Справа № 820/2394/15
Суддя: Волошин Д.А.
Дата ухвалення: 2015-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

14 травня 2015 р. №820/2394/15

Харківський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Волошина Д.А.,

суддів - Горшкова О.О., Панова М.М.,

за участю секретаря судового засідання Ільницької І.Л.,

представників : позивача - ОСОБА_1, відповідачів - Вишневського О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся позивач, ОСОБА_3 , з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області , в якому просить суд, скасувати рішення Державної міграційної служби України від 31.07.2014р. № 417-14; зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що приїхав в Україну у 2009 році на навчання. Його сім'я була дуже шанована у Кот-д'Івуарі за часів президента Лорана Гбагбо дядько позивача (ОСОБА_7) був начальником порту в Сан-Педро, а потім міністром в уряді. Його мати була членом партії президента та його прихильником. Дідусь позивача був депутатом, колишній президент країни, Лоран Гбагбо був особисто присутнім на його похороні у 2009 році. Однак у 2011 році відбулася зміна влади в наслідок якої президентом країни став Алассана Уатара. Після цього почалися переслідування родини позивача, його дядько зараз знаходиться у в'язниці, мати втекла з країни. Банківські рахунки заморожені. Тому позивач не може продовжувати навчання та не може повертатися на батьківщину, бо члени його родини там переслідуються з боку нинішньої влади, через те, що вони були дуже близькі до колишнього президента. Також позивач вказував, що зараз Кот-д'Івуарі переслідуються люди з його етнічної групи (бете), оскільки нинішня влада вважає, що вони підтримують колишнього Президента. У зв'язку з чим позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту. 04 березня 2015 року позивачем отримано повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 22.08.2014 р. №06/1-39, згідно якого позивача було повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту як особі, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 31 липня 2014 року № 417-14. Вказане рішення позивач вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що порушує його права та законні інтереси.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити.

Представник відповідача та третьої особи в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначив, що рішення Державної міграційної служби України від від 31.07.2014р. № 417-14 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, винесено в межах діючого законодавства України та є правомірним, обґрунтованим та прийнятим на підставі повного та всебічного вивчення обставин, викладених заявником у заяві, та наявних у матеріалах справи.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, встановив наступне.

З протоколу співбесіди від 25.07.2012 року вбачається, що ОСОБА_3 є громадянином Кот-д'Івуару, ІНФОРМАЦІЯ_1, івуарієць за національністю, належить до етнічної групи бете, християнин-католик за віросповіданням, неодружений. Місце народження та постійного проживання у країні походження Кот-д'Івуарі - м. Абіджан. На батьківщині проживав з матір'ю, двома сестрами та старшим братом. Свого батька бачив в останній раз коли йому було шість років. Середню освіту здобув у протестантській школі «C.S.P.» (1991 - 2004 рр.) З 2004 до 2006 року навчався в приватному інституті «Pigier», який не закінчив, так як не мав достатньо коштів на оплату навчання. Після навчання заявник працював у приватній компанії своєї матері „2В@ICX" з експорту та імпорту продовольчих та промислових товарів. Заявник стверджує, що він невійськовозобов'язаний, що служба у Кот-д'Івуарі не є обов'язковою.пок

10 липня 2012 року позивач звернувся до органу міграційної служби в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Державною міграційною службою України 03 грудня 2012 року прийнято рішення за № 695-12 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач звернувся з позовом до Харківського окружного адміністративного суду, який 05 березня 2013 року задоволено. Скасовано рішення Державної міграційної служби України №695-12 від 03.12.2012р. Зобов'язано Державну міграційну службу України переглянути рішення про відмову ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 04.06.2013 року постанова Харківського окружного адміністративного суду від 05 березня 2013 року по справі № 820/693/13-а залишена без змін.

20 грудня 2013 року Державна міграційна служба України рішенням № 48-13 зобов'язала Головне управління ДМС України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС України від 03 грудня 2012 року № 695-12.

Наказом № 8 від 14 січня 2014 року Головне управління ДМС України в Харківській області прийняло рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Кот-д'Івуару ОСОБА_3.

Рішенням Державної міграційної служби України від 31 липня 2014 року № 417-14 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Перевіряючи вказані висновки відповідача, на відповідність вимогам ч.3 ст. 2 КАС України, суд виходить з такого.

Згідно протоколу співбесіди позивач зазначає, що не може повернутися до країни свого походження через побоювання бути заарештованим владою країни, так як його мати - ОСОБА_8, яка змушена була покинути країну, є рідною сестрою ОСОБА_7 - який займав посаду міністра економіки та фінансів при правлінні Лорана Гбагбо (колишнього президента Кот-д'Івуару) і був заарештований за економічні злочини та загрозу державній безпеці - зараз він перебуває у в'язниці. ОСОБА_3 також відчуває небезпеку через свою приналежність до етносу бете. В разі його повернення до батьківщини влада країни може ув'язнити його через приналежність його матері до фамілії ОСОБА_7. Зі слів позивача, мати змушена була покинути країну після арешту свого брата ОСОБА_7 (міністра економіки та фінансів при правлінні президента Лорана Гбагбо). ОСОБА_3 каже, що її теж могли заарештувати за те, що вона іноді допомагала брату по роботі (протокол співбесіди від 25 липня 2012 року). Деякий час вона проживала в Гані, а влітку 2013 року, зі слів заявника, переїхала жити до Франції. Членство матері у колишній провладній партії країни - Івуарський народний фронт носило несуттєвий характер - вона була рядовим членом партії.

З матеріалів справи, вбачається, що позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення Державної міграційної служби України від 31 липня 2014 року № 417-14, відповідно до якого, згідно абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Правовий статус біженця в Україні, порядок надання, втрати та позбавлення статусу біженця, встановлення державних гарантій захисту біженців здійснюється відповідно до Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до абзацу першого ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно до п.13 ст. 1 вказаного Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Згідно до ч.13 ст. 10 вказаного Закону у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.

Абзацом 4 ч. 1 ст. 6 вказаного Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону особа, якій відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, зазначених у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, у разі виникнення зазначених умов може повторно звернутися із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН „Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 16 грудня 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

З матеріалів справи встановлено, що приймаючи оскаржуване рішення від 31 липня 2014 року № 417-14 Державна міграційна служба України , підтримала висновок Головного управління ДМС України у Харківській області, відповідно до якого, відсутні умови, передбачені п. 1 чи 13 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а також ч. 1 Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 р. та Протоколу від 31.01.1967р., не встановлено обґрунтованих побоювання , які змусили прибути та залишитись в Україні внаслідок загрози життю безпеці чи свободи в країні походження, через побоювання застосування смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання та відмовила у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Приймаючи вказане рішення було враховане те, що посилання заявника на небезпеку, що нібито загрожує йому у разі його повернення до Кот-д'Івуару є повністю безпідставними, а побоювання не є обґрунтованими та не містять умов, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Крім того відсутні підстави вважати, що заявник не може повернутися до країни походження через серйозну загрозу життю, заявник не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, територію Кот-д'Івуару залишив добровільно, маючи дозвіл влади країни на виїзд, в Україну прибув з метою навчання.

Також, з матеріалів справи вбачається, що при прийнятті оскарженого рішення було враховано матеріали особової справи ОСОБА_3, у тому числі відомості про його особу та причини звернення за захистом, включаючи аналіз інформації по країні походження.

Згідно матеріалів справи останній доклад незалежного експерта з питання про стан в області прав людини в Кот-д'Івуарі Дуду Дьєна, опублікований 13 січня 2014 року Радою з прав людини відзначає зусилля президента Кот-д'Івуару Алассана Уаттара, щодо повернення в країну осіб, які стали біженцями внаслідок кризису. Так у вересні 2013 року він заявив, що до кінця 2013 року в країну повернуться 16 тисяч івуарійських біженців (Доклад незалежного експерта з питання про стан в області прав людини в Кот-д'Івуарі Дуду Дьєна. Видавець: Рада з прав людини. 13 січня 2014 р., стор. 9)

Доклад незалежного експерта, дозволяє зробити висновок про позитивні зміни, що відбуваються в житті Кот-д'Івуару. Враховуючи те, що в країні триває процес національного примирення (а це перш за все міжетнічне примирення, примирення між північчю та півднем країни, які населені різними етнічними групами), відновлення демократії та соціальної єдності, поновлення діалогу між владою та опозиційною партією Івуарійський народний фронт, приймаючи до уваги те, що лідер вищеназваної партії - Паскаль Аффі Нгессан, та і сам дядя позивача - ОСОБА_7, знаходяться на свободі, говорить про те, що на даний час відсутні будь-які обставини, за яких заявника можуть ув'язнити або причинити йому будь-яку шкоду. До того ж сам заявник ніколи не перебував в жодній політичній або іншій організації.

Відповідно до п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Позивач таких свідчень не надав ні під час винесення оскаржуваного рішення, ні під час судового розгляду справи.

У відповідності з ч. 7 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Позивач не надав доказів наявності ризику загрози своєму життю та свободі, не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є аргументованими, а також не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через серйозну загрозу життю, фізичній недоторканості чи свободі внаслідок загального насилля чи подій, що серйозно порушують громадський порядок.

З матеріалів справи вбачається, що позивач зазначив, що його дядя ОСОБА_7 (колишній міністр економіки та фінансів при правлінні президента Лорана Гбагбо) до сьогоднішнього дня перебуває у в'язниці. Але інформація по країні походження, а саме офіційний інтернет портал міста Абіджан ( http://www.abidjan.net/) неодноразово повідомляв про звільнення ОСОБА_7 та інших сіми прихильників уряду Лорана Гбагбо у грудні 2012 року (http://news.abidjan.net/h/447466.html,http://news.abidjan.net/h/472954.html,http://news.abidjan.net/h/483495.html) Ще у листопаді 2012 року адвокат одного із в'язнів розповсюдив інформацію про звільнення восьми прихильників колишнього президента, серед яких чотири міністра колишнього уряду ( 21 грудня 2013 року з нагоди річниці звільнення ОСОБА_7 з в'язниці, в місті Ганьоа (http://rus.ruvr.ru/2011/11/09/60133326/) проходив святковий фестиваль. ОСОБА_7 публічно виступив з питань національної політики(http://www.ivoirebusiness.net/?q=articles/d%C3%A9tention-arbitraire-de-gbagbo-mauvaise-gouvernance-du-r%C3%A9gime-ouattara%E2%80%A6d%C3%A9sir%C3%A9-dallo-sort ).

В судовому засіданні представник позивача визнав факт звільнення дяді ОСОБА_7 з в'язниці, зазначивши, що на даний час дядя виїхав до іншої країни. Позивач стверджував, що його старший брат ОСОБА_12 проживає в Гані, ким працює не знає. Проте рідний брат заявника - ОСОБА_12 з грудня 2013 року працює в компанії West Capital (Уест Кепітал) в Абіджані (https://www.facebook.com/yannick.bahblesson/timeline/story?ut=32&wstart=&wend=&hash=068423 &pagefilter=3&ustart=1 та http://www.westafcapital.com/auxi/lp1en.asp?ref)

Позивач ніколи не притягався до адміністративної або кримінальної відповідальності у своїй країні. У Кот-д'Івуарі смертна кара, як вид покарання передбачена тільки за тяжкі злочини (вбивство, грабіж, бандитизм) (http://www.kdmid.ru/docs.aspx?lst=country_wiki&it=/Кот-дИвуар.aspx)

При цьому відсутні підстави вважати, що позивач не може повернутися до Кот-д'Івуару через серйозну загрозу життю, фізичній недоторканості чи свободі внаслідок загального насилля чи подій, що серйозно порушують громадський порядок. Беручи до уваги офіційну інформацію по країні походження, слід дійти висновку, що у Кот-д'Івуарі не існує ситуації загально поширеного насильства або подій, що серйозно порушують громадський порядок. Отже для ОСОБА_3 не існує реального ризику порушення статті 3 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 3 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року. Таким чином, заявник не може розглядатись як особа, якій, у разі повернення до країни походження, може загрожувати смертна кара, катування або нелюдське чи таке, що принижує гідність, поводження чи покарання, тобто такою, що потребує додаткового захисту.

Отже, у разі повернення до Кот-д'Івуару позивачу не буде загрожувати ризик зазнати поводження, заборонене ст. ст. 2, 3 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та підпадає під перелік підстав для надання додаткового захисту відповідно до Європейської Директиви ЄС 2004/83/ЄС від 29.04.2004 року, а відповідно, і під підстави п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Твердження позивача щодо існування загрози його життю на батьківщині не є обґрунтованими. Аналіз матеріалів справи з урахуванням інформації по країні походження, індивідуальних обставин і досвіду заявника, а також досвіду осіб, що знаходяться в подібному положенні в країні походження, свідчить, що не існує можливості того, що саме заявникові буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності.

