Справа № 815/536/15
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2015-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/536/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого - Ступакової І.Г.

суддів - Бітова А.І.

- Милосердного М.М.

при секретарі - Римар Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2015 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення №713-14 від 19 грудня 2014 року, яким відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2015 року адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Державної міграційної служби України від 19 грудня 2014 року №713-14 про відмову ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - визнано протиправним та скасовано. Зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В іншій частині позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі Державної міграційної служби України ставиться питання про скасування судового рішення в зв'язку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги Державної міграційної служби України, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Сирії, уродженцем м. Хасеке, за національністю араб, за віросповіданням християнин - католик. Рідна мова арабська, вільно володіє російською. З 1999 року по 2011 рік навчався в м. Хасеке Сирія у школі "Аль Мохада". За сімейним станом - неодружений, на території України перебуває в цивільному шлюбі з громадянкою України ОСОБА_4. Має незакінчену вищу освіту, яку здобував на території України в Одеському національному політехнічному університеті в період з 2011 по 2013 роки. Строк дії посвідки на тимчасове проживання в Україні ОД №1460/12 закінчився 15 жовтня 2013 року. Військовозобов'язаний, строкову службу не проходив. Під час проживання в Сирії та в період перебування на території України позивач не працював, не був членом жодних політичних, молодіжних, військових, громадських чи релігійних організацій.

ОСОБА_2 вперше прибув з Сирії в Україну 15 листопада 2011 року на підставі національного паспорту НОМЕР_1 та одноразової візи типу Д НОМЕР_2. Востаннє виїжджав з Батьківщини 11 серпня 2012 року, авіарейсом Алеппо (Сирія) - Одеса (Україна), на підставі національного паспорту НОМЕР_1 та студентської реєстрації.

На території Сирії залишились проживати батько - ОСОБА_5 (48 років), матір - ОСОБА_6 (40 років), брат - ОСОБА_7 (16 років), сестра - ОСОБА_8 (8 років).

21 січня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в України.

19 лютого 2014 року наказом №28 заступника начальника Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності до ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прийнято рішення здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, особова справа №2014OD 0006.

19 листопада 2014 року за результатами розгляду особової справи №2014OD 0006 ОСОБА_2 Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області на підставі абз. 4 п.1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" склало висновок про відмову громадянину Сирії ОСОБА_2 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У висновку, зокрема, зазначено, що військові дії у країні громадянської належності не є підставою для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також міграційний орган зазначив, що заявник не надав жодних переконливих пояснень або тверджень реального ризику бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню.

19 грудня 2014 року рішенням Державної міграційної служби України №713-14 ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст. 1 Закону, відсутні.

19 січня 2015 року громадянин Сирії ОСОБА_2 отримав повідомлення Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області за №128 від 06 січня 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі рішення ДМС України №713-14 від 19 грудня 2014 року.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, призвело до прийняття протиправного рішення щодо відмови ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому позов в частині визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України №713-14 від 19 грудня 2014 року підлягає задоволенню. Окрім цього, суд першої інстанції дійшов до висновку, що оскільки визначення виду захисту шукачів притулку є компетенцією органів міграційної служби вимоги про зобов'язання відповідача надати конкретний вид захисту не підлягають задоволенню. При цьому, належить зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву позивача з урахуванням інформації по країні походження та встановлених судом обставин.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно ч.5 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах, зокрема, згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортури, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 звернувся до органів міграційної служби, мотивуючи свою заяву неможливістю виїзду на Батьківщину через громадянську війну та можливістю бути призваним до Збройних сил.

Своїм рішенням №713-14 від 19 грудня 2014 року, з посиланням на ст. 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відповідач відмовив позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через відсутність фактів його переслідувань або побоювань стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності громадянства (підданства), належності до соціальної групи, а також політичних переконань, тобто необґрунтованості поданої заяви.

Зокрема, при апеляційному розгляду справи не встановлено, що ОСОБА_2 може стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Також, не встановлено жодних підстав та доказів, які б свідчили, що при поверненні до країни громадської належності позивач може стати жертвою переслідувань, а побоювання бути призваним у Збройні сили не свідчить про можливість стати жертвою переслідувань та відповідно давати підстави для визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції, що позивач може відноситися до біженця або особи, яка потребує додаткового захисту враховуючи висновки УВКБ ООН щодо ситуації в Сирії та те, що позивача у разі повернення на Батьківщину буде покликано до загальної мобілізації до армії Сирії, оскільки фактично він не хоче повертатися додому лише через побоювання бути призваним до лав Збройних сил своєї країни.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги посилання апелянта на особову справу позивача, яка в свою чергу вказує на відсутність у заявника релігійних або пацифістських поглядів, які забороняють йому захищати власну країну.

Окрім цього, судом першої інстанції при вирішенні справи не було враховано той факт, що ОСОБА_2 повертався на Батьківщину в період військового конфлікту, а саме з 03 червня 2012 року по 11 серпня 2012 року, що підтверджується протоколом співбесіди та штампами в національному паспорті (а.с.65, 80), що в свою чергу свідчить про те, що позивач не зазнав жодних утисків чи переслідувань. Також, не було враховано те, що його батьки, брат та сестра продовжують проживати в м. Хасака, Сирія, тобто на цей час їм ніщо не загрожує.

Також, колегія суддів приймає до уваги доводи апелянта про локальний характер конфлікту на території Сирії з посиланням на додані до матеріалів справи карти конфлікту у вказаній країні, які засвідчують про те, що

Посилаючись на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що Державна міграційна служба України приймаючи рішення №713-14 від 19 грудня 2014 року, діяла в межах повноважень та у спосіб, передбачений законодавством України, та правомірно відмовила позивачу у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

На підставі вищевикладеного, керуючись п.4 ч.1 ст. 202 КАС України колегія суддів вважає необхідним, скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 195, 196, п.3 ч.1 ст. 198, п.4 ч.1 ст. 202, ч.2 ст. 205, ст. 207, ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2015 року скасувати.

Прийняти по справі нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії відмовити в повному обсязі.

Постанова апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлений 27 травня 2015 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді:

А.І. Бітов

М.М. Милосердний