Справа № 826/6308/15
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2015-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

25 травня 2015 року 09:20 справа №826/6308/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кузьменка В.А., суддів Арсірія Р.О., Огурцова О.П., за участю секретаря Калужського Д.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доМіністерства економічного розвитку і торгівлі України
провизнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії, стягнення коштів
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (далі по тексту - відповідач, Мінекономрозвитку України), в якому просить: 1) визнати незаконними дії відповідача щодо безпідставного звільнення позивача за пунктом 4 статі 40 Кодексу законів про працю України; 2) зобов'язати відповідача протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили внести відповідний запис до трудової книжки позивача про звільнення з посади заступника директора департаменту технічного регулювання з 02 грудня 2014 року за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці; 3) стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за 14 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 10 травня 2013 року по 02 грудня 2014 року; 4) стягнути з відповідача на користь позивача вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку; 5) зобов'язати відповідача надати довідку про нараховану та виплачену заробітну плату за період з 10 червня 2013 року по 02 грудня 2014 року; 6) зобов'язати відповідача надати оригінали попередження про можливе звільнення, акта про відмову від переведення на іншу посаду та акта від 02 грудня 2014 року №1, що став підставою для звільнення за прогул без поважних причин.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 квітня 2015 року відкрито провадження у справі №826/6308/15, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні 13 травня 2015 року позивач та його представник позовні вимоги підтримали, представник відповідача проти задоволення позову заперечив; сторонами заявлено спільне клопотання про розгляд справи у письмовому провадженні.

Відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи викладене, суд ухвалив здійснити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до наказу Мінекономрозвитку України від 13 лютого 2015 року №140-к "Про звільнення ОСОБА_1." вирішено вважати ОСОБА_1 таким, що звільнений з посади заступника директора департаменту технічного регулювання 02 грудня 2014 року за прогул без поважних причин згідно з пунктом 4 статті 40 Кодексу законів про працю України на підставі акта департаменту технічного регулювання та метрології від 02 грудня 2014 року №1, про що внесено відповідний запис до трудової книжки.

Позивач зазначає, що до його трудової книжки необґрунтовано внесено запис про звільнення на підставі пункту 4 статті 40 Кодексу законів про працю України, оскільки: 08 серпня 2014 року ОСОБА_1 попереджено про наступне вивільнення із займаної посади у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці і запропоновано переведення на нижчу посаду - головного спеціаліста; з урахуванням того, що позивач відмовився від переведення на запропоновану посаду, його мали звільнити саме у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України; перебування ОСОБА_1 на лікарняному не зупиняло перебіг строку попередження, а лише надало відповідачу змогу звільнити його відразу ж по закінченню строку попередження, а саме - 02 грудня 2014 року (день виходу з лікарняного); підстав для звільнення за прогул не було, адже 02 грудня 2014 року позивач мав право не виходити на роботу.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив, зазначивши про відсутність підстав для зміни формулювання причин звільнення, так як 02 грудня 2014 року після закінчення строку непрацездатності позивач мав вийти на роботу та на неодноразові звернення Мінекономрозвитку України не надав доказів поважності причин відсутності на роботі 02 грудня 2014 року; з позивачем проведено повний розрахунок, утому числі виплачено компенсацію за невикористану відпустку; підстави для виплати вихідної допомоги відсутні, оскільки позивача звільнено за прогул; позивач не звертався із вимогою про надання довідки про нараховану та виплачену зарплату.

Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи зі змісту пред'явлених позовних вимог, звертає увагу на наступне.

На підставі наявних у праві доказів суд встановив, що ОСОБА_1 обіймав посаду заступника директора департаменту технічного регулювання Мінекономрозвитку України.

Наказом Мінекономрозвитку України від 26 травня 2014 року №600 "Про внесення змін до структури центрального апарату Міністерства економічного розвитку і торгівлі України" внесено зміни до структури центрального апарату Мінекономрозвитку України, а саме департамент технічного регулювання замінено на департамент технічного регулювання та метрології, у зв'язку із чим позивача попереджено про можливе наступне вивільнення та запропоновано переведення на посаду головного спеціаліста відділу державного метрологічного нагляду управління метрології департаменту технічного регулювання та метрології.

