Справа № 804/7510/14
Суддя: Леонтович К.Г.
Дата ухвалення: 2015-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" травня 2015 р. м. Київ К/800/13481/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі

суддів: Леонтович К.Г., Васильченко Н.В., Калашнікової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду справу за касаційною скаргою комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпропетровської міської ради на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 липня 2014 року та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2015 року у справі № 804/7510/14 за позовом комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпропетровської міської ради до Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування вимоги в частині, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2014 року комунальне підприємство "Теплоенерго" Дніпропетровської міської ради звернулося в суд з позовом до Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області, в якому просило визнати протиправними та скасувати п.2 та п.3 вимоги №04-06-05-15/4956 від 13.05.2014р. щодо зобов'язання усунути порушення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що списання заборгованості за природний газ здійснювалося на умовах Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію", в Порядку списання заборгованості за природний газ та електричну енергію (постанова КМУ від 08.08.2011 р. №894). Також фактично підприємство згідно виправлених даних бухгалтерського обліку за 2011 р. мало збитки в сумі 14308,00 грн. і тому на підприємство не розповсюджувалися вимоги про сплату до бюджету 15% частини прибутку. У разі відсутності Порядку затвердженого відповідними місцевими радами, відрахування до місцевих бюджетів частини чистого прибутку (доходу) комунальними унітарними підприємствами та їх об'єднаннями не здійснюється, у зв'язку з чим зобов'язання, пов'язані зі сплатою частини прибутку до загального фонду міського бюджету у сумі 1191327,25 грн. відсутні. Що стосується списання з обліку підприємства дебіторської заборгованості по суб'єктах господарювання, що діють або припинили свою діяльність, термін позовної давності якої минув, то позивач зазначає, що у підприємства були достатні підстави для її списання.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 липня 2014 року позовні вимоги задоволені частково. Визнаний протиправним та скасований п. 2 вимоги ДФІ у Дніпропетровській області №04-06-05-15/4956 від 13.05.2014р. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2015 року скасоване рішення суду першої інстанції. В задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленими по справі рішеннями комунальне підприємство "Теплоенерго" Дніпропетровської міської ради звернулося до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та змінити рішення суду першої інстанції, скасувавши п.3 Вимоги, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши правову оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, матеріали касаційної скарги, проаналізувавши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами першої і апеляційної інстанцій встановлено, що ДФІ в Дніпропетровській області була проведена ревізія фінансово-господарської діяльності КП "Теплоенерго" за період з 01.10.2011р. по 31.12.2013р. і за результатами ревізії складений акт №06-21/07 від 07.04.2014р.

За результатами ревізії, відповідно до п.7 ст.10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" на підставі акту ревізії №06-21/07 від 07.04.2014р., відповідачем у справі 13.05.2013р. винесена вимога №04-06-05-15/4956, якою позивач зобов'язаний усунути порушення, які були встановлені в ході ревізії, зокрема: згідно пункту 2 вимоги Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області від 13.05.2014 р. №04-06-05-15/4956 ревізією встановлено, що в порушення п. 22 рішення сесії Дніпропетровської міської ради VI скликання від 30.12.2010 р. №3/7 "Про міський бюджет на 2011 рік", підприємством за 2011 рік не нарахована та не перерахована до міського бюджету частина чистого прибутку, що залишається у розпорядженні підприємства після оподаткування, у розмірі 15% від його суми, що призвело до недоотримання загальним фондом міського бюджету відрахувань у сумі 1191327,25 грн. та призвело до матеріальної шкоди (збитків) міському бюджету на вказану суму.

У зв'язку із зазначеним, підприємству необхідно відобразити по бухгалтерському обліку кредиторську заборгованість перед міським бюджетом у сумі 1191327,25 грн. та перерахувати до міського бюджету недоотриману ним частку прибутку за 2011 рік у сумі 1191327,25 грн. на реєстраційний рахунок 0002, код платежу 21080500 "Інші надходження", одержувач ГУДКСУ у Дніпропетровській області, , банк одержувача ГУДКСУ у Дніпропетровській області, МФО 805012;

згідно пункту 3 вимоги Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області від 13.05.2014 р. №04-06-05-15/4956 зазначено, що ревізією встановлено списання з обліку дебіторської заборгованості за суб'єктами господарювання, що діють та припинили свою діяльність, термін позовної давності якої минув, та по якій в межах терміну позовної давності не проводилася претензійно-позовна робота щодо стягнення суми заборгованості, що призвело до втрати активів підприємства та нанесення йому матеріальної шкоди (збитків) на загальну суму 144598,97 грн., що є порушенням вимог ст. ст. 256, 257 Цивільного кодексу України, п. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п. 5 П(С)БО №10 "Дебіторська заборгованість", затвердженого наказом МФУ від 08.10.1999 р. № 237.

