Справа № 826/4570/15
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2015-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 травня 2015 року № 826/4570/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Іщука І.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Донецькій області
провизнання протиправною та скасування постанови від 25 лютого 2015 року ВП № 46668329 про відмову у відкритті виконавчого провадження,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про визнання протиправною та скасування постанови ВП № 46668329 від 25.02.2015 про відмову у відкритті виконавчого провадження.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відмова у відкритті виконавчого провадження неможлива, оскільки він за підвідомчістю звернувся до відповідача із заявою про відкриття виконавчого провадження, боржником в якому є центральний орган виконавчої влади - Міністерство внутрішніх справ України, а також відсутність коду ЄДРПОУ боржника у виконавчому листі не дає підстав сплутати боржника з будь-якою іншою установою.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.04.2015 прийнято справу до провадження та призначено до судового розгляду на 14.04.2015.

Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд задовольнити їх в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

У судовому засіданні 14.04.2015 ухвалою суду без виходу до нарадчої кімнати, занесеною секретарем судового засідання до журналу судового засідання, на підставі частини першої статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України судом замінено первинного відповідача - Відділ примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на належного відповідача - Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Донецькій області (далі по тексту - відповідач).

Відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання 06.05.2015 не забезпечив, причини неявки суду не повідомив, про дату, час і місце судового розгляду належним чином повідомлений, суду надав клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача, проти позову заперечує з підстав, зазначених у оскаржуваній постанові.

Згідно частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи наведене та не прибуття відповідача у судове засідання, в судовому засіданні 06.05.2015 суд ухвалив про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

При розгляді заяви стягувача від 24.02.2015 про примусове виконання виконавчого листа № 826/15358/14, виданого 13.02.2015 Окружним адміністративним судом міста Києва згідно постанови від 31.01.2015 у справі № 826/15358/14 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Краматорського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування наказу, головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Шмаковим Р.С. було винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження від 25.02.2015 ВП № 46668329, з підстав, передбачених пунктами 4, 6 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження».

Позивач, вважаючи зазначену постанову відповідача протиправною, звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з даним позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Щодо строків звернення до суду із адміністративним позовом про оскарження постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження від 25.02.2015.

Строк звернення до адміністративного суду регламентований нормами статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами (частина 1 статті 99 Кодексу)

Іншим законом у даних правовідносинах є Закон України «Про відкриття виконавчого провадження» від 21.04.1999 N 606-XIV, згідно частини четвертої статті 21 якого, постанова державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження може бути оскаржена заявником у десятиденний строк з дня її надходження у порядку, встановленому цим Законом.

Вказані норми кореспондуються з приписами статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України, яка регламентує особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державної виконавчої служби.

Як вбачається з матеріалів справи, постанова, яка є предметом оскарження, прийнята державним виконавцем 25.02.2015, проте позивач до суду звернувся лише 11.03.2015.

Позивачем долучено до матеріалів справи копію супровідного листа відповідача до оскаржуваної постанови, з якої вбачається, що ним отримано постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження від 25.02.2015 лише 02.03.2015, про що свідчить його особистий підпис.

З огляду на зазначене, суд вважає, що позивач звернувся до суду в межах встановленого строку.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 N 606-XIV (надалі по тексту - Закон N 606-XIV).

Відповідно до статті 1 Закону N 606-XIV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно частини 1 статті 6 Закону N 606-XIV державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Статтею 19 Закону № 606-XIV встановлено, що державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Перелік підстав для відмови у відкритті виконавчого провадження визначений в частині першій статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» та включає в себе, зокрема: пред'явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення (пункт 4).

Як вбачається з матеріалів справи, боржником за виконавчим листом № 826/15358/14, виданим 13.02.2015 є Міністерство внутрішніх справ України.

