Справа № 461/371/15а
Суддя: Каралюс Володимир Маріянович
Дата ухвалення: 2015-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2015 року Справа № 876/4642/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Каралюса В.М.,

суддів: Затолочного В.С..,,Матковської З.М.,

за участі секретаря судового засідання Бєлкіної Н.І.,

та за участі осіб:

від позивача - ОСОБА_2,

від відповідача - Болюба О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на постанову Галицького районного суду м.Львова від 18 березня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про зобов'язання вчинити дії щодо поновлення виплати пенсії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_2 в січні 2015 року звернувся з позовом в суд до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області та просив зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області продовжити нарахування йому пенсії починаючи з 01 квітня 2014 року та здійснювати її перерахунок у встановлений Законом строк.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з червня 2008 року по 31.01.2014 року він перебував на пенсійному обліку в Управлінні пенсійного забезпечення військовослужбовців та інших категорій громадян Управління Пенсійного фонду України у Львівській області, та отримував пенсію за вислугу років. Однак з 01.04.2014 року і по даний час йому припинено виплату пенсії у зв'язку з виїздом за кордон на постійне місце проживання у Словацьку Республіку. Вважає, що відповідач грубо порушив вимоги діючого законодавства на території України, а саме Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод людини, Конституцію України, Договір між Україною та Словацькою Республікою про соціальне забезпечення, Закон України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", якими гарантовано право особи на пенсію.

Постановою Галицького районного суду м.Львова від 18.03.2015 року позов було задоволено частково та зобов'язано Головне управління Пенсійного Фонду України у Львівській області поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_2 з 01 жовтня 2014 року.

Постанова суду мотивована тим, що в судовому засіданні позивачем доведено, що згідно вимог чинного законодавства він незважаючи на виїзд на постійне місце проживання в Словацьку Республіку має право на нарахування і виплату йому пенсії на території України.

З вищевказаною постановою не погодився апелянт Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області , яке звернулось до суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати постанову Галицького районного суду м.Львова від 18.03.2015 року та винести нову постанову, якою повністю відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що при винесенні оскаржуваної постанови в частині відмови в позові судом неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Апелянт посилається на те, що згідно вимог чинного законодавства та Договору про соціальне забезпечення між Україною та Словацькою Республікою позивач не має права на отримання пенсії в зв'язку з виїздом на постійне місце проживання в Словацьку Республіку.

В судовому засіданні представник апелянта просила скасувати постанову Галицького районного суду м.Львова від 18.03.2015 року та винести нову постанову, якою повністю відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні позивача просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити та залишити без змін оскаржувану постанову Галицького районного суду м.Львова від 18.03.2015 року

Колегія суддів, заслухавши учасників судового розгляду, суддю-доповідача, перевіривши та дослідивши матеріали справи вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступних міркувань.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 з червня 2008 року була призначена пенсія за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". З 01.04.2014 року виплата пенсії позивачу була припинена у зв'язку із виїздом його на постійне проживання до Словацької Республіки, де ОСОБА_2 з 01.04.2014 року знаходиться на консульському обліку. При зверненні позивача до ГУПФУ у Львівській області із заявою про поновлення виплати пенсії, Головне управління Пенсійного Фонду України у Львівській області своїм листом від 06.10.2014 року за вих.№754/Р-15 року відмовило позивачу в поновленні виплати пенсії з підстав неможливості перераховування пенсії, оскільки він проживає за межами України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні справи правильно врахував, що згідно рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року пункт 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування"щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України було визнано таким, що не відповідає Конституції України, тобто неконституційним.

Зокрема, в пункті 3.3. цього рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державною міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи з правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне місце проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами.

Конституційний суд України звернув увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору.

Тобто з 07.10.2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України "Про загальнообов'язкове пенсійне страхування"з урахуванням рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону України "Про загальнообов'язкове пенсійне страхування".

Такий висновок відповідає також і правовій позиції Вищого адміністративного суду України, який викладений в ухвалах від 06.08.2013 року у справі № К/9991/36690/12, від 08.10.2013 року у справі № К9991/68907/11 та рішенню Європейського Суду з прав людини від 07.11.2013 року у справі "Пічкур проти України", в якому зазначено, що обмеження права особи на отримання певного соціального забезпечення залежно від проживання на території України є дискримінацією особи та порушенням статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободв поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу.

Судом першої інстанції враховано, що між Україною та Словацькою Республікою 05.12.2000 року укладений Договір про соціальне забезпечення, який чинний для України з 01.01.2002 року. Відповідно до ст.ст. 2, 20 вказаного Договору, його дія поширюється на здійснення в Україні виплати пенсії за вислугу років, яка виплачується компетентною установою в національній валюті на підставі платіжних угод.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позивач має право на отримання пенсії за вислугу років після виїзду на постійне місце проживання до Словацької Республіки та підставно задовільнив позов частково з врахуванням виплачених сум.

У відповідності до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана постанова Галицького районного суду м.Львова від 18 березня 2015 року у справі № 461/371/15-а прийнята з додержанням норм матеріального і процесуального права при правильно встановлених обставинах справи, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому оскаржувану постанову слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ч.3 ст. 160, ст. 195, ст. 196, п.1 ч.1 ст.198, ст. 200, ст. 205, ст. 206, ст.212, ст. 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а постанову Галицького районного суду м.Львова від 18 березня 2015 року у справі № 461/371/15-а - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя В.М. Каралюс

суддя В.С.Затолочний

суддя З.М.Матковська

повний текст постанови виготовлений 25.05.2015 року