Справа № 369/11593/14-а
Суддя: Твердохліб В.А.
Дата ухвалення: 2015-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

19 травня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Твердохліб В.А.,

суддів Троян Н.М., Костюк Л.О.,

за участю секретаря Погребняк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в особі філії Управління магістральних газопроводів «Київтрансгаз» Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» на постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 січня 2015 року у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в особі філії Управління магістральних газопроводів «Київтрансгаз» Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» до Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, третя особа: Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «Білогородський» про скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» в особі філії Управління магістральних газопроводів «Київтрансгаз» Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» (далі - Позивач) звернулося до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області (далі - Відповідач), третя особа: Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «Білогородський» (далі - Третя особа) про скасування рішення Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області VI скликання чергової 49 сесії від 04.09.2014 року №49/2210 «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою в м.Боярка, вул. Білогородська, 51, Боярському управлінню магістральних газопроводів».

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 січня 2015 року адміністративний позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника Позивача, представника Відповідача та представників Третьої особи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 29 грудня 1997 року виконавчим комітетом Боярської міської ради народних депутатів на підставі рішення Боярської міської ради народних депутатів №476 від 08.12.1997 року Позивачу було видано державний акт на право постійного користування землею, серія ІІ-КВ №003193, яким Боярському управлінню магістральних газопроводів надається земельна ділянка, площею 2,85 гектарів у постійне користування в межах згідно з планом землекористування, з цільовим призначенням: розміщення будівництва житлових будинків.

Відповідач, розглянувши листа Боярського ЛБУМГ від 27.12.2001 року про згоду на вилучення частини земельної ділянки, площею 1,4 га по вул. Білогородській,51 та враховуючи рішення виконкому Боярської міської ради №138 від 27.04.1998 року, №431/1 від 07.12.1998 року, рішенням №02/79 від 23.05.2002 року вилучив земельну ділянку, площею 1,4 га, по вул. Білогородській,51 з землекористування Боярського управління магістральних газопроводів та перевів її в землі запасу Боярської міської ради з цільовим призначенням, як землі житлової та громадської забудови.

03.10.2002 року рішенням Відповідача №09/302 за рахунок земель Боярського управління магістральних газопроводів надано дозвіл ДП «Дніпровський круг» на розміщення земельної ділянки для будівництва житлового будинку, та відповідно акту вибору земельної ділянки; Боярське управління магістральних газопроводів погодило надання земельної ділянки на користь ДП «Дніпровський круг» для будівництва ним багатоквартирного житлового будинку.

Проте, рішення виконкому Боярської міської ради №02/79 від 23.05.2002 року в частині розроблення проекту відведення земельної ділянки в постійне користування, у зв»язку з ліквідацією КП «Боярське міське управління житлово-комунального господарства» не реалізовано. Внаслідок чого, пунктом 4 рішення Відповідача №07/334 від 13.10.2006 року та додатком №1 до нього, корпуси 1, 2, 3, 4 будинку №51 по вулиці Білогородській, які розташовані на цій земельній ділянці, передані у повне господарське відання КП «БГВУЖКГ» Боярської міської ради, як майно територіальної громади, а отже є комунальною власністю.

Рішенням виконавчого комітету Боярської міської ради №45/2 від 09.09.2014 року КП «Боярське ГВУЖКГ» визначено виконавцем послуг та обслуговуючою організацією корпусу 6 житлового будинку №51 по вул. Білогородська, м. Боярка.

Всі вищезазначені рішення та акти прийняті Відповідачем є чинними та обов'язковими для виконання, Позивачем не оспорювались та прийняті на підставі його згоди.

22.08.2014 року Відповідач звернувся до Позивача з листом №01-10/1422 щодо надання згоди на припинення права користування частиною спірної земельної ділянки. Позивачем була надана відповідь вих.№4316/10-03 від 15.09.2014 року про відсутність підстав для надання згоди на добровільну відмову від земельної ділянки в місті Боярка.