Згідно пункту 1 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.08.2014 № 401, Міністерство внутрішніх справ України (МВС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 частини першої статті 21 Закону N 606-XIV визначено, що на відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України покладається виконання рішень, за якими: боржниками є Апарат Верховної Ради України, Адміністрація Президента України, вищі чи центральні органи виконавчої влади, Конституційний Суд України, Верховний Суд України, вищі спеціалізовані суди, апеляційні суди, Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, Вища рада юстиції, Національний банк України, Рахункова палата, Управління справами Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська і Севастопольська міські ради або обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації та їх структурні підрозділи, інші органи державної влади та їх посадові особи.

Також, згідно пункту 1 частини другої зазначеної статті Закону 606-XIV на відділ примусового виконання рішень управлінь державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головного управління юстиції в області, містах Києві та Севастополі покладається виконання рішень, за якими: боржниками є територіальні підрозділи центральних органів виконавчої влади, місцеві суди, міські, районні або селищні ради чи районні державні адміністрації та їх структурні підрозділи, місцеві прокуратури, інші територіальні підрозділи органів державної влади та їх посадові особи.

Враховуючи імперативність норми, зазначеної в статті Закону № 606-XIV, а також те, що боржником за виконавчим листом є центральний орган виконавчої влади, вказаний виконавчий лист був безпідставно пред'явлений стягувачем (позивачем у даній справі) до відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби управління головного управління юстиції в області, оскільки виконання таких рішень покладається на відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Крім того, відповідно до пункту 6 частини першої статті 26 Закону № 606-XIV невідповідність виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 цього Закону, є підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження.

Виконавчий лист, виданий 13.02.2015 Окружним адміністративним судом міста Києва у справі № 826/15358/14 не містить передбаченого статтею 18 Закону «Про виконавче провадження» ідентифікаційного коду суб'єкта господарської діяльності боржника, тобто коду ЄДРПОУ Міністерства внутрішніх справ України.

Згідно частини першої статті 18 Закону 606-XIV у виконавчому документі зазначаються: назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище та ініціали посадової особи, що його видали; дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо; резолютивна частина рішення; дата набрання законної (юридичної) сили рішенням; строк пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Здійснюючи аналіз наведених положень, суд приходить до висновку, що відповідні дані зазначаються у виконавчому документів виключно у разі, якщо вони відомі суду, що видав виконавчий документ, а тому їх відсутність не є підставою для прийняття постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження.

Також, у разі відсутності певної інформації у матеріалах адміністративної справи, з приводу якої відмовлено у відкритті виконавчого провадження, суд не зможе оформити іншого виконавчого листа, оскільки не наділений повноваження збирати інформацію після закінчення розгляду справи.

Водночас, державний виконавець відповідно до пункту 3 частини третьої статті 11 Закону № 606-XIV має право у процесі здійснення виконавчого провадження з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну.

Аналогічних висновків дотримується Вищий адміністративний суд України, які викладені у довідці про вивчення та узагальнення практики розгляду адміністративними судами справ з приводу оскарження рішень, дій або бездіяльності державної виконавчої служби від 05 квітня 2012 року.

Таким чином, суд вважає за необхідне зазначити, що відсутність коду ЄДРПОУ боржника може бути усунута в процесі виконавчого провадження, тобто є підставою, яка сама по собі не може бути причиною для відмови у відкритті виконавчого провадження та не перешкоджає подальшому відкриттю виконавчого провадження та проведенню виконавчих дій за наявності всіх інших реквізитів боржника, які дають змогу його ідентифікувати.

Втім, у зв'язку із тим, що при розгляді даної справи судом встановлено, що позивач звернувся стосовно виконання судового рішення не за підвідомчістю відділів примусового виконання рішень, то спірна постанова про відмову у відкритті виконавчого провадження від 25.02.2015 є такою, що відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд при вирішенні даного спору, з огляду на встановлені обставини, враховуючи зміст частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшов висновку, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, діяв у межах повноважень та у спосіб, що встановлений нормами Закону України «Про виконавче провадження».

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Судові витрати відповідно до статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України у даному випадку не стягуються.

Керуючись статтями 69-71, 94, 160-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Донецькій області про визнання протиправною та скасування постанови від 25 лютого 2015 року ВП № 46668329 про відмову у відкритті виконавчого провадження, відмовити у повному обсязі.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її отримання особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Іщук