Справа № 815/255/15
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2015-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/255/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О. А.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Танасогло Т.М.,

суддів - Бойка А.В.,

- Яковлєва О.В.,

при секретарі - Щербак І.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20 березня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної Служби України про визнання неправомірним та скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної Служби (далі ДМС) України про визнання неправомірним та скасування рішення від 02.12.2014 року №671-14 та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував, він є громадянином Демократичної республіки Конго, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Брат позивача та він сам є членом опозиційної політичної партії Союз за демократію та соціальний прогрес. В зв'язку зі своєю діяльністю позивач зазнавав переслідування зі сторони представників влади та поліції. Служба безпеки країни незаконно заарештовували та допитували позивача. В 2009 році брата позивача було арештовано, на даний час відсутні відомості про його місцезнаходження. Відтак, побоюючись стати жертвою свавільного арешту та побоюючись за власне життя, позивач вимушений був покинути країну походження, в пошуках притулку.

Відповідач позов не визнав, зазначивши, що 21.02.2009 року іноземець вибув з Батьківщини авіарейсом Кіншаса (ДР Конго) - Аддіс-Абеба (Ефіопія) - Дубай (ОАЕ) - Київ (Україна). Після потрапляння на територію України позивач вступив до Київського національного університету імені Тараса Шевченка, де навчався 6 місяців на підготовчому відділені. Через брак коштів, особа не змогла продовжити навчання та на початку жовтня 2009 року виїхала до м. Одеси, де звернулася за захистом до управління. При цьому, згідно заперечень до адміністративного позову в 2009 році особі було відмовлено в наданні статусу біженця.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 20 березня 2015 року у задоволенні позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про скасування постанови та прийняття нової, в зв'язку з тим, що вона постановлена з порушенням норм матеріального права, а також що у зв'язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи в апеляційній скарзі ОСОБА_2, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Демократичної республіки Конго, за національністю - конголіст, за віросповіданням - християнин-протестант.

До України позивач прибув літаком 23.02.2009 року на підставі національного паспорту № С 0445677 та студентської візи типу О № Y 03925711.

Причиною виїзду з країни постійного проживання ОСОБА_2 зазначив, що приїхав до України навчатись.

27.10.2013 року ОСОБА_2 звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМСУ в Одеській області із заявою про надання йому статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту.

З метою з'ясування обставин, викладених в заяві позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, органом міграційної служби проведено співбесіди з ОСОБА_2 та складено відповідні протоколи.

За результатами розгляду документів, щодо надання позивачу статусу біженця в Україні чи визнання особою, яка потребує додаткового захисту, Управлінням у справах біженців ГУ ДМСУ в Одеській області прийнятий висновок від 22.10.2014 року № 2013OD0360 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішеннями ДМС України від 02.12.2014 року №671-14 підтримано вище зазначений висновок та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1,13 ч.1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

Не погоджуючись з Рішеннями ДМС України від 02.12.2014 року №671-14, ОСОБА_2 звернувся до суду щодо його оскарження.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем вже було реалізовано свої право на звернення за захистом в Україні та судовим рішенням, яке набрало законної сили йому було відмовлено в наданні статусу біженця. Крім того, суд прийняв до уваги те, що позивачем не було надано доказів, які б свідчили про його переслідування на батьківщині або наявність будь-яких підстав щодо побоювань за своє життя та життя своїх рідних на батьківщині, а тому відповідачем прийнято обґрунтоване, правомірне, в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, рішення від 02.12.2014 року №671-14 про відмову ОСОБА_2 у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відповідно до ст. 1 якого біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Виходячи із змісту частини п'ятої статті 10 Закону України«Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди. З матеріалів справи колегія суддів не вбачає жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця. Ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування на батьківщині, які б слугували причиною його вимушеного від'їзду з Демократичної республіки Конго позивач не надав, та заслуговуючих на увагу пояснень не навів.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Колегія суддів зазначає, що особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по видачі національного паспорту, продовженні терміну його дії, відмовлено в наданні дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Колегія суддів звертає увагу на те, що вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності.

Таким чином, колегія суддів погоджується з позицією першої інстанції, що твердження позивача про наявність підстав для надання йому статусу біженця, з огляду на матеріальний елемент клопотання, є необґрунтованими.

Крім того, як вбачається з анкети позивача, останнім зазначено, що в країні походження він займався пропагандою, був лідером молодіжної партії UDHS (об'єднання за демократію й суспільний прогрес), організовував мітинги, де виступали проти існуючої влади, у зв'язку з чим члени партії піддавались арешту та заборонам проводити мітинги, але позивач продовжував працювати в цій партії доки не приїхав в 2009 року в Україну (а.с. 45).

При співбесіді з працівниками міграційної служби ОСОБА_2 повідомив, що відноситься до етнічної групи «ндембе», у зв'язку з чим йому відмовляли завжди у працевлаштуванні та заважали навчатись (а.с. 57) .

Водночас, на запитання працівника міграційної служи: «Чи застосовувались до Вас адміністративні заходи (арешт)?, «Чи притягувались до кримінальної відповідальності?» ОСОБА_2 відповів, що ні (а.с. 45).

Разом з тим, як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, ОСОБА_2 в 2009 році звертався до Управління міграційної служби в Одеській області з заявою щодо надання йому статусу біженця.

Підставою для надання ОСОБА_2 статусу біженця останнім зазначено, що позивач - ОСОБА_2 Чібангу є громадянином Демократичної республіки Конго, за національністю конголезець (етнічна група - ндемба), за віросповіданням християнин-протестант, уродженець ДР Конго, м.Кананга, отримав середню освіту, у період з 1987р. по 1993р. навчався у початковій школі «Касаї» (м.Кананга), а у період з 1993р. по 2000р. - у технічному інституті «Касаї» (м.Кананга), у період з 2004р. по 2008р. - в університеті м.Кіншаса. На батьківщині у заявника залишились проживати три сестри та брат. На територію України потрапив легально 24.02.2009р., прибув за студентською візою на навчання до Київського національного університету ім. Т.Г.Шевченко. У пошуках притулку звернувся до Управління міграційної служби в Одеській області з заявою про надання статусу біженця в Україні, посилаючись на те, що він не може та не бажає користуватися захистом країни свого походження внаслідок побоювань стати жертвою переслідувань із-за своїх політичних переконань, з огляду на те, що він разом зі своїм братом є членами опозиційної політичної партії Союз за Демократію та соціальний прогрес (UDPS), проти якої виступає Уряд Демократичної республіки Конго, та переслідує її членів. Також, позивач посилається на те, що Служби безпеки Уряду держави незаконно затримали та заарештували членів партії Союз за Демократію та соціальний прогрес, зокрема, його брата, та його місцезнаходження не відоме, про що позивачу стало відомо у 2009р., під час перебування його в Україні на навчанні, у зв'язку з чим ОСОБА_2 Чібангу побоюється стати жертвою переслідувань із-за своїх політичних переконань, та не може повернутися до своєї країни.

Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій України №205-10 від 02.08.2010р. позивачу відмовлено у наданні статусу біженця.

ОСОБА_2 Чібангу звернувся в Одеський окружний адміністративний суд з адміністративним позовом до Державного комітету України у справах національностей та релігій України про визнання нечинним рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій України №205-10 від 02.08.2010р. з моменту його прийняття та зобов'язання Державний комітет України у справах національностей та релігій України надати позивачеві статус біженця в Україні.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 23.03.2012 року по справі №11725/10/1570, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2012 року та ухвалою Вищого адміністративного суду від 13.03.2013 року, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 Чібангу до Державного комітету України у справах національностей та релігій України, Державної міграційної служби України про визнання нечинним рішення №205-10 від 02.08.2010р. та зобов'язання надати статус біженця, відмовлено повністю.

Отже, матеріалами справи підтверджено, що позивач вже реалізовував своє право на звернення за захистом в Україні та звертався до орану міграційної служби та потім до суду з тих же підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що і в даному позові.

Будь-яких інших підстав, які б надавали позивачу право на отримання захисту в Україні, ОСОБА_2 не навів.

З урахуванням викладеного, колегія погоджується з висновком суду першої інстанціях про те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для надання йому статусу біженця в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, не вказують на наявність у нього об'єктивних причин для побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Також колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про відсутність обставин, на які посилається позивач як на підставу для визнання його особа, яка потребує додаткового захисту, оскільки не вбачається підстав щодо загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті постанови Одеського окружного адміністративного суду від 20.03.2015 року суд дійшов вірних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 195, 196; п.1 ч.1 ст. 198; ст. 200; п.1 ч.1 ст. 205; ст. 206; ч.5 ст. 254 КАС України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі (після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції).

Головуючий: Т.М. Танасогло

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: О.В. Яковлєв