Справа № 805/603/15-а
Суддя: Волгіна Н.П.
Дата ухвалення: 2015-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2015 р. Справа № 805/603/15-а

приміщення суду за адресою: 84112, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 2

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Волгіної Н.П., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання неправомірною бездіяльності та стягнення грошової компенсації, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, якою просить суд:
- визнати неправомірною бездіяльність командування Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не виплати компенсації за неотримане речове майно;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України компенсацію грошових коштів в розмірі 20 261,02 грн за неотримане речове майно (а.с. 4-7).
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що він проходив військову службу на посаді заступника командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.
Позивачем зазначено, що наказом командування Національної гвардії України від 10 грудня 2014 року № 146 о/с його було звільнено з військової служби у запас за станом здоров`я відповідно до п.п. «б» п. 1 ч. 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 15 грудня 2014 року № 137 виключено зі списків особового складу частини.
На час звільнення ОСОБА_1 знаходився на всіх видах забезпечення у військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, однак, речовим майном не був забезпечений. Відповідно до довідки Військової частини від 15 грудня 2014 року № 33/150 грошова компенсація позивачу за не отримане речове майно складає 20261,02 грн.
Позивач посилається на ст.ст. 9, 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ та п.п. 2, 10, 28 постанови Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1444 «Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час», відповідно до яких відповідач мав забезпечити його майном за рахунок Міністерства внутрішніх справ України, якому підпорядковувалась раніше військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України, та за рахунок Національної гвардії України у встановлених нормах.
Як вказує позивач, на його звернення до командира частини від 31 січня 2015 року вих. № 11/27 йому було відмовлено у виплаті компенсації через непередбаченість планом асигнувань на поточний рік видатків на грошову компенсацію за неотримане речове майно.
Крім того, ОСОБА_1 зауважив у позові на позицію Європейського Суду з прав людини, який у справі «Кечко проти України» констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
З вказаних підстав ОСОБА_1 позивач просить суд задовольнити його позовні вимоги.
Позивач до суду з`явився, надав клопотання про розгляд справи в письмову провадженні (а.с. 21).
Представник відповідача до суду з`явився, не заперечував проти розгляду справи у письмовому провадженні (а.с. 21).
Згідно ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Враховуючи, що представники сторін надали суду заяву про розгляд справи у порядку письмового провадження, суд вважає за можливе розглянути справу у порядку письмового провадження на підставі наявних матеріалів.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України № 137 від 15 грудня 2014 року (а.с. 10) та витягу з трудової книжки позивача (а.с. 23-24) підполковник ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України на посаді заступника командира з виховної роботи, військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України № 137 від 15 грудня 2014 року (а.с. 10) заступника командира з виховної роботи підполковника ОСОБА_2 , звільненого за станом здоров`я відповідно до п. п. «б» п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з військової служби наказом командувача Національної гвардії України № 146 о/с від 10 грудня 2014 року у запас Збройних Сил України за станом здоров`я з правом носіння військової форми одягу, з 16 грудня 2014 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (М-029485) та направлено на військовий облік до Артемівського РВК м. Луганська з виплатою премії за періоди з 1 по 15 грудня 2014 року в розмірі 100% від посадового окладу та одноразової грошової допомоги при звільненні в розмір 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Зазначено, що на день звільнення позивача вислуга років у календарному обчисленні склала: у календарному обчисленні - 23 років 4 місяці 14 днів; у пільговому 2 років 5 місяців 7 днів; трудовий стаж - немає; безперервна вислуга років - 23 роки 4 місяці 14 днів; вислуга років для призначення пенсії - 25 років 9 місяців 21 день.
Виплата позивачу компенсації за неотримане речове майно вказаним наказом не передбачена (а.с. 10).
Відповідно до довідки-розрахунку № 33/150 про вартість неотриманого згідно норм забезпечення форменого обмундирування (за планом 2014 року) грошова компенсація ОСОБА_1 за неотримане речове майно в загальній сумі складає 26 261,02 грн. (а.с. 11, 12).
31 грудня 2014 року позивач звернувся до командування військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України із заявою про виплату компенсації, у відповідь на яку листом від 31 січня 2015 року за № 11/27 командування військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України відмовило позивачу у виплаті компенсації за неотримане речове майно, посилаючись на наступне.
Відповідно до ст.ст. 21, 22 Бюджетного кодексу України військова частина є розпорядником відповідного рівня коштів бюджетного призначення і використовує кошти, які надійшли в порядку виконання Закону України «Про державний бюджет». Згідно зі ст. 22 Закону України «Про Національну гвардію України» фінансування діяльності Національної гвардії України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України та інших джерел, не заборонених законом. Відтак, відповідач є розпорядником бюджетних коштів, який здійснює видатки та платежів межах відповідних асигнувань, встановлених на поточний рік. Проте, в плані асигнувань на поточний рік видатків на грошову компенсацію за неотримане речове майно не передбачено (а.с. 14).
Факт неотримання позивачем за 2014 рік а ні речового майна, а ні грошової компенсації за нього сторонами не оспорюється.
Вирішуючи справу по суті суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ від 20 грудня 1991 року (далі - Закон № 2011-ХІІ) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Згідно з положеннями ст. 1 Закону № 2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 1-2 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Статтею 2 Закону № 2011-ХІІ визначено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Коло осіб, на яких поширюється дія Закону № 2011-ХІІ визначене ст. 3, відповідно до п. 1 ч. 1 якої дія цього Закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей. Забезпечення виконання цього Закону, інших нормативно-правових актів щодо соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей покладається на органи державної влади та органи місцевого самоврядування, що передбачено ст. 4 Закону № 2011-ХІІ .
Частиною 2 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ було передбачено, що військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них.
Але Законом України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» від 17 лютого 2000 року № 1459-ІІІ призупинено дію ч. 2 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ в частині одержання військовослужбовцями продовольчих пайків або за їх бажанням грошової компенсації замість них та замість речового майна (за винятком військовослужбовців Міністерства оборони України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони та Головного управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, що використовують цивільний одяг, який зашифровує особу та відомчу належність військовослужбовців).
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб» від 3 листопада 2006 року № 328-V, який набрав чинності з 1 січня 2007 року, ст. 9 Закону № 2011-ХІІ була викладена у новій редакції, яка регулює питання грошового забезпечення військовослужбовців. При цьому, питання продовольчого, речового та іншого забезпечення військовослужбовців урегульовано новою ст. 9-1 цього Закону.
Таким чином, Закон України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів», яким було призупинено дію ч. 2 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ, втратив свою чинність. У новій редакції ст. 9 Закону № 2011-ХІІ положень щодо забезпечення військовослужбовців речовим майном не має.
При цьому, частиною 2 ст. 9-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, мають право на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів.
Дію ч. 2 ст. 9-1 Закону № 2011-ХІІ було зупинено на 2007 рік згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» від 19 грудня 2006 року № 489-V.
На підставі Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2007 року № 107-VI (далі - Закон № 107) ч. 2 ст. 9-1 Закону №2011-ХІІ виключено.
В подальшому рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 по справі № 1-28/2008 щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України вказану зміну визнано такою, що не відповідає Конституції України.
Враховуючи наведені вище, починаючи з 22 травня 2008 року (дати прийняття Конституційним Судом України рішення по справі № 1-28/2008) військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, мають право на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів.
При цьому, положення ч. 2 ст. 9-1 Закону № 2011-ХІІ регулюють порядок виплати компенсації замість речового майна саме військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, і не поширюються на військовослужбовців, звільнених з військової служби.
За приписами ч. 1 ст. 9-1 Закону № 2011-ХІІ продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Такий порядок встановлений Положенням про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1444 (далі - Положення № 1444).
Відповідно до п. 27 Положення № 1444 військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення. Зазначеним особам, звільненим у запас або відставку після закінчення строку контракту, за належне їм, але неотримане протягом дії контракту речове майно виплачується грошова компенсація пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати закінчення контракту, або видається речове майно на суму грошової компенсації.
Однак, п. 27 Положення № 1444 не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, як такий, що суперечить ч. 2 ст. 9-1 Закону № 2011-ХІІ.
Зазначеної правову позицію підтримує і Верховий Суд України в постановах від 19 березня 2013 року по справі № 21-38а13, від 11 червня 2013 року по справі № 21-156а13, від 18 червня 2013 року по справі № 21-191а13.
Як встановлено судом під час розгляду справи, позивача звільнено з військової служби 16 грудня 2014 року, із заявою про виплату їй компенсації за неотримане речове майно останній звернувся 31 грудня 2014 року, тобто, вже не маючи статусу військовослужбовця, який проходить військову службу за контрактом або перебуває на кадровій військовій службі.
Таким чином, суд дійшов висновку, що на момент звернення позивача із заявою про виплату грошової компенсації заміть речового майна, Закон № 2011-ХІІ не передбачав права військовослужбовців, звільнених у запас або відставку, на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно, а п. 27 Положення № 1444 не підлягає застосуванню, як такий, що суперечить положенням Закону № 2011-ХІІ .
Саме тому, що станом на час виникнення спірних відносин чинне законодавство України не передбачало права військовослужбовців, звільнених у запас або відставку, на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно, суд не приймає посилання позивача на практику Європейського суду з прав людини (справа «Кечко проти України»), так як у вказаній справі мова йде про неприйняття зазначеним судом саме аргументу Уряду України щодо бюджетних асигнувань.
У справі, що розглядається, суд дійшов висновку про непередбаченість (станом на час виникнення спірних правовідносин) чинним законодавством України виплати військовослужбовцям, звільненим у запас або відставку, грошової компенсації за неотримане речове майно.
Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Враховуючи встановлені судом обставини, беручи до уваги приписи ч. 3 ст. 2 КАС України, суд дійшов висновку, що відмовляючи позивачу у виплаті вказаної компенсації відповідач діяв в межах покладених на нього чинним законодавством повноважень.
Відповідно, позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання неправомірною бездіяльності командування Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не виплати компенсації за неотримане речове майно та стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України грошових коштів в розмірі 20 261,02 грн як компенсації за неотримане речове майно задоволенню не підлягають.
Керуючись ст. 2, ст. 7-11, 17-20, 69-72, 86, 94, 98, 158-163, 185, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання неправомірною бездіяльності та стягнення грошової компенсації відмовити повністю.
Постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд в порядку, визначеному ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.
Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Волгіна Н.П.