Справа № 826/20467/14
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2015-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 травня 2015 року № 826/20467/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Мазур А.С., суддів: Добрянської Я.І., Літвінової А.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомособи без громадянства ОСОБА_3 (країна походження - Російська Федерація)
доДержавної міграційної служби України
провизнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) про визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України від 21.11.2014 № 654-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання ДМС України визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_3 посилається на те, що у зв'язку зі систематичними порушеннями прав людини на території Російської Федерації та політичними переконаннями позивача, не може повернутись до країни походження.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві та письмових поясненнях, також зазначив, що рішення ДМС України від 21.11.2014 № 654-14 є незаконним, необґрунтованим та прийнятим з численними порушеннями процедури, передбаченої чинним законодавством України, а тому підлягає скасуванню у встановленому законом порядку.

Представник відповідача у судове засідання 02.04.2015 не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином.

До канцелярії суду надійшли письмові заперечення на позовну заяву, у яких відповідач зазначив, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження факту побоювання стати жертвою переслідувань з боку органів влади Російської Федерації, у зв'язку з чим просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що особа без громадянства ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в с. Алхазурово Урус-Мартиновецького району Чеченської Республіки, одружений, за національністю - чеченець, за віросповіданням - мусульманин, з метою надання статусу біженця, побоюючись переслідувань за політичними, національними та релігійними переконаннями на Батьківщині (Чеченська Республіка) прибув потягом до України в січні 1995 року через кордон у Донецькій області на підставі паспорту громадянина СРСР.

ДМС України повідомлено, що позивач вже звертався з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 15.01.2013. У своїй заяві позивач вказував, що не може повернутись на територію Чеченської Республіки внаслідок переслідувань Федеральною службою безпеки Російської Федерації (ФСБ) за підозрою підтримки політики Джахара Дудаєва.

Рішенням ДМС України від 19.06.2013 №379-13 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребу додаткового захисту.

Вищезазначене рішення було оскаржено позивачем до Окружного адміністративного суду міста Києва, яким в задоволені повних вимог ОСОБА_3 відмовлено. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, за наслідками розгляду якої Київським апеляційним адміністративним судом міста Києва скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.09.2013 та прийнято нову постанову від 30.01.2014.

На виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду міста Києва від 30.01.2014, відповідачем згідно рішення №13-14 від 06.03.2014 зобов'язано ГУ ДМС України у місті Києві повторно розглянути заяву особи без громадянства ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом вищевказаного рішення.

13.05.2014 відповідно до наказу №234 ГУ ДМС України у місті Києві прийнято в оформлення документи особи без громадянства ОСОБА_3 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Управлінням у справах біженців ГУ ДМС України у місті Києві було додатково проведено співбесіди з позивачем (протокол від 17.04.2014, протокол від 07.04.2014 та протокол від 31.07.2014), а також направлено запити до ГУ МВСУ в м.Києві та ГУ СБУ у м.Києві та Київській області.

За результатами розгляду особової справи позивача та поданої заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ГУ ДМС України в м.Києві 11.08.2014 оформлено висновок із рекомендацією відмовити Хазаєву Абдул-Хамід Сайдаєвичу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який підтримано рішенням ДМС України від 21.11.2014 № 654-14 про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, в матеріалах справи наявні: свідоцтво про шлюб НОМЕР_1 від 25 квітня 2012 року, відповідно до якого між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено шлюб згідно з Шаріатом; свідоцтво про народження доньки ОСОБА_2 серії НОМЕР_2 від 10.05.2013.

Згідно з довідкою № 254/2013 про реєстрацію особи громадянином України, виданою Управлінням Державної міграційної служби України в Полтавській області, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, згідно з рішенням УДМС України в Полтавській області від 19 грудня 2013 року, набула громадянство України на підставі ч. 3 ст. 8 Закону України "Про громадянство України".

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Частиною 1 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Також, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору (відповідно до ст. 9 КОАС України).

Згідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Пунктом 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч. 3-5 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

З метою забезпечення конфіденційності інформації про заявників та захисту членів їхніх сімей, які можуть залишатися в країні їх походження, органи державної влади під час проведення зазначених заходів повинні уникати надсилання запитів з персональними даними заявників до спеціальних правоохоронних органів (служб) країни походження заявників.

Документи, отримані або підготовлені центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, долучаються до особової справи заявника.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Перевіряючи законність рішення Державної міграційної служби України про відмову у наданні позивачу статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту, суду необхідно було з'ясувати, чи має позивач суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Оцінка таким побоюванням обов'язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 року ;475/97 -ВР, передбачено, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Згідно п. 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року «Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року N 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3" підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року N 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

У позовній заяві позивач послався на такі інформаційні джерела: Радіо Свобода «Правозахисники занепокоєні спаленими будинків в Чечні» від 10 грудня 2014 року, Аmnesty International «В Чечні в'язень намагався покінчити з собою» від 18 липня 2014 року, Human Rights Watch «Росія: в Чечні заарештовано та побито відомого громадського діяча» від 08 квітня 2014 року.

Отже, існують загальновідомі факти, які підтверджують обґрунтованість побоювання позивача зазнати переслідувань у разі повернення до країни походження.

Так, аналізуючи ситуацію в країні походження позивача, суд вважає цілком аргументованими побоювання стати жертвою переслідувань, які підкріплюються об'єктивними даними подій, які наразі відбуваються Чеченській республіці.

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 16 березня 2012 року "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, державні органи чи ні.

Разом із цим судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим, зокрема уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за вчинені в країні громадянської належності злочини.

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Враховуючи, що при прийнятті рішення про відмову у наданні позивачу статусу біженця або визнанні особою, яка потребує додаткового захисту, Державною міграційною службою України формально дотримані умови розгляду заяви позивача, в тому числі здійснений аналіз ситуації в країні походження позивача, без врахування положень міжнародного права та рішень Європейського суду з прав людини, отже колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення ДМС України від 21.11.2014 № 654-14.

Згідно ст. 6 Конституції України Державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Пунктом 25 Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року N 3 «Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року N 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року N 3» передбачено, що відповідно до принципу розподілу влади суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час вирішення справи щодо оскарження рішення органу про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд може визнати таке рішення протиправним, скасувати його та зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом відповідного рішення. Після скасування судом рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до особи не може застосовуватися примусове видворення до закінчення процедури щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи зазначені обставини, керуючись приписами ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України, з метою повного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_3 в частині щодо надання йому статусу особи, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням встановлених судом обставин, що стали підставою для скасування рішення Державної міграційної служби України 21.11.2014 № 654-14.

Також, суд зазначає, що норми міжнародного права передбачають надання особі міжнародного захисту, а саме надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту, враховуючи ситуацію в країні походження позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, які мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінюючи надані у справі докази, виходить із принципів адміністративного судочинства - змагальність, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин справи, згідно із яким розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На підставі встановлених судом обставин, з урахуванням наведених норм законодавства, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість прийнятого рішення щодо позивача, а відтак позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Таким чином, суд, встановивши протиправність оскаржуваного рішення, вважає за необхідне зобов'язати відповідача повторно розглянути питання в частині вирішення заяви щодо наявності чи відсутності підстав для надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов особи без громадянства ОСОБА_3 (країна походження - Російська Федерація) до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту задовольнити частково.

Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 21.11.2014 № 654-14 про відмову у визнанні ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути питання в частині вирішення заяви щодо наявності чи відсутності підстав для надання Хазаєву Абдул-Хамід Сайдаєвичу статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Суддя А.С. Мазур

Судді Я.І. Добрянська

А.В. Літвінова