У зв'язку із зазначеним, підприємству необхідно відшкодувати суму завданих збитків, у тому числі шляхом стягнення збитків у сумі 144598,97 грн. з винних осіб у порядку, передбаченому законодавством. В іншій частині вимога відповідача не оскаржується.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що комунальне підприємство "Теплоенерго" Дніпропетровської міської ради у 2011 р. мало збитки, тому на нього не розповсюджуються вимоги про сплату до міського бюджету 15 % частини прибутку, відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування п.3 вимоги суди послалися на ті обставини, що позивач має право проводити списання безнадійної заборгованості контрагентів за надані послуги теплопостачання на визначених законодавством підставах, проте лише у випадку якщо до цього підприємством вживалися усі залежні від нього заходи для повернення такої заборгованості, оскільки позивачем не вживалися заходи щодо проведення претензійно-позовної роботи з підприємствами боржниками, то п.3 вимоги є правомірним та не підлягає скасуванню.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у позові суд апеляційної інстанції виходив з того, що питання стягнення збитків вирішується в судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, правильність обчислення таких збитків перевіряє суд, який розглядає саме такий позов, а не позов підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною, що узгоджується з практикою ВСУ.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно обставин справи між сторонами виник спір щодо законності п.2,п.3 вимоги ДФІ у Дніпропетровської області до КП "Теплоенерго" в частині порушень законодавства щодо відрахувань до місцевого бюджету з отриманого чистого прибутку та списання заборгованості за спливом строків позовної давності. Позивач вважає, що він не допускав вказаних порушень законодавства. Оскаржувана вимога відповідача спрямована на коригування роботи позивача та приведення його діяльності у відповідність з вимогами законодавства, тому є обов'язковою до виконання і в позивача є право на її оскарження щодо наявності чи відсутності встановлених відповідачем порушень законодавства. При цьому колегія суддів зазначає, що в даній справі розглядається спір щодо обґрунтованості висновків ДФІ в частині допущення позивачем порушень законодавчих норм, а не стягнення сум завданих збитків.

Статтею 2 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" передбачено, що головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов'язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб'єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням законодавства на всіх стадіях бюджетного процесу щодо державного і місцевих бюджетів, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб'єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за рішенням суду, винесеним на підставі подання прокурора або слідчого для забезпечення розслідування кримінальної справи.

Державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, перевірки державних закупівель та інспектування. Порядок проведення органом державного фінансового контролю державного фінансового аудиту, інспектування та перевірок державних закупівель установлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.7 ст.10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" органу державного фінансового контролю надається право пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Відповідно до п.10 ст.10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" органу державного фінансового контролю надається право звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Державною фінансовою інспекцією в Дніпропетровській області проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпропетровської міської ради за період з 01.10.2011 р. по 31.12.2013 р., якою встановлено ряд порушень, що відображені в акті ревізії від 07.04.2014 р. №06-21/07.

За наслідками проведеної ревізії на адресу Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпропетровської міської ради направлено лист №04-06-05-15/4956 від 13.05.2014 р., в якому повідомлялися обов'язкові для виконання вимоги та зобов'язано останнього надіслати інформацію про вжиті заходи і виконання вимог.

Позовні вимоги комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпропетровської міської ради стосуються лише пунктів 2, 3 вимоги від 13.05.2014 р. №04-06-05-15/4956, щодо наявності порушень п. 22 рішення сесії Дніпропетровської міської ради VI скликання від 30.12.2010 р. №3/7 "Про міський бюджет на 2011 рік", які виразилися в не нарахуванні та не перерахуванні до міського бюджету частини чистого прибутку, що залишається у розпорядженні підприємства після оподаткування, у розмірі 15% від його суми, а також незаконне списання з обліку дебіторської заборгованості за суб'єктами господарювання, що діють та припинили свою діяльність, термін позовної давності якої минув, та по якій в межах терміну позовної давності не проводилася претензійно-позовна робота щодо стягнення суми заборгованості, що призвело до втрати активів підприємства та нанесення йому матеріальної шкоди. Позивач вважає, що вищенаведених порушень законодавства ним у господарській діяльності не допускалося.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що комунальне підприємство "Теплоенерго" Дніпропетровської міської ради у звіті про фінансові результати за 2011 р. та балансі на 31.12.2011 р. при формуванні доходів від надання послуг теплопостачання населенню відображало у фінансовій звітності нараховані доходи та відображало понесені витрати.

