Справа № 705/1490/15-а
Суддя: Мєзєнцев Є.І.
Дата ухвалення: 2015-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 705/1490/15-а Головуючий у 1-й інстанції: Гончарук В.М. Суддя-доповідач: Мєзєнцев Є.І.
У Х В А Л А

Іменем України

25 травня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Старової Н.Е., Файдюка В.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу територіального управління Державної судової адміністрації України в Черкаській області на постанову Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02 квітня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до територіального управління Державної судової адміністрації України в Черкаській області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до територіального управління Державної судової адміністрації України в Черкаській області про визнання відмови територіального управління Державної судової адміністрації України в Черкаській області у виплаті вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою відповідно до статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VІ від 7 липня 2010 року у редакції на день виповнення позивачу 65-річного віку протиправною та зобов'язання територіального управління Державної судової адміністрації України в Черкаській області виплатити вихідну неоподатковану допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Постановою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02 квітня 2015 року вимоги адміністративного позову було задоволено повністю.

Відповідач, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового засідання.

Сторони до судового засідання не з'явилися, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, як це передбачено ст. 197 КАС України.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач 12.06.1999 року, Указом Президента № 479/99 від 05.05.1999 року був призначений суддею Уманського міськрайонного суду Черкаської області та Постановою Верховної Ради України № 59-VIII від 25.12.2014 року був звільнений з посади судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України у зв'язку з поданням заяви про відставку, дані факти підтверджуються записами в трудовій книжці та Постановою ВР України № 59-VІІІ від 25 грудня 2014 року.

Наказом голови Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 31.12.2014 року, у зв'язку із звільненням з посади судді, позивач відрахований зі штату Уманського міськрайонного суду Черкаської області з 31.12.2014 року.

21.01.2015 року Управлінням Пенсійного фонду України в м. Умані та Уманському районі Черкаської області поивачу призначено щомісячне довічне грошове утримання, як судді у відставці у розмірі 60 відсотків грошового утримання судді на підставі Закону України від 28.12.2014 року № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», яким ч. 3 статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» викладено в редакції, яка і передбачає такий розмір щомісячного довічного грошового утримання судді.

Згідно ч. 1 ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (№ 2453-VI від 07.07.2010 року), який діяв по 27 березня 2015 року (дня набрання чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів» в новій редакції) судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна неоподатковувана допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Черкаській області відмовило позивачу у виплаті допомоги з посиланням на те, що на день прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача (25.12.2014 року) стаття 136 Закону України № 2453-VI від 07.07.2010 року втратила чинність відповідно до Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 року № 1166-VII, що підтверджується листом територіального управління Державної судової адміністрації України в Черкаській області № 322-02/15 від 02.02.2015 року.

Так, відповідно до вимог п. 2 ч. 4 статті 126 Конституції України суддя звільняється з посади органом, який його обрав, у разі досягнення ним 65 років, а згідно ч. 1 статті 102 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI від 07.07.2010 року суддя звільняється з посади за віком з наступного дня після досягнення ним 65 років. Також позивач не може здійснювати свої повноваження зі здійснення правосуддя з наступного дня після досягнення 65 років, як вказано в ч. 4 статті 102 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

03.12.2013 року позивачу виповнилося 65 років та він заздалегідь до цієї дати, відповідно до п. 9 ч. 5 статті 126, статті 131 Конституції України та статті 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», подав звернення Вищій раді юстиції про внесення подання про звільнення його з посади судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області у зв'язку з поданням заяви про відставку та заяву Верховні Раді України про звільнення його з посади судді зазначеного суду у відставку відповідно до п. 9 ч. 5 статті 126 Конституції України, тобто позивач виконав свій обов'язок щодо порядку подання заяви про відставку. Але всупереч зазначеним нормативно-правовим актам дане звернення не було розглянуте 30.03.2014 року, що підтверджується проектом Постанови (номер 4346-3) про звільнення суддів у зв'язку з поданням заяви про відставку на підставі п. 9 ч. 5 статті 126 Конституції України та позивача звільнено не було.

Після 03.12.2013 року позивач не здійснюючи свої повноваження зі здійснення правосуддя, продовжував виконувати адміністративні повноваження голови Уманського міськрайонного суду Черкаської області, на посаду якого був призначений рішенням Вищої ради юстиції № 200/0/15-11 від 05.04.2011 (наказ № 16-К від 06.04.11 року).

