Справа № 826/4414/15
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2015-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 травня 2015 року № 826/4414/15

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Печерського управління юстиції у м. Києві про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту також - позивач) з позовом до Відділу державної виконавчої служби Печерського управління юстиції у м. Києві (надалі також - відповідач), в якому з урахуванням заяви від 29.04.2015р. просив:

- визнати бездіяльність Відділу державної виконавчої служби Печерського

управління юстиції у м. Києві щодо не направлення ОСОБА_1 у встановлений законом строк постанови про відкриття виконавчого провадження № 46625903 та не встановлення строку для добровільного виконання рішення протиправною;

- зупинити виконання виконавчого провадження № 46625903 до прийняття Верховним Судом України рішення у справі № 826/6966/13-а за позовом ОСОБА_1 до Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України про стягнення грошової компенсації за речове майно;

- зняти арешт з майна ОСОБА_1, накладений відповідно до постанови державного виконавця від 10.03.2015р. (ВП № 46625903) про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження;

- зупинити стягнення на підставі виконавчого документа № 826/6966/13-а до закінчення перегляду Вищим адміністративним судом України за нововиявленими обставинами постанови Вищого адміністративного суду України від 21.01.2015 у справі за позовом ОСОБА_1 до Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України про стягнення грошової компенсації за речове майно.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав про те, що відповідачем усупереч імперативних приписів законодавства не надіслано на адресу позивача постанову про відкриття виконавчого провадження рекомендованим листом з повідомленням про вручення та передчасно винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, позаяк не вчинено усіх заходів, передбачених ст. 52 Закону «Про виконавче провадження» щодо погашення суми заборгованості шляхом стягнення на кошти боржника, що суперечить закону, та як наслідок завдає шкоди охоронюваних законом правам та інтересам позивача. Позов просив задовольнити у повному обсязі.

Відповідач письмових пояснень чи заперечень щодо заявлених ОСОБА_1 позовних вимог до суду не надав.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на наведене та з урахуванням вимог ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду про наступне.

Встановлено, що 21.01.2015р. Вищий адміністративний суд України виніс постанову у справі №826/6966/13-а про задоволення касаційної скарги Центру забезпечення службової діяльності Міноборони та генерального штабу Збройних Сил України, скасував рішення суду першої та апеляційної інстанції, задовольнив заяву про поворот виконання, шляхом стягнення з громадянина ОСОБА_1 у користь Центру забезпечення службової діяльності МО та Генерального штабу ЗСУ грошову компенсацію замість речового майна в сумі 8149, 30 грн.

В подальшому, на виконання вказаного рішення суду касаційної інстанції, 02.02.2015р. Окружним адміністративним судом міста Києва у справі №826/6966/13-а видано виконавчий лист.

З поданих до суду матеріалів виконавчого провадження № 46625903 вбачається, що на підставі заяви Центру забезпечення службової діяльності Міноборони та генерального штабу Збройних Сил України та виконавчого листа у справі №826/6966/13-а, 26.02.2015р. старшим державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Печерському районного управління юстиції у м. Києві прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа, виданого Окружним адміністративним судом міста Києва.

Згідно постанови про відкриття виконавчого провадження № 46625903 слідує, що відповідачем встановлено строк для добровільного виконання виконавчого документу до 05.03.2015р.

10.03.2015р. старшим державним виконавцем Білоусом Олександром Олександровичем Відділу державної виконавчої служби Печерському районного управління юстиції у м. Києві прийнято постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, згідно якої накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_2 (боржнику по ВП № 46625903), у межах суми звернення стягнення: 8149, 30грн.

Таке рішення мотивне необхідністю виконання виконавчого документа.

Позивач вважаючи постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження протиправною, прийнятою передчасно та без дотримання встановленого законом порядку здійснення виконавчих дій, звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив із наступного.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який регламентує умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку є Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV (чинного у редакції на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Частинами 1, 2 ст. 2 Закону № 606 зазначено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу» (далі - державні виконавці).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону № 606 державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Положеннями ч.1 та абз. 2 ч. 2 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. При цьому, державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Завданням адміністративного суду у спірних правовідносинах є перевірка правомірності (легальності) дій та рішень відповідача з огляду на чіткі критерії, які зазначені у частині 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлені критерії, якими керується адміністративний суд при перевірці рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень. Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Приписами ст. 25 Закону № 606 визначено, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Разом з тим, відповідно до ст. 31 Закону № 606 копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Так, у поданій копії матеріалів виконавчого провадження № 46625903 наявний лише супровідний лист від 26.02.2015р. №1366/15 про надіслання ОСОБА_1 постанови про відкриття виконавчого провадження, винесену на підставі виконавчого листа №826/6966/13, водночас належних доказів надсилання такого листа та відповідної постанови до виконання рекомендованим листом з повідомленням про вручення матеріали виконавчого провадження не містять.

До суду в межах судового розгляду справи, відповідачем не надано належних та допустимих доказів виконання конкретного імперативного способу доведення до відома боржника постанови про відкриття виконавчого провадження рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення, передбаченого п.2.ч.2 ст. 31 Закону №606.

З огляду на викладені обставини, суд дійшов до висновку про те, що відповідачем допущено бездіяльність щодо не направлення ОСОБА_1 у встановлений законом строк та спосіб постанови про відкриття виконавчого провадження № 46625903, відтак у цій частині позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Разом з тим, доводи позивача про не встановлення відповідачем строку для добровільного виконання виконавчого документа у рамках виконавчого провадження №46625903 спростовані, оскільки постанова про відкриття виконавчого провадження від 26.02.2015р. мітить припис щодо строку добровільного виконання рішення до 05.03.2015р., відтак у цій частині позов задоволенню не підлягає.

Водночас, позовна вимога про зупинення виконання виконавчого провадження №46625903 до прийняття Верховним Судом України рішення у справі № 826/6966/13-а за позовом ОСОБА_1 до Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України про стягнення грошової компенсації за речове майно, задоволенню не підлягає, з огляду про наступне.

Так, обставини, що зумовлюють обов'язкове зупинення виконавчого провадження регламентовані приписами ст. 37 Закону №606. До таких обставин, зокрема, належать: 1) смерті, оголошення померлим чи визнання безвісно відсутнім стягувача або боржника, або припинення юридичної особи, якщо встановлені судом правовідносини допускають правонаступництво; 2) визнання стягувача або боржника недієздатним; 3) проходження боржником строкової військової служби у Збройних Силах України, передбачених законом інших військових формуваннях, якщо згідно з умовами служби провадження виконавчих дій неможливе, чи на прохання стягувача, який проходить строкову військову службу в Збройних Силах України або інших військових формуваннях; 4) зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа; 5) прийняття судом до розгляду скарги на постанову органу (посадової особи), уповноваженого розглядати справи про адміністративні правопорушення; 6) зупинення виконання відповідного рішення або виконавчого провадження судом чи посадовою особою, яким законом надано таке

право; 7) зупинення судом реалізації арештованого майна; 8) порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство боржника, якщо відповідно до закону на вимогу стягувача поширюється дія мораторію, запровадженого господарським судом, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) та виконання рішень у немайнових спорах; 9) запровадження тимчасової адміністрації банку-боржника; 10) сплати боржником або іншим гарантом у встановленому законодавством порядку (у тому числі за договорами про відшкодування ядерної шкоди) коштів на відшкодування ядерної шкоди, що дорівнюють або перевищують встановлену законом межу відповідальності оператора ядерної установки. Для обчислення сплачені кошти підлягають перерахуванню у Спеціальні права запозичення, що встановлюються Міжнародним валютним фондом, за офіційним курсом Національного банку України на день сплати; 12) звернення до суду із заявою про заміну вибулої сторони правонаступником у порядку, встановленому частиною п'ятою статті 8 цього Закону; 13) надання судом, який видав виконавчий документ, відстрочки виконання рішення; 14) наявності коштів за договорами банківського рахунку або банківського вкладу, які боржник не має права вимагати до закінчення строку дії таких договорів, у разі відсутності іншого майна боржника, на яке може бути звернуто стягнення; 15) внесення підприємства паливно-енергетичного комплексу до Реєстру підприємств паливно-енергетичного комплексу, які беруть участь у процедурі погашення заборгованості відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу"; 16) затвердження плану санації боржника до порушення провадження у справі про банкрутство; 17) прийняття рішення про приватизацію вугледобувних підприємств відповідно до Закону України "Про особливості приватизації вугледобувних підприємств" протягом трьох років з моменту завершення приватизації; 18) надіслання виконавчого документа до центрального орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

В аспекті викладеного, слід зазначити, що ч. 2 ст. ст. 11 КАС України визначено, що Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог.

