Справа № 818/2065/14
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2015-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2015 року м. Київ К/800/65998/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Олендера І.Я. (доповідача), Карася О.В., Рибченка А.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії, касаційне провадження в якій відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2014 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2014 року, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту - ДМС України), Управління Державної міграційної служби України в Сумській області (далі по тексту - УДМС України в Сумській області), в якому просив суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 18.07.2014 року № 388-14;

- зобов'язати Державну міграційну службу України переглянути рішення про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захист.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 17.09.2014 року по справі № 818/2065/14, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії - відмовлено.

Позивач, не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, подав касаційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просить суд касаційної інстанції скасувати постановлені судові рішення та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що судами безпідставно не враховано його обґрунтованих побоювань щодо переслідувань, яких він може зазнати в Іраку з боку мусульман та радикальних мусульманських угрупувань через те, що змінив релігію ісламу на релігію, яку проповідують Свідки Єгови.

Касаційний розгляд справи проведено в порядку письмового провадження, відповідно до статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступні обставини.

ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року в м. Насирія, Ті-Кар, Ірак, є громадянином Республіки Ірак, араб за національністю.

Прибув в Україну легально 23.11.2010 року з метою вступу на підготовчий факультет Сумського державного університету, навчання в якому не закінчив.

21.03.2011 р. позивач звертався до сектору міграційної служби у Сумській області із заявою про визнання біженцем (на час звернення діяв Закон України «Про біженців» від 21.06.2001 р.), однак, рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій № 631-11 від 31.10.2011 р. йому було відмовлено у визнанні біженцем.

25 березня 2014 року позивач звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.10).

Із копій протоколів від 02.04.2014р. та від 10.02.2014 р. вбачається, що з метою більш досконалого вивчення обставин, за яких позивач повторно звернувся із заявою про надання йому статусу біженця 25.03.2014 р. були проведені співбесіди з позивачем, під час яких він повідомляв, що змінив віру, однак офіційно ще християнство не прийняв, вважає, що в разі повернення його до Іраку йому загрожує смертельна небезпека, тому він просить надати статус біженця в Україні (а.с. 28-36, 40-41).

Згідно висновку від 13.06.2014 р. (а.с. 42-48) УДМС України в Сумській області вирішено ОСОБА_1 відмовити у визнанні його біженцем або у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

18.07.2014 р. Державною міграційною службою України було прийнято рішення № 388-14, яким за результатами розгляду особової справи позивача, було підтримано вказаний вище висновок завідувача сектора у справах біженців та соціальної інтеграції УДМС України в Сумській області та відмовлено позивачу у визнанні біженцем, відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 ч.1 п.1 ст. 1 цього Закону відсутні (а.с. 49).

29.07.2014 р. за повідомленням Державної міграційної служби в Сумській області № 25 (а.с. 50) позивача повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки відсутні умови, передбачені п.п.1, 13 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», на підставі рішення Державної міграційної служби України за № 388-14 від 18.07.2014 року про відмову у визнанні біженцем.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачем не наведено фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази його обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та котрі впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця, або визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

З такими висновками судів попередніх інстанцій погоджується і колегія суддів Вищого адміністративного суду України з огляду на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України № 3671-VІ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судами попередніх інстанцій, під час співбесіди позивач вказував, що він є нехрещеним вісником Свідків Єгови, змінив релігійний світогляд, спосіб життя та ідентичність і має проголошувати християнське вчення. Однак доказів того, що останній дійсно змінив віру, немає, тому відсутній один з обов'язкових критеріїв, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця - побоювання стати жертвою переслідувань пов'язане з релігією.

Згідно абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч.6-9 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується із висновками суду першої та апеляційної інстанцій щодо відмови у задоволенні позову, так як рішення відповідача, як суб'єкта владних повноважень є законними, прийнятим у відповідності до вимог ч.2 ст. 19 Конституції України, ч.3 ст. 2 КАС України.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили обставини справи, повно дослідили докази по справі та ухвалили рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи викладені в касаційній скарзі не спростовують висновків суду першої та апеляційної інстанції, тому підстави для скасування або зміни рішень відсутні.

Відповідно до вимог ст. 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст.160,167, 220, 222, 223, 224, 230, 231 КАС України суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Сумського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2014 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2014 року у справі № 818/2065/14 - без змін.

Ухвала набирає законної сили протягом п'яти днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та оскарженню не підлягає, може бути переглянута в порядку передбаченому ст.ст 235-244-2 КАС України.

Судді І.Я. Олендер

О.В. Карась

А.О. Рибченко