Відповідач на черговій 49 сесії VI скликання, прийняв рішенням №49/2210 від 04.09.2014 року про припинення права постійного користування земельною ділянкою, площею 2,85 га, на якій розташовані житлові корпуси 1, 2, 3, 4, 5, 6 по вул. Білогородська, 51 в м. Боярка, Боярському управлінню магістральних газопроводів на підставі ст.ст.12, 42 Земельного кодексу України, розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» з урахуванням колективного звернення інвесторів жилого будинку корпусу 6 по вул. Білогородській,51, м. Боярка та клопотання Третьої особи.

Частинами 4, 5 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що рішення сільської, селищної, міської ради у п'ятиденний строк з моменту його прийняття може бути зупинено сільським, селищним, міським головою і внесено на повторний розгляд відповідної ради із обгрунтуванням зауважень. Рада зобов'язана у двотижневий строк повторно розглянути рішення. Якщо рада відхилила зауваження сільського, селищного, міського голови і підтвердила попереднє рішення двома третинами депутатів від загального складу ради, воно набирає чинності.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію.

Згідно ч.1 ст.73 «Про місцеве самоврядування в Україні», акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Станом на 23.05.2002 року земельна ділянка була розформована за згодою постійного користувача, акт про право постійного користування землею, виданий Боярському управлінню магістральних газопроводів та загальна схема земельної ділянки вже не відображали ні площі землекористування, ні фактичного її користувача, ні мети використання земельної ділянки, а фактичне користування частинами розформованої земельної ділянки здійснювалось житлово-експлуатаційними організаціями та забудовником.

Відповідно ст.1 Закону України «Про державний земельний кадастр», державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

Статтею 9 Закону України «Про державний земельний кадастр» передбачено, що внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

В пункті 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр» установлено, що у разі якщо на земельній ділянці, право власності (користування) на яку не зареєстровано, розташований житловий будинок, право власності на який зареєстровано, кадастровий номер на таку земельну ділянку присвоюється за заявою власників такого будинку на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Забороняється вимагати для присвоєння земельній ділянці кадастрового номера інші документи. Такий кадастровий номер є чинним з моменту його присвоєння.

Згідно ст.79-1 Земельного кодексу України (далі - Кодекс), формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок.

Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.

У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв'язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру.

Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Державна реєстрація прав суборенди, сервітуту, які поширюються на частину земельної ділянки, здійснюється після внесення відомостей про таку частину до Державного земельного кадастру.

Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за проектами землеустрою із впорядкування існуючих землеволодінь.

Відповідно ч.1 ст.42 Кодексу, земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.

Державним актом серія ІІ-КВ №003193 від 29.12.1997 року посвідчено право користування земельною ділянкою, площею 2,85 га, а станом на 23.05.2002 року в землекористуванні Боярського управління магістральних газопроводів залишилась земельна ділянка, площею 1,45 га, яка не була сформована та зареєстрована відповідно до чинних норм законодавства.

В судовому засіданні представник Позивача підтвердив факт, того що на сьогоднішній час за Позивачем право постійного користування на частину земельної ділянки, яка не була вилучена в землі запасу, не зареєстровано та не присвоєно кадастровий номер. Також представник Позивача підтвердив, що жоден з шести корпусів будинку № 51 по вулиці Білогородській в місті Боярка не будував, на баланс чи у власність не приймав, та не обслуговував.

В апеляційній скарзі Позивач посилається на судові рішення по справах №25/315, №3/041-11, №32/354, №21/295-09 постановлені господарськими судами України, які, на його думку, підтверджують факт законного права постійного користування земельною ділянкою та обставини реорганізації підприємства Позивача.

Вищий адміністративний суд України у своєму листі від 14.11.2012 року №2379/12/13-14, зазначає, що передбачене ч.1 ст. 72 КАС України звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судом як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Адміністративні суди не повинні сприймати як обов'язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях за інших адміністративних, цивільних чи господарських справ.