Поряд з цим, частиною 4 статті 105 КАС України визначено, що адміністративний позов може містити вимоги про: - скасування або визнання нечинним рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень; - зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії; - зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень утриматися від вчинення певних дій; - стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю; - виконання зупиненої чи невчиненої дії; - встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

Крім того, ст. 162 КАС України визначені повноваження суду при вирішенні справи.

Так, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: 1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; 2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії; 3) зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача коштів; 5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 6) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

З системного аналізу чинного адміністративного процесуального законодавства вбачається, що до повноважень суду першої інстанції не належить вирішення питання про зупинення виконання судових рішень.

Такими повноваженнями в силу п. 5 ч. 1 ст. 215 КАС України наділений суд касаційної інстанції.

Враховуючи вищенаведене, Окружний адміністративний суд немає правових підстав для задоволення позову у частині зупинення виконання виконавчого провадження №46625903 до прийняття Верховним Судом України рішення у справі № 826/6966/13-а за позовом ОСОБА_1 до Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України про стягнення грошової компенсації за речове майно в порядку п. 6 ч. 1 ст. 37 Закону №606 та зупинення стягнення на підставі виконавчого документа № 826/6966/13 в порядку п. 4 1 ст. 37 Закону №606, позаяк вирішення таких вимог не належить до компетенції даного суду.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо правомірності накладення арешту на все майно позивача у межах виконавчого провадження №46625903, суд виходив із наступного.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст.52 Закону №606 (редакції чинній на момент накладення арешту), звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.57 Закону №606 передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Водночас, в ч.4 ст.57 Закону №606 визначено, що копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті та органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Поряд з цим, суд звертає увагу на те, що згідно з правової позиції Верховного Суду України, при виконанні рішень про стягнення грошових коштів державний виконавець згідно зі ст. 50 Закону №606-XIV у першу чергу звертає стягнення на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, в тому числі кошти на рахунках і вкладах в установах банків та інших кредитних організаціях, а також на рахунки в цінних паперах у депозитаріях останніх, і лише за відсутності у боржника коштів і цінностей - на належне йому інше майно, за винятком того, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення .

Стягнення на нерухоме майно (будинок, квартиру, приміщення, земельну ділянку) звертається за відсутності у боржника достатніх коштів чи рухомого майна з додержанням правил ст. 62 Закону № 606-XIV (п. 15 Постанови Пленуму ВСУ від 26.12.2003р. №14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження).

Відповідачем як суб'єктом владних повноважень не доведено, що стягнення за виконавчим документом №826/6966/13 у межах суми звернення стягнення: 8149, 30грн. не можливе на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, чи інших цінностей, визначених законом.

Відтак, на переконання суду накладення арешту на майно позивача та оголошення заборони його відчуження є передчасним, та таким, що не узгоджується з імперативними приписами чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем як суб'єктом владних повноважень не доведено відсутність бездіяльності щодо направлення ОСОБА_1 у встановлений законом строк та спосіб постанови про відкриття виконавчого провадження № 46625903 та правомірності накладення арешту на майно позивача та оголошення заборони його відчуження.

Керуючись ст. ст. 69-71, 128, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати бездіяльність Відділу державної виконавчої служби Печерського

управління юстиції у м. Києві щодо не направлення ОСОБА_1 у встановлений законом строк постанови про відкриття виконавчого провадження № 46625903.

Зняти арешт з майна ОСОБА_1, накладений відповідно до постанови державного виконавця від 10.03.2015р. (ВП № 46625903) про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

У решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур