Справа № 1715/20834/12
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2015 року м. Київ К/800/27530/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Бутенка В.І., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в м. Рівне Рівненської області про перерахунок пенсії, за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в м. Рівне Рівненської області на постанову Рівненського міського суду Рівненської області від 11 лютого 2013 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2013 року, -

у с т а н о в и л а :

У листопаді 2012 року ОСОБА_4 звернулась з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Рівне Рівненської області (далі УПФУ), в якому просила зобов'язати відповідача здійснити перерахунок її пенсії, призначеної у відповідності до Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу» (далі Закон № 3723-ХІІ), з урахуванням винагороди за вислугу років у розмірі 40 відсотків посадового окладу, починаючи з 1 лютого 2008 року.

В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що має право на перерахунок і виплату пенсії, обчисленої з урахуванням виплаченої їй винагороди за вислугу років у розмірі 40 відсотків посадового окладу, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Про Порядок виплати винагороди за вислугу років посадовим особам органів державної податкової служби, які мають спеціальні звання» від 12 вересня 1997 року № 1013 (далі постанова № 1013) починаючи з 1 лютого 2008 року, однак відповідач протиправно відмовив у здійсненні такого перерахунку, чим порушив її права, а тому ОСОБА_4 просила про задоволення позову.

Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 11 лютого 2013 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2013 року, позов задоволено частково та зобов'язано відповідача здійснити позивачу перерахунок та виплату пенсії, призначеної у відповідності до Закону № 3723-ХІІ, з урахуванням фактично отриманої винагороди за вислугу років у розмірі 40 відсотків посадового окладу, починаючи з 1 листопада 2012 року. В решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, в частині задоволених позовних вимог, просить ухвалені ними судові рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про відхилення скарги з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з частиною 3 статті 211 Кодексу адміністративного судочинства України підставами касаційного оскарження є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а підстави для їх скасування відсутні.

Судами встановлено, що позивачу з 18 квітня 2006 року призначена пенсія у відповідності до Закону № 3723-ХІІ.

2 листопада 2012 року позивач звернулась до УПФУ з заявою про перерахунок пенсії, з урахуванням виплаченої їй винагороди за вислугу років у розмірі 40 відсотків посадового окладу, передбаченої постановою КМУ № 1013 починаючи з 1 лютого 2008 року, проте УПФУ у здійсненні такого перерахунку відмовило.

ОСОБА_4 із таким рішенням УПФУ не погодилась та звернулась до суду за захистом своїх прав.

Задовольняючи позов суди, на підставі наявних у справі даних встановили і правильно виходили з того, що ОСОБА_4 має право на перерахунок пенсії, а тому позивач, відмовляючи у здійсненні такого порушив права позивача і діяв всупереч чинного на час спірних правовідносин законодавства.

Так, суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу врегульовано Законом № 3723-ХІІ.

Цим же Законом визначено загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

Відповідно до частини 2 статті 37 Закону № 3723-ХІІ (в редакції, яка діяла на час призначення пенсії позивачу) на одержання пенсії державних службовців мають право особи, які досягли встановленого законодавством пенсійного віку, за наявності страхового стажу для чоловіків - не менше 25 років, для жінок - не менше 20 років, у тому числі стажу державної служби - не менше 10 років, та які на час досягнення пенсійного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менше 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, - незалежно від місця роботи на час досягнення пенсійного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 80 відсотків від сум їх заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, без обмеження граничного розміру пенсії, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі.

Частиною 1 статті 1 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» (далі Закон № 108/95-ВР) встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

У відповідності до статті 2 цього Закону основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Таким чином, виходячи зі змісту вищевказаних норми закону до структури заробітної плати входять: основна та додаткова заробітна плата, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Окрім цього, згідно з положеннями частини 2 статті 33 Закону № 3723-XII заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок.

Аналіз наведених положень законодавства дає підстави вважати, що грошова винагорода, передбачена Постановою КМУ № 1013 входила до системи оплати праці державного службовця.

Крім того, статтею 66 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон № 1788-ХІІ) врегульовано види оплати праці, що враховуються при обчисленні пенсій.

Відповідно до частини першої статті 66 цього Закону (в редакції, станом на день призначення пенсії позивачу - 18 квітня 2006 року) до заробітку для обчислення пенсії включаються всі види оплати праці (виплат, доходу), на які відповідно до Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» нараховується збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, в межах максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу (граничної суми заробітної плати (доходу), з яких справляються страхові внески (збори) до соціальних фондів, що діяла на день одержання зазначеного заробітку (виплат, доходу).

Згідно зі статтею 41 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058-IV) до виплат (доходів), що враховуються в заробітну плату (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, належать, зокрема: суми виплат, отримуваних застрахованою особою після набрання чинності цим Законом, з яких згідно з цим самим Законом були фактично нараховані (обчислені) та сплачені страхові внески; суми виплат, отримуваних застрахованою особою до набрання чинності цим Законом, у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування.

За приписами вищевказаних правових норм отримувані застрахованою особою суми виплат, з яких були фактично нараховані та сплачені страхові внески або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, враховуються в заробіток (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії незалежно від того, чи входять вони до структури заробітної плати.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, з суми виплаченої позивачу грошової винагороди утримані передбачені законами податки та обов'язкові платежі, що також підтверджується матеріалами справи.

З огляду на викладене, висновки судів попередніх інстанцій про те, що суми виплат, з яких були фактично нараховані та сплачені страхові внески або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, зокрема грошова винагорода за вислугу років, включаються до складу заробітної плати державного службовця та враховуються при обчисленні розміру його пенсії ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального та дотриманні норм процесуального права, а тому відповідач, відмовляючи позивачу у перерахунку пенсії, діяв всупереч вимог Конституції України та чинного, у період спірних правовідносин, законодавства.

За таких обставин, рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому підстав для скасування судових рішень колегія суддів не вбачає.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Рівне Рівненської області відхилити, а постанову Рівненського міського суду Рівненської області від 11 лютого 2013 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Бутенко

Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк