Справа № 2270/7209/12
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2015 року м. Київ К/800/12839/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головчук С.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в м. Хмельницькому, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Хмельницькій області про визнання дій неправомірними та стягнення коштів, за касаційними скаргами Управління Пенсійного фонду України в м. Хмельницькому і Головного управління Державної казначейської служби України у Хмельницькій області на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 січня 2013 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2013 року, -

у с т а н о в и л а :

У листопаді 2012 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Хмельницькому (далі - УПФ), третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Хмельницькій області (далі - ГУ ДКУ) про визнання дій неправомірними та стягнення 2982,50 грн. сплаченого збору на обов'язкове державне пенсійне страхування при купівлі легкового автомобіля. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що під час придбання легкового автомобіля марки «Volkswagen Polo» нею сплачено вказану суму коштів, що суперечить пункту 7 статті 1 Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» від 26 червня 1997 року № 400/97-ВР (далі - Закон № 400/97-ВР), а тому просила її стягнути з Державного бюджету України.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 січня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2013 року позовні вимоги задоволено.

У касаційних скаргах УПФ та ГУ ДКУ, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просять їх рішення скасувати та відмовити у позові.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційних скарг, матеріали справи колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про відхилення скарг з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суди, на підставі наявних у справі даних встановили і правильно виходили із засад пріоритетності законів над підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема пункту 7 статті 1 Закону № 400/97-ВР, яким визначено, що платником спірного збору є відчужувач легкового автомобіля (продавець), над пунктом 12 Порядку сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 3 листопада 1998 року № 1740 (далі - Порядок), яким суб'єкт сплати цього ж збору визнається покупець транспортного засобу.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач під час придбання у червні 2012 року автомобіля марки «Volkswagen Polo» і реєстрації його у відділі ДАІ сплатила збір на обов'язкове державне пенсійне страхування в розмірі 2982,50грн. Така сплата передбачена пунктом 12 зазначеного Порядку.

Пунктом 7 статті 1 Закону № 400/97-ВР визначено вичерпний перелік осіб - платників збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, передбачено, що платниками збору є юридичні та фізичні особи при відчуженні легкових автомобілів, крім легкових автомобілів, якими забезпечуються інваліди, та тих автомобілів, які переходять у власність спадкоємцям за законом.

Натомість, відповідно до пункту 12 Порядку платниками збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій з відчуження легкових автомобілів є підприємства, установи та організації всіх форм власності, а також фізичні особи, які набувають право власності на такі автомобілі, зокрема, шляхом їх купівлі, у тому числі у виробників або торгівельних організацій (крім випадків забезпечення автомобілями інвалідів згідно із законодавством).

Отже, на час виникнення спору положення Порядку суперечили вимогам Закону № 400/97-ВР у частині регулювання правовідносин зі сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій з відчуження легкових автомобілів.

Відповідно до частини четвертої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

У роз'ясненні Пленуму Верховного Суду України, яке міститься в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 (пункт 5), зазначено, що судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента України, постанови Верховної Ради України, постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України, нормативно-правові акти Верховної Ради Автономної Республіки Крим чи рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, акти органів місцевого самоврядування, накази та інструкції міністерств і відомств, накази керівників підприємств, установ та організацій тощо) підлягають оцінці на відповідність як Конституції, так і закону. Якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини.

Враховуючи наведене та виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при вирішенні цього спору пріоритетними є норми Закону № 400/97-ВР.

Тому, рішення судів відповідають дійсним обставинам справи, нормам матеріального і процесуального права, судовій практиці. Доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому підстав для скасування судових рішень колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -

у х в а л и л а :

Касаційні скарги Управління Пенсійного фонду України в м. Хмельницькому і Головного управління Державної казначейської служби України у Хмельницькій області відхилити, а постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 січня 2013 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С.В. Головчук

М.І. Мойсюк

Я.Л. Іваненко