Справа № 812/161/15
Суддя: І.О. Свергун
Дата ухвалення: 2015-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 травня 2015 рокуСєвєродонецькСправа № 812/161/15

Луганський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Свергун І.О.,

за участі секретаря - Терегері С.В.,

представника позивача - Мальченко Л.В. (довіреність від 07.04.2015),

представника відповідача - Васильєвої В.М. (довіреність від 05.01.2015 № 1),

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Лисичанського комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна контора № 1» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені за порушення нормативу зі створення робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2014 році в сумі 71246,49 грн.,

ВСТАНОВИВ:

24 квітня 2015 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Лисичанського комунального підприємства "Житлово-експлуатаційна контора № 1", в якому позивач просить стягнути з відповідача адміністративно-господарську санкцію в сумі 70821,57 грн. та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 424,92 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивачем зазначено, що в порушення вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» на Лисичанському комунальному підприємству "Житлово-експлуатаційна контора № 1" у 2014 році замість 6 інвалідів працювало 3. Фактично не працевлаштовано 3 інваліди.

Оскільки відповідачем не було створено 3 робочих місця для інвалідів, утворилася заборгованість за невиконання нормативу по створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі 70821,57 грн. та пені за порушення строків сплати зазначеної суми адміністративно-господарських санкцій у розмірі 424,92 грн., разом - 71246,49 грн.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, надав суду пояснення, аналогічні викладеному в позові.

Представник відповідача в судовому засіданні надав письмові заперечення проти позову, в яких посилається на наступне. Підприємством протягом зазначеного Фондом періоду надавалися звіти за формою № 3-ПН, які підтверджують факт інформування Фонду та соціальної служби зайнятості про наявність вакантних посад для працевлаштування інвалідів. У 2014 році на підприємстві працювало 3 інваліди, що підтверджується звітами, наданими Фонду. Законодавство не покладає на підприємство обов'язок самостійного пошуку інвалідів для виконання нормативу. Відповідач вважає, що ним було дотримано вимоги закону про створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, тому просить у задоволенні позову відмовити.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наявних у матеріалах справи доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 69-72 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов наступного.

Відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991 року № 875-XII (далі - Закон № 875) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Стаття 18 Закону № 875 визначає, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи. Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Аналіз вищевказаних положень дає підстави для висновку про те, що нормами чинного законодавства щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні на підприємства покладено обов'язок по забезпеченню певної кількості місць для працевлаштування інвалідів, що не супроводжується обов'язком пошуку інвалідів для працевлаштування на створені ним робочі місця. Такий обов'язок покладено на органи працевлаштування, перелічені в ч.1 ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом України у постановах від 20 червня 2011 року у справі № 21-60а11 за позовом Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Приватного підприємства "Продекспорт" про стягнення адміністративно-господарських санкцій та від 26 червня 2012 року у справі № 21-105а12 за позовом Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Одеської залізниці про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені.

Згідно з частиною першою статті 20 Закону України № 875 підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 25 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк (частина друга статті 20 Закону № 875).

Судом установлено, що Лисичанське комунальне підприємство "Житлово-експлуатаційна контора № 1" 16.01.2015 подало до Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2014 рік за формою № 10-ПІ (арк. справи 7).

Згідно поданого відповідачем звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2014 рік за формою № 10-ПІ при середньообліковій кількості штатних працівників облікового складу 139 осіб, середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, складала 3 особи, при нормативі 6 штатних працівників.

Підприємством не було виконано нормативи щодо працевлаштування інвалідів у 2014 році в кількості, визначеній законодавством, тому Луганським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів було нараховано адміністративно-господарські санкції в сумі 70821,57 грн. та пеню в сумі 424,92 грн., всього 71246,49 грн., що підтверджується розрахунком (арк. справи 8).

Аналізуючи наявні та досліджені в справі докази, суд вважає, що відповідачем було вжито всіх заходів по створенню робочих місць для інвалідів та їх працевлаштуванню та дотримано вимоги, встановлені статтею 19 Закону № 875, тому відсутні підстави для застосування до нього адміністративно-господарських санкцій.

Так, судом установлено, що на виконання вимог пункту 2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року № 70, щодо надання до центру зайнятості інформації про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів, Лисичанське комунальне підприємство "Житлово-експлуатаційна контора № 1" протягом 2014 року у відповідності до вимог Інструкції щодо заповнення форми звітності форми № 3-ПН «Звіт про наявність вакансій», затвердженої наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 19 грудня 2005 року № 420 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 21 грудня 2005 року за № 1534/11814, інформувало Лисичанський міський центр зайнятості про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів щомісяця протягом січня-грудня 2014 року шляхом подання звітів за формою № 3-ПН «Звіт про наявність вакансій» (арк. справи 19-106).

Вищезазначене свідчить, що відповідачем вживалися заходи щодо працевлаштування інвалідів на вакантні посади.

Фактів відмови у працевлаштуванні інвалідам, які направлялися центром зайнятості чи зверталися безпосередньо до підприємства відповідача, при розгляді справи судом не встановлено. Таким чином, суд вважає, що на відповідача не може бути покладена відповідальність за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування та за відсутність інвалідів, які бажають працевлаштуватись.

Згідно зі статтею 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Склад правопорушення, який є підставою для стягнення адміністративно-господарських санкцій, в межах спірних правовідносин позивачем не доведений.

Обов'язок підприємства по створенню робочих місць інвалідів не супроводжується обов'язком щодо їх працевлаштування. Роботодавець вжив усіх необхідних заходів для недопущення порушення, а факт не працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць для даної категорії громадян у зв`язку з їх відсутністю не може слугувати підставою для накладення адміністративно-господарських санкцій та нарахування пені, підставою для застосування яких є наявність вини юридичної особи.

Посилання представника позивача на не зазначення у штатному розписі та колективному договорі Лисичанського комунального підприємства "Житлово-експлуатаційна контора № 1" про створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, як на доказ того, що підприємством такі робочі місця не створені, суд вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 10 Кодексу законів про працю України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов'язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Згідно ст. 13 Кодексу законів про працю України зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції. У колективному договорі встановлюються взаємні зобов'язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: зміни в організації виробництва і праці; забезпечення продуктивної зайнятості; нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг; участі трудового колективу у формуванні, розподілі і використанні прибутку підприємства, установи, організації (якщо це передбачено статутом); режиму роботи, тривалості робочого часу і відпочинку; умов і охорони праці; забезпечення житлово-побутового, культурного, медичного обслуговування, організації оздоровлення і відпочинку працівників; гарантій діяльності профспілкової чи інших представницьких організацій трудящих; умов регулювання фондів оплати праці та встановлення міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті праці; забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків.

З огляду на вищевикладене, судом встановлено, що чинне законодавство не вимагає включення до змісту колективного договору опису технічних характеристик робочих місць, а також їх призначення для певної категорії працівників.

При цьому, дослідженням штатного розпису Лисичанського комунального підприємства "Житлово-експлуатаційна контора № 1" установлено, що на підприємстві існують вакантні посади, інформація про які у повній мірі узгоджується з відомостями, зазначеними у звітності "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", поданій Лисичанському міському центру зайнятості протягом 2014 року (арк. справи 118).

Згідно з приписами статей 71, 86 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення; суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Позивачем не доведено належними засобами доказування правомірності заявленого позову, у зв'язку з чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Враховуючи вимоги частини четвертої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, а також те, що позивача в установленому законом порядку від сплати судового збору звільнено, питання про розподіл судових витрат у цій справі не вирішується.

Керуючись статтями 2, 9, 10, 11, 17, 18, 71, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Лисичанського комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна контора № 1» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені за порушення нормативу зі створення робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2014 році в сумі 71246,49 грн. відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі складення постанови у повному обсязі відповідно до частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанову складено в повному обсязі 19 травня 2015 року.

Суддя І.О. Свергун