У зв'язку з невідповідністю затверджених тарифів та економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво, підприємство, щорічно, несе збитки при наданні послуг теплопостачання населенню.

Згідно ч. 1 ст. 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" виконавець (суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору) має право:

1) розробляти і подавати на затвердження розрахунки щодо рівня цін/тарифів на житлово-комунальні послуги першої і другої групи (пункти 1 та 2 частини першої статті 14 цього Закону) в порядку, встановленому законодавством;

2) пропонувати при укладенні договору ціни/тарифи на житлово-комунальні послуги третьої групи (пункт 3 частини першої статті 14 цього Закону);

3) брати участь у конкурсах на набуття права виконувати житлово-комунальні послуги на певній території відповідно до цього Закону;

4) вимагати від споживача дотримання вимог правил експлуатації жилих приміщень та прибудинкової території, санітарно-гігієнічних і протипожежних правил та інших нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг;

5) вимагати від споживача своєчасного проведення робіт щодо усунення виявлених неполадок, пов'язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з вини споживача, або відшкодування вартості цих робіт;

6) отримувати компенсацію за надані відповідно до закону окремим категоріям громадян пільги та нараховані субсидії з оплати житлово-комунальних послуг і повертати їх у разі ненадання таких послуг чи пільг;

7) на відшкодування втрат у разі затвердження відповідним органом місцевого самоврядування цін/тарифів нижчими від розміру економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво;

8) доступу в приміщення, будинки і споруди для ліквідації аварій, усунення неполадок санітарно-технічного та інженерного обладнання, його встановлення і заміни, проведення технічних та профілактичних оглядів і перевірки показань засобів обліку в порядку, визначеному законом і договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" виробник має право:

1) розробляти і подавати на затвердження уповноваженим органам ціни/тарифи на житлово-комунальні послуги першої та другої груп (пункти 1 та 2 частини першої статті 14 цього Закону);

2) пропонувати при укладенні договору ціни/тарифи на житлово-комунальні послуги третьої групи (пункт 3 частини першої статті 14 цього Закону);

3) укладати договори з органами місцевого самоврядування на виробництво та створення житлово-комунальних послуг;

4) вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих послуг від виконавців;

5) брати участь у конкурсах на набуття права виробництва житлово-комунальних послуг на певній території;

6) видавати дозволи і технічні умови на підключення споживачів до відповідних централізованих інженерних мереж у встановленому законодавством порядку;

7) отримувати інформацію про місцеві програми розвитку житлово-комунального господарства та інші галузеві програми для відповідних територій;

8) на відшкодування втрат у разі затвердження відповідним органом місцевого самоврядування цін/тарифів нижчими від розміру економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво.

Згідно ч.ч. 4, 5 ст. 31 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" у разі встановлення органом місцевого самоврядування тарифів на житлово-комунальні послуги на рівні, що унеможливлює отримання прибутку, орган, який їх затвердив, зобов'язаний відшкодувати з відповідного місцевого бюджету виконавцям/виробникам різницю між встановленим розміром цін/тарифів та економічно обґрунтованими витратами на виробництво цих послуг. Видатки на відшкодування втрат підприємств, що пов'язані із встановленням тарифів на житлово-комунальні послуги на рівні, що унеможливлює отримання прибутку, фінансуються за рахунок коштів відповідного місцевого бюджету.

Судом першої інстанції встановлено, що КП "Теплоенерго" Дніпропетровської міської ради на підставі Закону України "Деякі питання списання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" проводило списання заборгованості за природний газ. Оскільки виправлення помилок впливає на величину непокритого збитку (нерозподіленого прибутку), підприємством здійснене виправлення помилок у фінансовій звітності за 2011 р., виходячи з чого позивач у 2011 р. за наслідками своєї діяльності мало збитки, тому на нього не можуть розповсюджуватись вимоги про сплату до бюджету 15 % частини прибутку, що залишається в розпорядженні підприємства після оподаткування.

Виходячи з наведеного колегія суддів вважає обґрунтованим висновки, суду першої інстанції, що оскільки комунальне підприємство "Теплоенерго" Дніпропетровської міської ради у 2011р. мало збитки, то у нього відсутній обов'язок сплати до міського бюджету 15 % частини прибутку, тому в цій частині позивачем не допущено порушень вимог п.22 рішення сесії Дніпропетровської міської ради VI скликання від 30.12.2010 р. №3/7 "Про міський бюджет на 2011 рік".

З урахуванням наведеного суд першої інстанції прийшов до правильних висновків, що п.2 вимоги Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області є протиправним та підлягає скасуванню.

