Справа № 514/687/14-а
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2015-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.05.2015р. м. Київ К/800/9131/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі :

Пасічник С.С.,

Кочана В.М.,

Швеця В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Тарутинського районного суду Одеської області від 25 вересня 2014 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в Тарутинському районі Одеської області, Тарутинського відділення ЮГРУ ПАТ КБ "Приватбанк" про притягнення до адміністративної відповідальності та стягнення невиплаченої пенсії, пені та відсотків за користування грошима,

В С Т А Н О В И Л А :

В квітні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом (з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог) до Управління Пенсійного фонду України в Тарутинському районі Одеської області про стягнення з відповідача невиплаченої пенсії позивача за листопад 2013 року в сумі 1575,10 грн.

Ухвалою Тарутинського районного суду Одеської області від 14.08.2014р. задоволено клопотання позивача та залучено до участі й справі як другого відповідача Тарутинське відділення ЮГРУ ПАТ КБ "Приватбанк".

В ході розгляду справи в суді першої інстанції позивач заявою від 12.09.2014р. уточнив позовні вимоги та просив притягнути до адміністративної відповідальності начальника Управління ПФУ в Тарутинському районі Одеської області ОСОБА_5 за незаконне перерахування пенсії позивача на його банківський рахунок у ПАТ КБ «Приватбанк», а також стягнути з Тарутинського відділення ЮГРУ ПАТ КБ «Приватбанк» 493,75 доларів США в еквіваленті гривні, що станом на вересень 2014 року становить 6403,93 грн., яка складається з невиплаченої пенсії за листопад 2013 року в еквіваленті 197,12 доларів США, пені у розмірі 0,5% за 283 дні в еквіваленті 278,92 доларів США та процентів за користування грошима позивача банком в еквіваленті 17,71 доларів США.

Ухвалою Тарутинського районного суду Одеської області від 25.09.2014р., залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.01.2015р., провадження у справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст.157 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Не погоджуючись з вказаними рішеннями, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і процесуального права, просив рішення судів скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідач (Управління Пенсійного фонду України в Тарутинському районі Одеської області) в письмових запереченнях на касаційну скаргу проти доводів та вимог останньої заперечив, вважаючи їх безпідставними, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій, які він просив залишити без змін, - обґрунтованими та законними.

Обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши за матеріалами справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до частин 1 та 2 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ; до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з пунктами 1 та 7 частини 1 статті 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень; суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За приписами частини 2 статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно ж до статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема:

1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності;

2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;

3) спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;

4) спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів;

5) спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України;

6) спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму;

7) спори фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації.

При цьому, пункт 3 частини 3 вказаної статті визначає, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи про накладення адміністративних стягнень.

Частиною ж 1 статті 15 Цивільного процесуального кодексу України прямо передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Також, статтею 246 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено, що порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в органах (посадовими особами), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначається цим Кодексом та іншими законами України; порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах визначається цим Кодексом та іншими законами України.

З огляду на наведене, суди попередніх інстанцій прийшли до правильного висновку, що порушені у даній справі питання як про притягнення до адміністративної відповідальності начальника Управління ПФУ в Тарутинському районі Одеської області, так і про стягнення на користь позивача з Тарутинського відділення ЮГРУ ПАТ КБ «Приватбанк» коштів, не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Одночасно, слід вказати й на наступне.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006р. №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, за змістом статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р. кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12.10.1978р. вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Підсумовуючи наведене й беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.157 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи викладене та зважаючи на юридичну природу спору, що виник між сторонами, а також його суб'єктний склад, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про закриття провадження у даній справі на підставі п.1 ч.1 ст.157 КАС України з огляду на неналежність розгляду останньої в порядку адміністративного судочинства.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Доводи ж касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до прийняття неправильного рішення, а тому підстав для скасування ухвалених судами рішень колегія суддів не вбачає.

Зокрема, посилання позивача як в апеляційній, так і в касаційній скаргах на неврахування судом першої інстанції тієї обставини, що в заяві про уточнення позовних вимог позивач не відмовлявся від позовних вимог щодо стягнення невиплаченої пенсії з Управління ПФУ в Тарутинському районі Одеської області, не можуть бути взяті до уваги, оскільки, як правильно вказав в своєму рішенні суд апеляційної інстанції, позивачем 12.09.2014р. відповідно до приписів ст.49,137 КАС України було подано власну заяву саме про уточнення суми позову, згідно з якою він, змінивши суму позову, змінив і сторону, з якої вважав за необхідне стягнути ці кошти; при цьому, вказана заява не містить будь-яких застережень щодо підтримання позивачем первісних позовних вимог.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а ухвалу Тарутинського районного суду Одеської області від 25 вересня 2014 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2015 року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Пасічник С.С.

Кочан В.М.

Швець В.В.