При цьому суди також повинні враховувати вимоги частин четвертої та п'ятої статті 11 КАС України щодо необхідності офіційного з'ясування всіх обставин справи і у відповідних випадках витребувати ті докази, яких, на думку суду, не вистачає для належного встановлення обставин у справі, що розглядається.

Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо не взяття до уваги судових рішень, на які посилається Позивач, оскільки правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. Висновки суду щодо прав та обов»язків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними. Від правових висновків суду слід відрізняти судові рішення за перетворювальними позовами, які встановлюють, змінюють або припиняють права та обов»язки сторін.

Таким чином, Позивач не довів своє право постійного користування земельною ділянкою, площею 2,85 га, та не надав належних і допустимих доказів по виконанню ним вказаних обов»язків, пов»язаних з користуванням та оформленням права на земельну ділянку.

Згідно ст.12 Кодексу, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Підпунктом «а» пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» №5245-VI від 06.09.2012 року передбачено, що з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються земельні ділянки на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій.

У разі якщо відомості про земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, не внесені до Державного реєстру земель, надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для державної реєстрації таких земельних ділянок, а також її затвердження здійснюються: у межах населених пунктів - сільськими, селищними, міськими радами; за межами населених пунктів - органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють розпорядження такими земельними ділянками.

Органам місцевого самоврядування протягом року з дня опублікування цього Закону: забезпечити оформлення комунальними підприємствами, установами, організаціями права постійного користування земельними ділянками, які використовують земельні ділянки комунальної власності без документів, що посвідчують право користування ними; забезпечити визначення будівель, споруд, інших об'єктів нерухомого майна комунальної власності, право власності на які не зареєстровано, та забезпечити здійснення державної реєстрації такого права.

Відповідно ч.ч.1, 2 ст.120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Після набуття права власності на об»єкт нерухомого майна (жилий будинок, будівля чи споруда) його власник набуває право на оформлення права власності чи користування земельною ділянкою для обслуговування того об»акта нерухомості, який належить особі на праві власності.

Статтею 141 Земельного кодексу України визначено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Згідно ч.2 ст.92 Земельного кодексу України, право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації; в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності; г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування»; ґ) вищі навчальні заклади незалежно від форми власності.

Слід зауважити, що нормами вказаної статті, не передбачено набуття права власності постійного користування на земельні ділянки комунальної власності Позивачем, і ця норма розширювальному тлумаченню не підлягає.

Відповідно ч.1 ст.123 Земельного кодексу України, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання).

Положеннями ст.ст.26, 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Згідно п.а ч.1 ст.12 Кодексу, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, оскаржуване рішення прийнято Відповідачем на виконання вимог ч.1 ст.42 Кодексу та п.13 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» №5245-VI від 06.09.2012 року, згідно якого органи місцевого самоврядування протягом року з дня опублікування цього Закону зобов»язані забезпечити оформлення комунальними підприємствами, установами, організаціями права постійного користування земельними ділянками, які використовують земельні ділянки комунальної власності без документів, що посвідчують право користування ними.

З огляду на вказане колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо правомірності прийняття оскаржуваного рішення суб»єкта владних повноважень, оскільки припинення права постійного користування Боярського управління магістральних газопроводів на вищезазначену земельну ділянку не спричиняє будь-яких негативних наслідків для Позивача та не обмежує його законні права та інтереси.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно з п.1 ч.1 ст.198, ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст.ст.201, 202 КАС України.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в особі філії Управління магістральних газопроводів «Київтрансгаз» Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» залишити без задоволення, а постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 січня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя Твердохліб В.А.

Судді Троян Н.М.

Костюк Л.О.

Ухвала складена в повному обсязі 25 травня 2015 року.

Головуючий суддя Твердохліб В.А.

Судді: Костюк Л.О.

Троян Н.М.