Крім того, у попередженні про можливе наступне вивільнення зазначено, що у разі відмови від переведення на запропоновану посаду позивач попереджається про можливе звільнення за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, але не раніше ніж через два місяці з дня попередження.

08 липня 2014 року співробітниками Мінекономрозвитку України складено акт про те, що ОСОБА_1 попереджений про можливе звільнення його із займаної посади і, що підписати лист з попередженням він відмовився.

Пункт 1 статті 40 Кодексу законів про працю України передбачає, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини першої статті 492 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Частина третя статті 492 Кодексу законів про працю України встановлює, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Виходячи зі змісту наведених положень Кодексу законів про працю України, колегія суддів приходить до висновку, що у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації зв'язку із змінами в організації виробництва і праці працівник може бути звільнений не раніше ніж через два місяці після попередження про можливе звільнення.

При цьому Кодекс законів про працю України не встановлює обов'язку роботодавця звільняти працівника на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України відразу ж після закінчення строку двохмісячного строку, необхідного для попередження про наступне вивільнення; звільнення попередженого працівника про наступне вивільнення є диспозитивним правом роботодавця.

Матеріали справи підтверджують, що відповідно до наказу Мінекономрозвитку України від 24 липня 2014 року №1847 позивач перебував у відпустці з 28 липня 2014 року по 27 серпня 2014 року.

У період з 05 вересня 2014 року по 01 грудня 2014 року позивач перебував на лікарняному, що підтверджується відповідними листками непрацездатності; при цьому у листку тимчасової непрацездатності серії АГТ №826663 вказано стати до роботи 02 грудня 2014 року.

Таким чином, враховуючи відсутність у відповідача обов'язку звільняти ОСОБА_1 після закінчення двохмісячного строку після попередження його про наступне вивільнення, з огляду на те, що у попередженні про можливе наступне вивільнення позивача лише попереджено про можливе звільнення, на думку суду, по закінченню періоду тимчасової непрацездатності, а саме 02 грудня 2014 року, позивач мав вийти на роботу.

Крім того, суд звертає увагу, що доказів відмови позивача від переведення на запропоновану посаду при попередженні про можливе наступне вивільнення матеріали справи не містять.

Колегія суддів також зазначає, що у межах спірних правовідносин позивач не оскаржує правомірність наказу Мінекономрозвитку України від 13 лютого 2015 року №140-к "Про звільнення ОСОБА_1." щодо звільнення його за прогул на підставі пункту 4 статті 40 Кодексу законів про працю України, відповідно, запис у трудовій книжці на підставі є таким, що вчинений правомірно.

З урахуванням зазначеного суд вважає, що правові підстави для зміни формулювання причин звільнення ОСОБА_1 та для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним дій відповідача та зобов'язання вчинити дії відсутні.

Суд також не погоджується із позовними вимогами про стягнення з відповідача компенсації за 14 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 10 травня 2013 року по 02 грудня 2014 року та вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, оскільки згідно розрахункового листа за лютий 2014 року позивачу нарахована компенсація за невикористану відпустку у розмірі 4 045,02 грн.; вихідна допомога може бути виплачена виключно у випадку припинення трудового договору на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, між тим, позивача звільнено з інших підстав.

Безпідставними є також позовні вимоги про зобов'язання відповідача надати довідку про нараховану та виплачену заробітну плату за період з 10 червня 2013 року по 02 грудня 2014 року та оригінали попередження про можливе звільнення, акта про відмову від переведення на іншу посаду та акта від 02 грудня 2014 року №1.

Так, стаття 49 Кодексу законів про працю України передбачає, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати.

Між тим, позивачем не доведено факт звернення до Мінекономрозвитку України з проханням надати довідку по розмір заробітної плати, а оригінали зазначених вище документів є документами, що пов'язані з проходженням державної служби, і повинні зберігатись в особовій справі позивача.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем доведено правомірності своїх дій з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у свою чергу позивачем не доведено обставин, на яких ґрунтуються його вимоги, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.А. Кузьменко

Судді Р.О. Арсірій

О.П. Огурцов