Позивач не може вважатися біженцем "на місці" (Керівництво по процедурам і критеріям визначення статусу біженця, глава II Положення про включення п.п. 95, 96), оскільки на даний момент його перебування в Україні у Кот-д'Івуарі відсутні умови, за якими заявник міг би зазнати переслідувань. Остання співбесіда показала, що заявник не уявляє, яка саме небезпека буде йому погрожувати, в разі його повернення на батьківщину. Матеріали справи вказують, що заявник у країні свого походження будь яким утискам за ознаками раси, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань не піддавався.

Таким чином, заявник не навів жодної аргументації своїм побоюванням у разі повернення на батьківщину, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими, тобто вони не відповідають вимогам п. 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Матеріали справи свідчать про відсутність переслідування заявника у разі його повернення на батьківщину.

Водночас, заявник ніколи не перебував членом жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації. До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов'язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, причетним він ніколи не був.

Відповідно до п.45 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідувань. З аналізу матеріалів справи вбачається, що заявник не виявив ризику загрози своєму життю та свободі, не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є аргументованими.

Матеріали справи свідчать про відсутність будь-якої дискримінації стосовно заявника. Заявник до жодної політичної, громадської, військової організації не входив, жодної дискримінації, погроз та переслідувань за релігійною чи політичною ознакою ніколи не мав. До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов'язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, причетним ніколи не був. Тобто немає підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Таким чином, позивач не відповідає критерію включення за Конвенцією про статус біженців від 28 червня 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців від 31 січня 1967 року та не має підстав для визнання біженцем відповідно до умов, передбачених п.1 ч. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Під час судового розгляду позивач не надав доказів, які б спростовували висновки Державної міграційної служби України щодо прийнятого спірного рішення, та підтвердили зазначені в позові обставини, а також не довів наявності обставин, які не були враховані під час розгляду відповідачем його заяви.

Разом з тим, доводи, викладені в позовній заяві та обставини, повідомлені представником позивача у судовому засіданні, не спростовують висновки, зазначені в спірному рішенні. Документів, які б підтвердили наявність у позивача побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також наявність загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, які б відповідали вимогам п. 1, п. 13 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", позивачем не надано.

Таким чином, посилання позивача на небезпеку, що нібито загрожує йому у разі його повернення до країни походження, є безпідставними, а побоювання позивача, на які він посилається, є не обґрунтованими. Причини, які позивач має щоб залишитись в Україні не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідування, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, на співбесіді 07.02.2014 року позивач зазначив, що він ніколи не був у Канаді, що в Канаді був його брат - ОСОБА_12, що інформація на власному сайті позивача у Facebook (https://www.facebook.com/RomyOfficielFansPage/info), написана не ним, і що він взагалі нічого не пам'ятає, що було тринадцять років тому (протокол співбесіди від 07 лютого 2014 року). На запитання як ви можете цього не пам'ятати, позивач відповідає, що він «...нічого не пам'ятає, не пам'ятає ці сторінки життя, я навіть в анкеті не написав, що навчався в приватному інституті «PJ»… ». Разом з тим, позивач зазначив: «...если у вас есть информация, то понятно».

Отже ОСОБА_3 надав суперечливі дані щодо деяких моментів своєї біографії.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що приймаючи рішення про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Державна міграційна служба України діяла в межах своєї компетенції та у спосіб, передбачений діючим законодавством, з урахуванням всіх обставин справи, а тому підстав для скасування рішення Державної міграційної служби України №49-15 від 04.02.2015 року та зобов'язання її повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, судом не вбачається.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що адміністративний позов ОСОБА_3, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.7-11, 12, 51, 71, ст. 158, ст. 159, ст.160, ст. 161ст. 162, ст. 163, ст. 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення протягом десяти днів з дня її проголошення, у разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено 18 травня 2015 року.

Головуючий суддя Волошин Д.А.

Судді Горшкова О.О.

Панов М.М.