Справа № 0707/4717/12, 2а-0707/186/12
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2015-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2015 року Справа № 876/3590/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Гулида Р. М.,Улицького В. З.

за участю секретаря Корнієнко О. А.

прокурора Панькевича Р.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 2 жовтня 2012 року по справі № 0707/4717/12, 2а-0707/186/12 за позовом Прокурора Мукачівського району до Верхньокоропецької сільської ради за участю третіх осіб: агроторгового підприємства радгосп-завод "Мукачівський", міськрайонного управління Держкомзему в місті Мукачево та Мукачівському районі, Мукачівської районної державної адміністрації про скасування пункту 1 рішення від 28 листопада 2005 року №218,

в с т а н о в и в :

Прокурор в травні 2012 року звернувся із первинним позовом до Верхньокоропецької сільської ради про скасування пункту 1 рішення від 28 листопада 2005 року №218.

Позивач мотивує позовні перевищенням органом місцевого самоврядування своїх владних повноважень при вилученні у державного підприємства АТП радгосп-завод «Мукачівський» земельної ділянки площею 50,3 га на підставі оспорюваного рішення.

Постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 2 жовтня 2012 року позов задоволено

Вказане рішення оскаржила ОСОБА_1, як особа чиї права та інтереси зачіпає рішення суду першої інстанції. Крім того ОСОБА_2 подала заяву про приєднання до апеляційної скарги.

Зокрема апелянт зазначає, що суд допустив неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апелянт в апеляційній скарзі покликається, на те, що діюча на момент прийняття рішення суду, редакція Земельного кодексу України (пункт «ж» частини 3 статті 84 Земельного кодексу України) передбачає, що земельні ділянки, на яких розташовані державні, у тому числі казенні підприємства, господарські товариства, у статутних капіталах яких державі належать частки (акції, паї), об'єкти незавершеного будівництва та законсервовані об'єкти не можуть передаватися з державної в комунальну власність.

Також і діючою редакцією Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності» (абзац 9 частини 1 статті 6) передбачено законодавче обмеження щодо передачі до земель комунальної власності земельних ділянок, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), об'єкти незавершеного будівництва та законсервовані об'єкти.

З копії поданого позивачем листа, оригінал якого зберігається в архівному відділі Мукачівської районної державної адміністрації, зрозуміло, що основна частина вилученої відповідачем земельної ділянки, а саме контури: №219; №222, №210, №224, №217, №206, №204, №200, №213, №215, №227, №178, №181, №185, №333 знаходяться за межами населених пунктів Верхньокоропецької сільської ради.

Зазначені висновки також кореспондуються із даними, які містяться в протоколі 21 сесії 4-го скликання Верхньокоропецької сільської ради від 28 листопада 2005, в якому констатовано факт розташування частини земельної ділянки за межами населеного пункту Верхньокоропецької сільської ради.

Наявні у матеріалах справи лист від 9 липня 2012 року Міськрайонного управління Держкомзему у місті Мукачево та Мукачівському району та викопіювання з Генплану забудови с. Верхній Коропець не дають суду достовірної інформації про те, що спірна ділянка по спірних контурах за предметом позову знаходиться в межах територіальної юрисдикції Верхньокоропецької сільської ради Мукачівського району.

Поряд з цим, суд виходить з того, що чинним у періоді реалізації органом місцевого самоврядування своїх владних повноважень щодо вилучення земельної ділянки законодавством, а також статутом АП радгосп-завод «Мукачівський» не передбачалося, що керівник підприємства може одноособово вирішувати питання щодо надання згоди на вилучення земельної ділянки, яка була надана підприємству у постійне користування та входить до основних засобів.

На момент постановлення рішення апелянт вже була власницею земельної ділянки, розташованої на території, що була охоплена оскаржуваним в даному процесі рішенням суб'єкта владних повноважень (копія державного акту серії НОМЕР_1 від 15 серпня 2012 року про право власності на земельну ділянку площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в АДРЕСА_1, виданий ОСОБА_1 додається).

Відповідно до листа заступника начальника управління Держземагенства у Мукачівському районі від 16 грудня 2014 року № 10-705-0.3-5017/2-14 на момент виготовлення державного акту на земельну ділянку апелянта вона вже перебувала в межах населеного пункту с. В. Коропець Верхньокоропецької сільської ради згідно рішення сесії від 19 липня 2012 року № 215 та рішення 11 сесії 4 скликання Закарпатської обласної ради від 23 червня 2004 року № 395.

Вказане рішення обласної ради «Про зміну та встановлення меж населених пунктів Мукачівського району», яким змінено межі таких населених пунктів: Мукачівського району, додатково включивши земельні ділянки площею, зокрема: - с.Верхній Коропець Верхньокоропецької сільської ради - 178,30га.

Відтак висновок суду першої інстанції про знаходження спірної земельної ділянки за межами населеного пункту с. Верхній Коропець Верхньокоропецької сільської ради і перевищення владних повноважень відповідачем є сумнівним та спростовується вищевказаними документами.

Земельна ділянка, що є предметом спору була лише в користуванні (а не у власності) АТП «Радгосп-завод «Мукачівський».

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

ОСОБА_2 зазначила в заяві про приєднання до апеляційної скарги, що на час розгляду позову прокурора і прийняття вищевказаної постанови суду від 2 жовтня 2012 року вона вже була власником земельної ділянки площею 1,4400 га переданої їй у власність для ведення особистого селянського господарства на підставі рішення 19 сесії 6 скликання № 299 від 10 липня 2012 року Верхньокоропецької сільської ради, що підтверджувалося Державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 виданого 10 серпня 2012 року та зареєстрованого в встановленому порядку 15 серпня 2012 року, тому вищевказаний спір прямо впливав на її права власника земельної ділянки (оскільки оспорювалось право Верхньокоропецької сільської ради на розпорядження даною земельною ділянкою).

В судовому засіданні прокурор заперечив, щодо задоволення апеляційної скарги.

Апелянт та інші особи в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, тому апеляційний суд розглянув справу у їх відсутності.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, заслухавши пояснення прокурора, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга належить до задоволення частково, рішення суду першої інстанції належить скасуванню, а провадження в справі підлягає закриттю з наступних підстав.

28 листопада 2005 на двадцять першій сесії Верхньокоропецької сільської ради четвертого скликання прийнято рішення «Про вилучення земельних ділянок», яке оспорюється в частині пункту першого. Вказаним пунктом рішення передбачено «Вилучити земельні ділянки АТП радгосп-завод Мукачівський» 50,3 га в слідуючих контурах: №219 - 1,3 га; №222 - 1,4 га, №210 - 1,6 га; №224 - 0,6 га, №217 - 0,7 га, №206 - 1,5 га, №204 - 1,1 га, №200 - 0,9 га, №213 - 0,5 га, №215 - 0,5 га, №227 - 12,1 га, №230 - 4,3 га, №178 - 3,4 га, №181 - 1,4 га, №185 - 5 га, №333 - 14 га та перевести в землі запасу сільської ради».

10 листопада 2011 заступником прокурора Мукачівського району був винесений протест на вищевказане рішення органу місцевого самоврядування по спірній позиції.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, а саме не поділяє думку суду першої інстанції щодо характеру спірних правовідносин. На переконання колегії суддів в даному випадку має місце спір про право користування та володіння земельною ділянкою.

Колегія суддів звертає увагу на зміст статті 152 Земельного кодексу України, відповідно до якої власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо такі порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Колегія суддів звертає увагу на те, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Частиною першою статті 125 ЗК передбачено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Відповідно до пункту «б» частини першої статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно із частинами першою, другою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Як передбачено частиною першою статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку визначений статтею 140 ЗК України. Так, підставами припинення права власності на земельну ділянку є: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; відчуження земельної ділянки за рішенням власника; звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; конфіскація за рішенням суду; невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Указаний перелік є вичерпним.

Отже, такої підстави припинення права власності на земельну ділянку, як скасування рішення органу виконавчої влади, на підставі якого було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, ЗК України не передбачено.

Відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у Державі. При цьому судочинство в Україні здійснюється Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції. Водночас система судів загальної юрисдикції будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності.

Так, відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 2 статті 2 КАС України передбачено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією або законами України встановлено інший порядок судового провадження. Цю норму слід розуміти в системному зв'язку із частиною 1 тієї самої статті, з якої випливає, що захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб шляхом оскарження до адміністративного суду будь-яких рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень можливий лише у сфері публічно-правових відносин.

Пунктами 1, 7 частини 1 статті 3 КАС України також визначено, що справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (далі - суб'єкт владних повноважень).

Таким чином, головною ознакою публічно-правових спорів є участь у них хоча б однією зі сторін суб'єкта владних повноважень. Окрім того, оскільки відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 та частини 1 статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, необхідною ознакою належності справи до адміністративної юрисдикції є здійснення цим суб'єктом владних управлінських функцій та повноважень, і ці функції та повноваження повинні здійснюватись ним саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Компетенція адміністративних судів визначена статті 17 КАС України та поширюється на: спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їх компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; а також спори, які виникають з приводу укладання та виконання адміністративних договорів; спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених законом; спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму. Вказаний перелік є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню або поясненню, навіть опосередковано через інші законодавчі акти.

Загальний аналіз процесуальних норм законодавства України, за якими визначаються юрисдикційна належність та підсудність справ різній судовій спеціалізації, вказує на певні критерії розмежування спорів між ними. До яких, зокрема, входять такі, як: 1) суб'єктний склад сторін спору; 2) предмет спірних правовідносин; 3) ха рактер спірних правовідносин.

Відповідно до вимог пункту 1 частини 1 статті 157 КАС України суд закриває провадження в справі, якщо таку не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

З огляду на спірні правовідносини колегія суддів прийшла до висновку, що в даній справі має місце спір про право, який стосується реалізації права власності на земельну ділянку, а відтак такий спір належить розгляду в порядку цивільного судочинства. Такий висновок апеляційного суду знаходить своє підтвердження і в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-12цс13), від 23 жовтня 2013 року (справа № 6-93цс13) та від 25 червня 2014 року.

Мотивуючи висновок про підстави закриття провадження в адміністративній справі апеляційний суд прийшов до висновку, що оскільки рішення відповідача безпосередньо пов'язані із виникненням та реалізацією права власності, то таке повинне розглядатись в порядку цивільного судочинства, шляхом захисту порушеного права власності.

Враховуючи викладене колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування постанови суду першої інстанції з огляду на порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а провадження в справі належить закриттю.

Керуючись статтями 157, 160, 195, 196, 198, 203, 205, 206, 254 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Постанову Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 2 жовтня 2012 року по справі № 0707/4717/12, 2а-0707/186/12 скасувати, а провадження в адміністративній справі закрити.

Роз'яснити позивачу, що зазначений спір належить до компетенції суду загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом 20-ти днів з дати складення в повному обсязі.

Головуючий суддя: Кузьмич С. М.

Судді: Гулид Р. М.

Улицький В. З.

Повний текст ухвали складено 22 травня 2015 року