Справа № 643/1593/15-а
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2015-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2015 р. Справа № 643/1593/15-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.

Суддів: Макаренко Я.М. , Шевцової Н.В.

за участю секретаря судового засідання Шалаєвої І.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова, ОСОБА_1 на постанову Московського районного суду м. Харкова від 25.02.2015р. по справі № 643/1593/15-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова

про зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова (далі - відповідач), в якому просила суд:

- визнати дії Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова неправомірними;

- зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова поновити їй виплату пенсії, яка була нарахована за трудовим стажем на території України 10.09.2003р. управлінням Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова;

- зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова перерахувати та виплачувати раніше призначену ОСОБА_1 пенсію, з березня 2012 року з урахуванням усіх перерахунків та індексації пенсії відповідно до ст. 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Постановою Московського районного суду м. Харкова від 25.02.2015р. зазначений позов задоволено частково. Визнано протиправною відмову Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова поновити виплату пенсії ОСОБА_1. Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова поновити виплату пенсії ОСОБА_1 в порядку, передбаченому ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погодившись з постановою суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на вирішення судом першої інстанції не всіх позовних вимог, а саме не вирішення, з якого часу необхідно поновити їй виплату пенсії, просить змінити резолютивну частину постанови Московського районного суду м. Харкова від 25.02.2015р, а саме другий її абзац, зазначивши, за який період зобов'язати відповідача поновити їй виплату пенсії, в порядку, передбаченому ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», вказавши - з березня 2012 року.

Відповідач також не погодився з постановою суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану постанову скасувати та прийняти нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення порушено вимоги ст. 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ч. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», п. 1.5, 2.8, 2.9, 2.23 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. № 22-1, ч. 2 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України, що призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційних скарг, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Колегія суддів вважає, що, задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції не врахував приписів процесуального права, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою України та постійно поживає в Ізраїлі (а.с. 11). Згідно посвідчення серії НОМЕР_1, виданого Управлінням Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова, позивачу призначено пенсію за віком з 06.07.2003р. (а.с. 13).

До виїзду за кордон у березні 2012 року позивач отримувала пенсію за віком, її пенсійна справа знаходилась в управлінні Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова.

Позивач зазначає, що у листопаді 2014 року вона дізналась, що пенсія їй не нараховується з вересня 2003 року.

24.11.2014р. ОСОБА_1 звернулась до управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова із заявою про поновлення їй виплати пенсії, що була призначена у 2003 році.

Відповідачем було відмовлено в поновленні виплати пенсії за віком за заявою позивача від 24.11.2014р., з посиланням на те, що особам, які перебувають за кордоном виплата пенсії здійснюється, якщо це передбачено міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, а нормативно-правові акти, які регулюють відносини між Україною та державою Ізраїль у сфері соціального забезпечення, відсутні.

Позивач, вважаючи відмову відповідача неправомірною, звернулась із зазначеним позовом до суду.

Колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Згідно ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Частиною 1 статті 7 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визначено, що загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Таким чином, ОСОБА_1, проживаючи в державі Ізраїль, як громадянка України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція Україні та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

У відповідності з ч.ч. 1, 2 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

За таких обставин, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням за ним усіх конституційних прав.

Таким чином, доводи відповідача щодо відсутності підстав для поновлення позивачу виплати пенсії у зв'язку з проживанням позивача в країні Ізраїль, а не в Україні, є необґрунтованими.

Також колегія суддів зазначає, що рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009р. визнано неконституційним речення друге статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", яким встановлено, що під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Таким чином, виплата пенсії громадянам України, які проживають за кордоном, не ставиться в залежність від наявності міжнародного договору України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Крім того, колегія суддів зауважує, що у вказаному рішенні Конституційного Суду України зазначено, що конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Між тим, держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Таким чином, проживаючи в державі Ізраїлі, та будучи громадянкою України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Отже, доводи відповідача щодо відсутності правових підстав для виплати позивачу пенсії з огляду на відсутність нормативно-правових актів, які регулюють відносини між Україною та Державою Ізраїль у сфері соціального забезпечення, є необґрунтованими.

Враховуючи викладене, відповідач зобов'язаний поновити позивачу виплату його пенсії за віком.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання неправомірними дій відповідача про відмову в поновленні виплати пенсії позивачу та зобов'язання поновити позивачу виплату пенсії підлягають задоволенню.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що з врахуванням вимог ч. 2 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України, права позивача підлягають захисту з 06.08.2014р.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як встановлено з матеріалів справи, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав 06.02.2015р. та просить суд зобов'язати відповідача виплачувати їй раніше призначену пенсію з березня 2012 року.

Отже, враховуючи дату звернення позивача до суду з позовом, шестимісячний строк звернення до суду, колегія суддів дійшла висновку, що права позивача підлягають захисту з 06.08.2014р.

Відповідно до ч. 1 ст. 100 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов'язання відповідача поновити виплату пенсії за період з березня 2012 року по 05.08.2014р. у зв'язку з пропуском позивачем строку, встановленого ч. 2 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України, підлягають залишенню без розгляду.

Також колегія суддів зазначає, що не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов'язання відповідача здійснити їй перерахунок та виплачувати пенсію з урахуванням індексації відповідно до ст. 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», враховуючи наступне.

Позивач зверталась до відповідача із заявою поновлення виплати їй пенсії, разом з тим вимога про перерахунок її пенсії та індексації пенсії нею заявлена не була, а також відповідачем ці питання при розгляді заяви позивача не розглядались.

Отже, право позивача на перерахунок пенсії з урахуванням індексації відповідачем порушено не було.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про покладення на відповідача обов'язку перерахувати та виплачувати раніше призначену пенсію з урахуванням усіх перерахунків та індексації пенсії задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, переглянувши постанову суду першої інстанції та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана постанова, через порушення судом першої інстанції норм процесуального права підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова, ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Московського районного суду м. Харкова від 25.02.2015р. по справі № 643/1593/15-а скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова про зобов'язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова щодо відмови в поновленні виплати пенсії ОСОБА_1.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 06.08.2014 року.

В частині позовних вимог з березня 2012 року по 05.08.2014 року позов залишити без розгляду.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Мінаєва О.М.
Судді(підпис) (підпис) Макаренко Я.М. Шевцова Н.В.
Повний текст постанови виготовлений 19.05.2015 р.