державної політики у сферах охорони здоров'я, санітарно-епідемічного благополуччя, охорони материнства та дитинства, освіти, фізичної культури і доступність для громадян послуг медичних, освітніх та фізкультурно-оздоровчих закладів.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 794-VII та пункту 5 частини першої статті 116 Конституції України Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який забезпечує рівні умови розвитку всіх форм власності; здійснює управління об'єктами державної власності відповідно до закону.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону № 185-V управління об'єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Частинами першими ст. 4 та ст. 5 Закону № 185-V передбачено, що Кабінет Міністрів України є суб'єктом управління державним майном, що визначає об'єкти управління державної власності, стосовно яких виконує функції з управління, а також об'єкти управління державної власності, повноваження з управління якими передаються іншим суб'єктам управління, визначеним цим Законом.

Статтями 117 Конституції України та 49 Закону № 794-VII визначено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції та на виконання Конституції і законів України видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Частина третя вказаної вище статті Закону № 794-VII визначає, що акти Кабінету Міністрів України з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень Кабінету Міністрів України.

Аналіз вказаних вище норм дає підстави стверджувати, що оскаржуване рішення є організаційно-розпорядчим актом, який носить індивідуальний характер, тобто стосується лише тих осіб, до яких цей акт застосовано, а саме - Міністерства юстиції України, до сфери управління якого віднесено нерухоме майно санаторію «Лермонтовський», та Фонду державного майна України, у власності якого знаходиться вказане майно санаторію після набрання законної сили рішенням Господарського суду Одеської області у справі № 9/17-4164-2011.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що Кабінет Міністрів України, видаючи розпорядження № 52-р, діяв в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та Законами України.

Стосовно дискримінуючих ознак наявні в оскаржуваному рішенні, про які наголошує позивач, колегія суддів зазначає наступне.

В пункті другому ч. 1 ст. 1 Закону № 5207-VI міститься визначення поняття «дискримінація», під яким у вказаному законі значиться, що дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Статтею 2 Закону № 5207-VI визначений принцип недискримінації у законодавстві України.

Відповідно до вказаної статті Закону законодавство України ґрунтується на принципі недискримінації, що передбачає незалежно від певних ознак:

1) забезпечення рівності прав і свобод осіб та/або груп осіб;

2) забезпечення рівності перед законом осіб та/або груп осіб;

3) повагу до гідності кожної людини;

4) забезпечення рівних можливостей осіб та/або груп осіб.

З аналізу оскаржуваного рішення вбачається, що жодних обмежень осіб та/або групи осіб за ознаками, передбаченими в зазначеній статті Закону № 5207-VI, розпорядження № 52-р не містить.

Не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб (частина третя статті 6 № 5207-VI).

Надання можливості оскаржуваним рішенням забезпечити реабілітацію, лікування і оздоровлення працівників системи органів юстиції, Державної пенітенціарної служби, Державної архівної служби, у тому числі тих працівників та членів їх сімей, які переміщуються з тимчасово окупованої території України (Автономної Республіки Крим та м. Севастополя) та районів проведення антитерористичної операції (Донецької і Луганської областей), а також учасників антитерористичної операції, зумовлено об'єктивною необхідністю у соціальному забезпеченні десятків тисяч осіб, що входять до перелічених категорій.

Також колегія суддів зазначає, що пунктом 61 Пояснювальної записки до проекту розпорядження Кабінету Міністрів України «Про віднесення нерухомого майна у м. Одесі до сфери управління Міністерства юстиції» встановлено відсутність положень, які містять ознаки дискримінації, внаслідок чого проект не потребував проведення громадської антидискримінаційної експертизи.

При цьому, оскаржуваний акт не тільки надає можливість забезпечити оздоровлення працівників системи органів юстиції в санаторії «Лермонтовський» в м. Одесі, але й водночас не позбавляє інших громадян скористатись своїм конституційним правом на оздоровлення, шляхом укладення відповідних договорів про надання послуг з оздоровлення в санаторії «Лермонтовський».

Так, згідно з підпунктами 3.2.1, 3.2.5 та 3.2.16 п. 3.2 Статуту ДП «Санаторій «Лермонтовський», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28.01.2015 № 29/7 (далі - Статут), предметом діяльності санаторію «Лермонтовський», серед іншого, є: організація ефективного санаторно-курортного, реабілітаційного лікування та відпочинку; реалізація та розповсюдження путівок (курсівок) на лікування та відпочинок; розвиток і надання послуг в галузі дозвілля населення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що розпорядження № 52-р жодним чином не обмежує прав громадян на оздоровлення у даному санаторії, передбачених чинним законодавством та Статутом ДП «Санаторій «Лермонтовський».

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що правом на судовий захист, яке гарантоване Конституцією України (ст. 55) та закріплене в ст. 6 КАС України, наділена лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, для того щоб особа могла реалізувати своє право на судовий захист, суд повинен встановити, що оскаржуваним рішенням чи діянням суб'єкта владних повноважень порушено права, свободи чи інтереси саме цієї особи.

Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 1 статті 6 зазначеного кодексу визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини першої статті 11, частини першої статті 71, частини першої статті 104 КАС України, позивач звертається до адміністративного суду з позовом у разі, якщо він вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб'єкта владних повноважень) порушено його права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, дійсне (фактичне) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Враховуючи аналіз норм законодавства та позовних вимог позивача колегія суддів вважає, що віднесення оскаржуваним рішенням нерухомого майна санаторію «Лермонтовський» у м. Одесі до сфери управління Міністерства юстиції безпосередньо чи опосередковано не стосується позивача, що підтверджується наступним:

1) власником нерухомого майна санаторію «Лермонтовський» є держава в особі Фонду державного майна України, а не Федерація професійних спілок України.

Вказане свідчить, що Федерація професійних спілок України не є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів, які підлягають захисту в судовому порядку, оскільки не є власником нерухомого майна санаторію «Лермонтовський» у м. Одесі.

2) на Федерацію професійних спілок України не розповсюджується дія оскаржуваного Розпорядження.

Розпорядження є актом індивідуальної дії та не застосовується до позивача, оскільки стосується виключно прав та обов'язків Міністерства юстиції України як органу, на який покладено функції з управління нерухомим майном санаторію «Лермонтовський».

3) оскаржуваним рішенням права членів Федерації професійних спілок України не є порушеними.

Розпорядженням Уряду України не закріплено будь-яких заборон щодо надання послуг для оздоровлення громадян України, зокрема, членів профспілок. Оскаржуваний акт не позбавляє інших громадян скористатись своїм конституційним правом на оздоровлення, шляхом укладення відповідних договорів про надання послуг з оздоровлення в санаторії «Лермонтовський».

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що Розпорядження № 52-р не має ознак дискримінації, видане суб'єктом владних повноважень на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивача є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. ст. 69, 70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час розгляду справи доводи позивача були спростовані.

Натомість, відповідач діяв у відповідності до повноважень, наданих йому законодавством та в рамках закону прийняв нормативно-правовий акт індивідуальної дії.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів всебічно, повно та об'єктивно, за правилами, встановленими статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази та заслухавши пояснення представників осіб, які беруть участь у справі, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, в зв'язку із чим, в задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити повністю.

Враховуючи положення статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, відшкодування судового збору позивачу не підлягає.

Керуючись ст. ст. 69-71, ст. 94, ст. 128, ст. ст. 158-163, ст. 167, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

1. В задоволенні адміністративного позову Федерації професійних спілок України відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя І.М. Погрібніченко

Судді: І.О. Іщук

В.П. Шулежко