Справа № 815/2008/15
Суддя: Стефанов С. О.
Дата ухвалення: 2015-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2008/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Стефанова С.О.,

суддів Андрухіва В.В., Балан Я.В.,

за участю секретаря судового засідання Гунько О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 27.02.2015 року № 79-15 про відмову визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 (надалі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (надалі по тексту - відповідач або ДМС України), в якому зазначив, що він є громадянином Афганістану, разом із братом проживав в провінції Каписа, обидва працювали охоронцями в школі. Позивач вказує, що під час виконання роботи до школи з'явилися представники руху Талібан з вимогою співпраці, а саме закладення вибухівки до приміщення школи. Після чого позивач разом із братом повідомили про подію в поліцію. Одразу ж на адресу родини почали надходити погрози від представників руху Талібан, що змусило його залишити країну в пошуках захисту, оскільки поліція не забезпечувала безпеку позивача, а тому залишитися в країні було занадто ризиковано для життя. Позивач вважає, що на сьогодень, як і раніше, не може повернутися на батьківщину, оскільки до цих пір зберігається небезпека нападів з боку радикально налаштованих осіб, які погрожують всім, хто співпрацює з поліцією. На підставі викладеного, у 2013 році позивач звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проте рішенням ДМС України від 27.02.2015 року № 79-15 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи рішення необґрунтованим та незаконним, ОСОБА_4 просить його визнати неправомірним та скасувати, зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд в задоволенні позову відмовити, посилаючись на обставини, викладені в письмових запереченнях, в цілому зазначивши, що проаналізувавши надані позивачем твердження, правдоподібність історії вбачається сумнівною, так, міграційною службою не приймається той факт, що до школи відкрито прийшли озброєні люди та залишили там вибухівку у відкритій коробці. Навіть приймаючи до уваги можливість здійснення терористичних актів в неспокійних регіонах Афганістану, інформація щодо подібних випадків закладання вибухівки не знаходить підтвердження при аналізі відповідної інформації по країні походження. Таким чином, представник відповідача зазначає, що під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, а також дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення, перевіривши їх доказами, судом встановлені наступні факти та обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_4, є громадянином Афганістану, уродженець населеного пункту Коестан провінції Капіса, за національністю - таджик, за віросповіданням - мусульманин-суніт. Згідно матеріалів особової справи позивача встановлено, що ОСОБА_4 покинув країну походження 10.12.2012 року авіарейсом Кабул (Афганістан) - Москва (РФ). На території Російської Федерації позивач перебував протягом 15 діб, після чого нелегально виїхав у бік російсько-українського кордону. Державний кордон України перетинав нелегально, поза пунктом пропуску, 30.12.2012 року, після чого позивача разом із рідним братом відвезли на промисловий ринок « 7 км» у м. Одесі.

08.01.2013 року ОСОБА_4 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтував її в цілому тим, що він разом із рідним братом працювали охоронцями у школі в провінції Капіса. В жовтні 2012 року невідомі озброєні люди увійшли до школи та змусили позивача залишити у приміщенні школи залізну коробку. Після того, як ці люди пішли, позивач разом із братом відкрили коробку та побачили там предмет, схожий на вибуховий пристрій. Заявник викликав поліцію, за твердженнями позивача, співробітники поліції підтвердили, що в коробці знаходився вибуховий пристрій. Після допиту заявника разом із братом відпустили додому, після чого вони разом із матір'ю виїхали до родича у м. Кабул. Позивач зазначив, що після виїзду до Кабулу вони разом із братом прийняли рішення виїжджати до безпечної країни, побоюючись розправи з боку невідомих людей, які залишили вибухівку у школі (а.с. 33).

05.02.3013 року наказом першого заступника начальника Головного управління ДМС України в Одеській області у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийняте рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Афганістану ОСОБА_4 (а.с. 55).

16.01.2015 року за результатами розгляду особової справи громадянина Афганістану ОСОБА_4 № 2013OD0005 Управління дійшло до висновку про доцільність відмовити громадянину Афганістану ОСОБА_4 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов передбачених абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с. 70-78). Так, зокрема, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні городянського походження, співробітник Управління дійшла висновку про можливість підтвердження відсутності умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на батьківщину, в регіоні постійного проживання заявника наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти.

Рішенням Державної міграційної служби України № 79-15 від 27.02.2015 року з посиланням на ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» висновок Головного управління державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 30).

30 березня 2015 року позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 177 від 19.03.2015 року (а.с. 7).

На думку суду, така відмова є обґрунтованою та ґрунтується на законі з огляду наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Виходячи із змісту частини п'ятої статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У свою чергу, п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону визначають, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути належним доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування на батьківщині, які б слугували причиною його вимушеного від'їзду з Афганістану, позивач не надав, та заслуговуючих на увагу пояснень не навів.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд вважає необхідним зазначити, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності.

Так, дослідивши особову справу позивача разом з інформацією, наданою під час анкетування та проведенні інтерв'ю, можна дійти висновку, що твердження позивача про наявність підстав для надання йому статусу біженця, з огляду на матеріальний елемент клопотання, є необґрунтованими.

Щодо причин виїзду з країни громадської належності, вбачається надання позивачем неправдоподібної інформації.

Так, проаналізувавши надані заявником твердження, відповідачем не приймається той факт, що до школи відкрито прийшли озброєні люди та залишили там вибухівку у відкритій коробці. Як зазначає відповідач, навіть приймаючи до уваги можливість здійснення терористичних актів в неспокійних регіонах Афганістану, інформація щодо подібних випадків закладання вибухівки не знаходить підтвердження аналізі відповідної інформації по країні походження.

Так, не підтверджується застосування в Афганістані складних вибухових строїв, хоча існування випадків нападів на школи в Афганістані з боку представників радикальних угрупувань, в тому числі і з застосуванням саморобних вибухових пристроїв знаходить своє підтвердження. Таким чином, можливо виділити основні моменти застосування вибухових пристроїв на території Афганістану силами злочинницьким угрупувань:

- таліби та представники інших злочинних угрупувань в основному застосовують примітивні вибухові пристрої, приховуючи місце їхнього закладання;

- знаходить підтвердження інформація про використання вибухових пристроїв, які не містять металевих та електронних елементів, що ускладнює ситуацію з їхнім пошуком;

- вибухові пристрої зазвичай встановлюються на маршруті слідування об'єктів (військові колони, шкільні автобуси), таємно закладаються до будівель чи у транспортні засоби поблизу будівель. Таліби також використовують тактику підкидання гранат (злочинці під'їжджають до об'єкту на мотоциклах, закидають гранатами та тікають, або ж відкривають вогонь зі зброї), також розповсюджена практика використання терористів-смертників.

Таким чином, з матеріалів особової справи позивача вбачається, що правдоподібність наданого елементу клопотання не приймається Управлінням, легенда вважається цілком вигаданою та необґрунтованою.

До того ж, позивач не надав ані до Управління, ані до суду жодних документів, які могли б ідентифікувати його особу або ж підтвердити факт працевлаштування в школі.

Суд погоджується з доводами відповідача відносно того, що за словами позивача можливо дійти висновку, що його виїзд з країни походження був обумовлений загальним станом в країні в цілому, економічними проблемами, бажанням потрапити до економічно - стабільної країни, бажанням отримати роботу з постійними доходами, бажанням покращити життя. Критичний стан в країні дійсно підтверджується інформацією в мережі Інтернет.

Таким чином, враховуючи встановлені вище обставини, суд приходить до висновку, що надані позивачем відомості, можливо визнати очевидно неправдивими та такими, що не можуть бути розглянуті в площині надання заявникові міжнародного захисту в Україні.

Враховуючи відсутність жодних доказів чи підтверджень будь-яких переслідувань та непослідовність наданої інформації разом із неправдоподібністю більшістю ключових елементів тверджень позивача, суд погоджується з висновком міграційного органу, що вказані обставини дозволяють вважати заяву іноземця таким, що не відповідає вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Вищезазначені позивачем обставини, на думку суду, лише підтверджують, те що особа не потребує міжнародного захисту, як біженець у відповідності до Конвенції 1951 року, однак ставити під сумнів поганий політичний та економічний стан в країні неможливо, що в даному випадку і є дійсними причинами виїзду позивача з країни громадської належності.

Таким чином, суд погоджується з доводами відповідача відносно того, що виїзд позивача з країни громадського походження свідчить в більшій мірі про економічну та соціальну складову виїзду з Афганістану, аніж про обґрунтованість його побоювань стати жертвою переслідувань на Батьківщині, про що також вказує той факт, що його матір залишилася проживати в країні громадської належності позивача.

Відносно додаткової форми захисту суд зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Крім того, суд критично ставиться до пояснень позивача з урахуванням того, що він легально отримав візу для виїзду з Афганістану, при цьому не мав ніяких зауважень та перешкод при перетині кордону від представників влади Афганістану. Також суд враховує його пояснення відносно працевлаштування в Афганістані та Україні, розміру заробітку, сімейний стан та зазначає, що дії позивача направлені на отримання статусу біженця є свідченням легалізації його знаходження на території України, як сам зазначає позивач «при пошуку країни зі стабільною економікою та відповідними гарантіями».

Таким чином, суд вважає, що під час судового розгляду справи знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить конкретних відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів її сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

З огляду на викладене та наданих у судовому засіданні позивачем пояснень, суд приходить до висновку, що у цілому, позивач не приховує того факту, що на теперішній час ніяких погроз з боку органів державної влади в країні його громадянської належності для нього не існує, проте він бажає стабільно жити в Україні, у зв'язку із чим він фактично і покинув країну походження, цілеспрямовано вирушивши до України. Такі обставини, а також факти того, що на батьківщині позивача залишилися проживати його мати - не узгоджуються із доводами позивача для отримання статусу біженця (як то політичне переслідування, наявність небезпеки для життя в Афганістані), що суд оцінює як неправдоподібність та суперечливість тверджень позивача.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». В любому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Позивач не виявив достатності деталей і специфіки щодо обставин проживання в Афганістані. Надана ним інформація при викладені причин виїзду з країни громадянської належності є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернення не надав, не довів жодного суттєвого факту заяви. Твердження позивача в позові та у судовому засіданні щодо існування на теперішній час небезпеки, яка йому загрожує в Афганістані є безпідставними і не має реального підґрунтя. Позивач не надав переконливих пояснень та доказів щодо його особистого переслідування в разі повернення на батьківщину.

Позивач користується захистом країни своєї громадянської належності, про що свідчить факт добровільного та безперешкодного отримання ним паспорту, легального перетину кордону. Зазначене свідчить про те, що держава, громадянином якої є позивач, забезпечує його права як громадянина, позивач користується захистом органів офіційної влади, тобто добровільно прийняв захист від країни своє громадянської належності, а відтак не потребує міжнародного захисту та не є біженцем.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця. Причини, які позивач назвав, щоб залишитись в Україні, не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

На підставі зазначеного, суд вважає, що відповідачем зроблено обґрунтований висновок, що у дійсності основною метою звернення позивача до органу міграційної служби є бажання легалізації перебування на території України, у зв'язку з наявністю в країні його громадської належності економічних проблем, бажанням потрапити до економічно-стабільної країни, покращити життєві умови. Однак ця умова не відповідає критеріям поняття «біженець», а підпадає під поняття «мігрант», у зв'язку із чим позивача, згідно з п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України, яким ОСОБА_4 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням інформації по країні походження та дослідженням всіх обставин справ і є правомірним. Наведені позивачем підстави для надання йому статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Таким чином, на підставі встановлених судом фактів, суд приходить до висновку про те, що спірне рішення від 27.02.2015 року № 79-15 прийнято Державною міграційною службою України в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та обґрунтовано, у зв'язку із чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 11, 72, 86, 159-164 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 27.02.2015 року № 79-15 про відмову визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги. Якщо апеляційну скаргу не буде подано в строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського окружного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Вступна та резолютивна частина постанови складена у нарадчій кімнаті та проголошена у судовому засіданні 13 травня 2015 року.

Постанова у повному обсязі виготовлена 18 травня 2015 року.

Головуючий суддя С.О. Cтефанов

Судді В.В. Андрухів

Я.В. Балан

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 27.02.2015 року № 79-15 про відмову визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення - відмовити.

18 травня 2015 року.