Пунктом 3 вимоги Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області від 13.05.2014 р. №04-06-05-15/4956 встановлені порушення вимог ст.ст.256,257 Цивільного кодексу України, п.1 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", п. 5 П(С)БО №10 "Дебіторська заборгованість", затвердженого наказом МФУ від 08.10.1999 р. № 237 та зазначено, що списання з обліку дебіторської заборгованості за суб'єктами господарювання, що діють та припинили свою діяльність, термін позовної давності якої минув, та по якій в межах терміну позовної давності не проводилась претензійно-позовна робота щодо стягнення суми заборгованості, що призвело до втрати активів підприємства та нанесення йому матеріальної шкоди (збитків) на загальну суму 144598,97 грн., підприємству необхідно відшкодувати суму завданих збитків, у тому числі шляхом стягнення збитків у сумі 144598,97 грн. з винних осіб у порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно п. 14.1.11. ст. 14 Податкового кодексу України безнадійна заборгованість - заборгованість, що відповідає одній з таких ознак: а)заборгованість за зобов'язаннями, щодо яких минув строк позовної давності; б)прострочена заборгованість фізичної або юридичної особи, що не погашена внаслідок недостатності майна зазначеної особи, за умови, що дії кредитора, спрямовані на примусове стягнення майна боржника, не призвели до повного погашення заборгованості; в)заборгованість суб'єктів господарювання, визнаних банкрутами у встановленому законом порядку або припинених як юридичні особи у зв'язку з їх ліквідацією; г) заборгованість, яка виявилася непогашеною внаслідок недостатності коштів, одержаних після звернення кредитором стягнення на заставлене майно відповідно до закону та договору, за умови, що інші дії кредитора щодо примусового стягнення іншого майна позичальника, визначені нормативно-правовими актами, не призвели до повного покриття заборгованості; ґ)заборгованість, стягнення якої стало неможливим у зв'язку з дією обставин непереборної сили, стихійного лиха (форс-мажорних обставин), підтверджених у порядку, передбаченому законодавством; д)прострочена заборгованість померлих фізичних осіб, а також осіб, які у судовому порядку визнані безвісно відсутніми, недієздатними або оголошені померлими, а також прострочена заборгованість фізичних осіб, засуджених до позбавлення волі.

Згідно ст. 256-257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що заборгованість щодо надання послуг комунальним підприємством "Теплоенерго" Дніпропетровської міської ради Дніпропетровському національному університету, Дніпропетровському училищу культури, КП "Марганець-теплосеть", ГВАТ "Дніпрогіпрошахта", СБО ГП ПО ЮМЗ ім. Макарова, ТОВ "Сабеллі" ОСОБА_1, ТОВ "Економічна клініка "Умі-Інтелект", НВП ТОВ "Взльот-Сервіс", Інституту промислової екології, ДП ОКП ДТЄ "Автотранспортне підприємство", ТОВ ПКФ "Мета ЛТД", ТОВ "Будпроект", ТОВ "Торговий Дім Благоустрою", ДП "ДРЦ з енергозбереження", ТОВ "Вальяр" виникла у 2003-2010 р. р., отже перебіг строків позовної давності, передбаченої ст. 257 Цивільного кодексу України, на момент розгляду справи скінчився. Однак, підприємством не вживалися усі залежні від нього заходи претензійно-позовної роботи для повернення такої заборгованості.

Виходячи з наведеного суд першої інстанції прийшов до обґрунтованих висновків про наявність порушень діючого законодавства при списанні заборгованості та законності пункт 3 вимоги Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області №04-06-05-15/4956 від 13.05.2014 р.. Апеляційний суд прийшов до помилкових висновків, що даний спір повинен розглядатися при заявлені позову про стягнення збитків, оскільки спір виник щодо наявності порушень діючого законодавства, тому скасував законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо визнання протиправним пункту 2 вимоги Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області №04-06-05-15/4956 від 13.05.2014 р., та відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправним пункту 3 вимоги.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а постанова суду першої інстанції підлягає залишенню в силі з урахуванням вищенаведених обставин.

Згідно ст.226 КАС України суд касаційної інстанції має право скасувати судове рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, але помилково скасоване судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України прийшла до висновків, що обставини справи встановлені повно і правильно, але суд апеляційної інстанції при ухваленні судового рішення порушив норми процесуального права, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення, яке підлягає скасуванню, а ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню в силі.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпропетровської міської ради задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2015 року скасувати, постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 липня 2014 року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили через 5 днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав передбачених ст.ст.237-239 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: