Справа № 2а-4754/09/2670
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2015-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 квітня 2015 року № 2а-4754/09/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії: головуючого судді Аблова Є.В., судді Арсірія Р.О., судді Огурцова О.П., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України, Державного казначейства України про скасування наказів про звільнення, зміну формулювання підстав та дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 до Служби безпеки України, Державного казначейства України про скасування наказів про звільнення, зміну формулювання підстав та дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи позовні вимоги тим, що при звільненні позивача із займаної посади відповідачем порушено вимоги Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, оскільки оскаржуваний наказ прийнято без врахування всіх обставин, що мали значення для прийняття такого рішення.

У позовній заяві позивач (з урахуванням заяви про зміну позовних вимог) просить суд: визнати незаконними та скасувати накази тимчасово виконуючого обов'язки Голови Служби безпеки України від 11.07.2008 р. №953-Ос та від 31.07.2008 року №1078-ос; визнати незаконним моє звільнення з військової служби в органах Служби безпеки України за пп. б) п. 61, пп. е) п. 63 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України - через службову невідповідність; змінити формулювання підстави мого звільнення і вважати мене звільненим з військової служби в органах Служби безпеки України на підставі пп. б) п. 61. пп. а) п. 63 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27.12.2007 р. №1262/2007 - за власним бажанням, з дня винесення судом постанови у даній справі; стягнути з Служби безпеки України на мою користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в розмірі 39787, 56 грн. (тридцять дев'ять тисяч сімсот вісімдесят сім гривень 56 коп.); стягнути з Служби безпеки України на мою користь 20000 грн. (двадцять тисяч гривень) на відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірним рішенням про припинення публічної служби (звільнення з посади начальника Любомльського міжрайонного відділу Управління СБУ у Волинській області); стягнути з Державного бюджету України на мою користь 10000 грн. (десять тисяч гривень) витрат по оплаті за юридичну допомогу адвоката.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.08.2009 р. позовні вимоги позивача задоволено частково - визнано протиправними та скасовано накази тимчасово виконуючого обов'язки Голови Служби безпеки України від 11.07.08 р. № 953-ос та від 31.07.08 р. № 1078 -ос; визнано протиправним звільнення ОСОБА_1 з військової служби в органах Служби безпеки України за пп. б) п. 61, пп.е) п. 63 "Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України"- через службову невідповідність; змінено формулювання підстав звільнення ОСОБА_1 і вважати звільненим його з військової служби в органах Служби безпеки України на підставі пп. б) п. 61, пп. г) п. 63 "Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України", затвердженого Указом Президента України від 27.12.2007р. № 1262/2007 -у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - в разі неможливості їх використання на службі; стягнено із Служби безпеки України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 7000 (сім тисяч) гривень моральної шкоди.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 11.11.2010 р. постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.08.2009 р. скасовано в частині стягнення із Служби безпеки України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 7000 (сім тисяч) гривень моральної шкоди, в іншій частині постанову суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18.06.2014 року постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.08.2009 р. та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11.11.2010 р. скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

При цьому, ВАС України в даній ухвалі зазначив, що судами не досліджено матеріали службового розслідування, яке стало підставою для прийняття рішення про накладення дисциплінарного стягнення та мають значення для правильного вирішення спору.

Під час нового розгляду даної справи позивачем надано до суду заяву про збільшення позовних вимог в частині розміру стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі - 248672,25 грн.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

Представник Служби безпеки України в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, зазначивши, що підстави для визнання наказу про накладення дисциплінарного стягнення незаконним, а отже і подальших наказів про звільнення з військової служби немає, оскільки застосоване до позивача дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з військової служби за службовою невідповідністю підлягало виконанню, як і будь-який інший вид покарання за скоєне правопорушення.

Крім того, представник відповідача зазначив, що час тривалість вимушеного прогулу позивача зумовлена відмовою позивача забрати трудову книжку, а відтак підстави для виплати заявленої суми відсутні, як відсутні і підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди.

Позивач та представник відповідача надали до суду клопотання про розгляд та вирішення справи в порядку письмового провадження.

У відповідності до ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами..

Враховуючи заяви позивача та представника відповідача, суд ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.

Розглянувши наявні матеріали справи, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 прийнято на військову службу в СБУ на підставі наказу т.в.о. Голови СБУ від з 09.09.1999 р. №1263-ОС відповідно до Тимчасового положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, затвердженого Указом Президента України від 13.05.1993 року №174 (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин).

З 31.05.2007 р. позивач займав посаду начальника Любомльського міжрайонного відділу Управління Служби безпеки України у Волинський області, а з 01.07.2008 року виведений у розпорядження начальника даного відділу.

Як зазначає позивач, 31.07.2008 р. він дізнався про те, що його звільнено з військової служби у запас Збройних Сил України через службову невідповідність у запас Збройних Сил України.

Під час розгляду даної справи судом встановлено, що з наказом про звільнення позивача ознайомлено не було.

22.12.2008 р. адвокатом позивача направлений адвокатський запит, копія якого наявна в матеріалах справи, до начальника УСБУ у Волинській області про надання копії рішення про призначення (прийняття) ОСОБА_1 на службу; копії послужного списку ОСОБА_1; довідки про дисциплінарні стягнення і заохочення по службі ОСОБА_1; копії наказу (рішення) про звільнення з посади позивача; матеріали службового розслідування підстав для звільнення з посади ОСОБА_1

У відповідь на даний запит начальником УСБУ у Волинській області надіслано довідку про розмір грошового забезпечення та довідку щодо заохочень та стягнення відносно позивача за час служби в органах Служби безпеки України. В наданні інших документів, в тому числі і наказу про звільнення позивача, відмовлено у зв'язку з тим, що дані документи містять конфіденційну інформацію і їм надано гриф обмежого доступу: "Для службового користування".

З відповіді начальника УСБУ у Волинській області на неодноразові адвокатські запити позивачу стало відомо, що він був звільнений з військової служби в органах Служби безпеки України на підставі наказу Служби безпеки України № 1078-ос від 31.07.2008 р. з запас Збройних Сил України через службову невідповідність відповідно до пп. "б" п. 61, пп. "е" п. 63 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України.

З відповіді заступника Голови Служби безпеки України М. Герасименко позивач дізнався, що підставою для прийняття рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби стала перевірка оперативно-службової діяльності Любомльського міжрайонного відділу УСБУ у Волинській області.

Під час даної перевірки комісією виявлено допущені ОСОБА_1 грубі порушення вимог чинного законодавства та відомчих нормативно-правових актів, у зв'язку з чим наказом т.в.о. Голови СБ України від 11.07.2008 р № 953-ос відповідно до п. "є" ст. 68 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, на ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення -звільнення з військової служби за службовою невідповідністю.

Незгода позивача із вказаними наказами та підставою звільнення зумовила звернення до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Визнаючи важливість права на працю як основи життєдіяльності людини, Конституція України закріплює та гарантує основні трудові права громадян (статті 43, 44, 45, 46) і встановлює, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості визначаються виключно законами України (пункт 6 частини першої статті 92).

Зміст права на працю полягає у можливості кожної особи заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вільно погоджується (стаття 43 Конституції України). Це право забезпечується обов'язком держави створювати громадянам умови для повного його здійснення, гарантувати рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовувати програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Згідно ст.4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України і інших актів законодавства, що прийняті відповідно до нього.

Так, Законом України "Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України" від 24.03.1999 р. №551-XIV (далі - Закон №551-XIV) та Положенням про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27.12.2007 р. №1262/2007 (далі -Положення №1262) визначається порядок проходження військової служби, сутність військової дисципліни, обов'язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.

Як уже зазначалось, станом на момент видання спірних наказів позивач займав посаду начальника Любомльського міжрайонного відділу Управління СБУ у Волинській області та мав військове звання "підполковник".

Відповідно до матеріалів справи, позивача звільнено з військової служби у запас Збройних Сил України на підставі наказу т.в.о. Голови СБ України від 31.07.2008 року №1078-ос за пп. б), пп. е) п. 63 Положення №1262 через службову невідповідність. При цьому, підставою для звільнення ОСОБА_1 слугувало притягнення його до дисциплінарної відповідальності згідно наказу т.в.о. Голови СБ України №953-ос від 11.07.2008 року на підставі п. є) ст. 68 Закону №551-XIV.

Так, відповідно до пп. "є" п. 68 Закону №551-XIV одним із видів дисциплінарних стягнень, які можуть бути накладені на військовослужбовців є звільнення з військової служби за службовою невідповідністю.

Відповідач зазначає, що підставою для накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у формі звільнення з військової служби за службовою невідповідністю слугували допущені ним грубі порушення військово-службової дисципліни, які були виявлені в ході перевірки оперативно-службової діяльності Любомльського міжрайонного відділу Управління СБУ у Волинській області, очолюваного позивачем, проведеної за дорученням керівництва СБУ від 27.06.2008 року комісією Центрального управління СБУ.

Під час проведення даної перевірки комісією встановлено грубі порушення вимог чинного законодавства та відомчих нормативно-правових актів, які допущені ОСОБА_1, що стали можливими внаслідок неналежного виконання покладених на нього службових обов'язків, незабезпечення відповідної організації та контролю службової діяльності оперативного складу підрозділу.

Відповідно до ч. 4 ст. 4 Закону №551-XIV військова дисципліна зобов'язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Частиною 1 п. 45 Закону №551-XIV визначено, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов'язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов'язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

При цьому, суд звертає увагу, що обставинами, за яких на військовослужбовця може бути накладено дисциплінарне стягнення, є невиконання (неналежне виконання) військовослужбовцем своїх службових обов'язків; порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку.

Згідно п. 68 (пп. є) Закону №551-XIV звільнення з військової служби через службову невідповідність є одним з видів дисциплінарних стягнень, які можуть бути накладені на військовослужбовців.

При цьому, відповідно до п. 84 Закону №551-XIV, прийняттю рішення про накладення на військовослужбовця дисциплінарного стягнення передує службове розслідування, яке проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності (п. 85 Закону №551-XIV).

Згідно п. 86 Закону №551-XIV після розгляду письмової доповіді про проведення службового розслідування командир проводить бесіду з військовослужбовцем, який вчинив правопорушення. Якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення.

Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Тобто з вищенаведеного слідує, що прийняттю рішення про накладення на військовослужбовця дисциплінарного стягнення передує законодавчо визначена процедура проведення службового розслідування.

При цьому, згідно до п. 1. 2 Інструкції про порядок проведення службового розслідування у Службі безпеки України, затвердженої наказом Служби безпеки України №547 від 16.07.2008 р., службове розслідування - це комплекс заходів, які здійснюються в межах компетенції, з метою уточнення причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення, відповідальність за яке передбачена законодавством України, та ступеня вини особи (осіб), яка вчинила це правопорушення.

Водночас, з встановлених судом обставин справи вбачається, що службове розслідування з приводу порушення вимог чинного законодавства та відомчих нормативно-правових актів, які, як зазначає відповідач, допустив позивач, і які слугували підставою для накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з військової служби в зв'язку з службовою невідповідністю - не призначалось та не проводилось.

Як на підставу непроведення службового розслідування відповідач посилається на п. 1.8 Інструкції про порядок проведення службового розслідування у Службі безпеки України, затвердженої наказом Служби безпеки України №547 від 16.07.2008 р., згідно вимог якого, службове розслідування не проводиться, якщо причини та умови, що сприяли вчиненню правопорушення, ступінь вини, розмір заподіяної матеріальної шкоди та інші обставини встановлено під час перевірки, ревізії, інвентаризації, а також дізнання, досудового слідства або судом.

При цьому, відповідач зазначає, що оскільки причини та умови, що сприяли вчиненню правопорушення, ступінь вини ОСОБА_1 були встановлені в ході перевірки оперативно-службової діяльності Любомльського міжрайонного відділу УМБУ у Волинській області, то підстави для проведення службового розслідування були відсутні.

В той же час, допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_3, який був причетний до проведення перевірки оперативно-службової діяльності Любомльського міжрайонного відділу УМБУ у Волинській області, зазначив, що акт перевірки, який був доведений до його відома, коригувався, до нього вносились зміни. При цьому, жодних грубих порушень вимог чинного законодавства та відомчих нормативно-правових актів, які допущені ОСОБА_1, що стали можливими внаслідок неналежного виконання покладених на нього службових обов'язків, незабезпечення відповідної організації та контролю службової діяльності оперативного складу підрозділу, даною перевіркою виявлено не було.

Наведене свідчить, що відповідачем не вжито всіх заходів щодо встановлення характеру та обставини вчинення правопорушення, його наслідків, попередньої поведінки військовослужбовця, а також тривалості військової служби та рівня знань про порядок служби шляхом проведення службового розслідування.

Крім того, в матеріалах справи наявні матеріали особової справи позивача, згідно за наслідками проведеної в грудні 2006 року чергової атестації ОСОБА_1 визнаний таким, що відповідає займаній посаді.

Наведене в сукупності свідчить, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного наказу №953-ос від 11.07.08 р. про накладення дисциплінарного стягнення на позивача не було вжито заходів щодо встановлення порушення ОСОБА_1 порушення військової дисципліни шляхом недбалого ставлення до виконання функціональних обов'язків, нанесення шкоди іміджу та авторитету СБУ під час перебування його на посаді начальника Любомльського МРВ та невиконання вимог чинного законодавства, а відтак дає підстави для скасування його як протиправного.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу №953-ос від 11.07.08 р. про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1, 31.07.2008 року відповідачем внесено подання до звільнення з військової служби в запас ЗС України за підпунктом «б» підпункту 61 та підпунктом «е» пункту 63 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України (через службову невідповідність).

Крім того, суд не вбачає підстав для можливості застосування правил ст.ст.99, 100 КАС України, оскільки за вимогами ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Будь-якого іншого порядку, передбаченого спеціальною нормою щодо порядку обрахування строку звернення до суду у цьому випадку не існує.

Позивачу по день розгляду справи у суді не вручено копії наказу про звільнення та не видано трудової книжки.

Доводи представників відповідача щодо неможливості видачі ОСОБА_1 копії наказу внаслідок його таємності та неможливості видачі трудової книжки у зв'язку з небажанням її отримувати самим позивачем судом не приймаються, оскільки це є законодавчо покладений на відповідача обов'язок, який має вручити, чи при відсутності особи скерувати на її адресу згадані документи.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач був звільнений без дотримання встановленого порядку, а тому позов в цій частині визнається судом обґрунтованим. Правовим наслідком встановлення факту неправомірного припинення трудових відносин з працівником з боку адміністрації є його поновлення на роботі.

Відповідно до ч. 3 ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні Службою безпеки України ліквідовано Любомльський міжрайонний відділ Управління СБУ у Волинській області.

При цьому, згідно уточнених позовних вимог позивач не наполягав на його поновленні.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про незаконність звільнення позивача й необхідності його поновлення, беручи до уваги факт ліквідації органу, з якого останній був звільнений, суд вважає доцільним змінити формулювання підстави звільнення - на пп. г) п. 63 "Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України", затвердженого Указом Президента України від 27.12.2007р. № 1262/2007 -у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів -разі неможливості їх використання на службі.

Щодо стягнення зі Служби безпеки України на користь позивача моральної шкоди, завданої неправомірним рішенням про припинення публічної служби, суд вважає за необхідне зазначити про наступне.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001 року та від 27.02.2009 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Стверджуючи про те, що відповідачем позивачеві завдано моральну шкоду, останнім не обґрунтовано в чому полягає ця шкода, не доведено факту завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявність втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з бездіяльністю зазначеного суб'єкта владних повноважень, не визначено, якими доказами це підтверджується. Будь-яких доказів, що підтверджують притягнення посадових осіб до відповідальності за невиконання чи неналежне виконання ними своїх обов'язків, що могло завдати шкоди, позивачем також не надано.

Наведене в сукупності свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо стягнення витрат по оплаті за юридичну допомогу адвоката - суду не надано достатніх доказів та обрахунків такої вимоги з урахуванням Постанови Кабінету Міністрів України "Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави" від 26 квітня 2006 року № 590.

У стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд не вбачає підстав, оскільки позивач не поновлюється на роботі, а судом задоволено лише вимогу про зміну формулювання причин звільнення позивача, що у часовому визначення співпадає з днем ухвалення оскаржуваного наказу.

Частиною 4 ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем покладений на нього обов'язок доказування правомірності прийняття оскаржуваних наказів не виконано.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст.ст. 11, 69-72, 158-163 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати накази тимчасово виконуючого обов'язки Голови Служби безпеки України від 11.07.08 р. № 953-ос та від 31.07.08 р. № 1078 -ос.

Визнати протиправним звільнення ОСОБА_1 з військової служби в органах Служби безпеки України за пп. б) п. 61, пп.е) п. 63 "Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України"- через службову невідповідність.

Змінити формулювання підстав звільнення ОСОБА_1 і вважати звільненим ОСОБА_1 з військової служби в органах Служби безпеки України на підставі пп. б) п. 61, пп. г) п. 63 "Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України", затвердженого Указом Президента України від 27.12.2007 р. № 1262/2007 - у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - в разі неможливості їх використання на службі.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Головуючий суддя Аблов Є.В.

Суддя Арсірій Р.О.

Суддя Огурцов О.П.