Верховною Радою України 08.04.2014 року прийнятий Закон України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» № 1188-VII, який набрав чинності 10.04.2014 року.

Згідно Прикінцевих та Перехідних положень з наступного дня набрання чинності цим Законом, позивач вважається таким, що звільнений з адміністративної посади голови суду та наказом № 14-К від 22.04.2014 року обов'язки голови Уманського міськрайонного суду Черкаської області було припинено, тому 24.04.2014 року позивач звернувся до управління Пенсійного фонду України в м. Умані та Уманському районі Черкаської області про призначенні йому щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», оскільки, фактично був уже не пов'язаний з роботою в суді. В зв'язку з тим, що позивач не міг надати акт Верховної Ради України про звільнення на підставі якого видається наказ про відрахування зі штату суду, позивачу було відмолено листом управління Пенсійного фонду України в м. Умані та Уманському районі Черкаської області № 4766/05 від 30.04.2015 року.

Закон України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» № 1166-VII від 27.03.2014 року, яким скасовано статтю 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI від 07.07.2010 року, набрав чинності лише з 01.05.2014 року, тобто не тільки після припинення позивачем повноважень як судді, але і після його звільнення з адміністративної посади голови суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 22 Конституції України передбачено, що при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

На зазначене вказують і рішеннях Конституційного суду України у справах про гарантії незалежності суддів від 18.06.2007 року № 4-рп (2007) та про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання від 11.10.2005 року (2005), що Конституція України не допускає будь-яких обмежень у правах судді на заробітну плату, пенсію, щомісячне довічне грошову утримання, тощо.

Забезпечення гідного статусу життєвого рівня є обов'язком держави, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, належне матеріальне та соціальне забезпечення судді, як гарантія його незалежності приписане і статтею 47 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Статтею 127 Конституції України та статтею 53 Закон України «Про судоустрій і статус суддів» обмежують суддю у поєднанні своєї діяльності з підприємницькою або адвокатською діяльністю, будь-якою іншою оплачуваною роботою.

Зазначені обмеження держава гарантувала компенсувати шляхом виплати допомоги при виході судді у відставку, підвищення заробітної плати, пенсії тощо.

Верховною Радою України 12.02.2015 року прийнятий Закон України № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 року, який набирає чинності з 28.03.2015 року, яким також передбачена вихідна допомога судді у зв'язку з відставкою.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, посилання відповідача на те, що наказ голови Уманського міськрайонного суду не містить зобов'язання здійснити позивачу відповідні виплати є помилковим, оскільки голова суду в наказі від 31 грудня 2014 року № 64-К про відрахування зі штату Уманського міськрайонного суду судді ОСОБА_2, не мав правових підстав вказувати про зобов'язання територіального управління ДСА України в Черкаській області здійснити виплату судді ОСОБА_2, який вийшов у відставку, вихідної неоподатковуваної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Суд також критично сприймає посилання представника відповідача про неможливість ТУ ДСА в Черкаській області здійснити виплату позивачу вихідної неоподатковуваної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, адже відповідно до ч. 5 ст. 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», в редакції, яка діяла на час виникнення правовідносин, територіальне управління ДСА України є юридичною особою, має печатку Державного Герба України та своїм найменуванням, самостійний баланс і рахунки в органах Державного казначейства України, тому є належним відповідачем у даній справі та має відповідні повноваження на виконання даного рішення суду.

Враховуючи, що за суддею, який перебуває у відставці, зберігається звання судді і такі ж гарантії недоторканності та соціального захисту, як і до виходу у відставку, з огляду на положення статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що при вирішенні даного спору підлягає застосуванню частина 1 ст. 136 Закону № 2453 від 7 липня 2010 року «Про судоустрій і статус суддів», а тому дії відповідача щодо відмови позивачу у виплаті позивачу вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою є противоправними та порушують права та інтереси позивача гарантовані Конституцією України.

За наведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.За наведеного, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення адміністративного позову.

За правилами ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 160, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу територіального управління Державної судової адміністрації України в Черкаській області залишити без задоволення, а постанову Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02 квітня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

суддя Н.Е.Старова

суддя В.В.Файдюк

Головуючий суддя Мєзєнцев Є.І.

Судді: Старова Н.Е.

Файдюк В.В.