Справа № 826/15192/14
Суддя: Файдюк В.В.
Дата ухвалення: 2015-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

19 травня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Чаку Є.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 березня 2015 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та вимог, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 березня 2015 року адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та вимог - задоволено частково.

Своїм рішенням суд задовольнив позовні вимоги в частині визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Державної податкової інспекції у Шевченківському районі головного управління Міністерства доходів і зборів у місті Києві рішення від 30 травня 2014 року №350/17-01 повністю, від 30 травня 2014 року №349/17-01 в частині 12 976,95 грн.; визнання протиправними та скасування рішення від 18 серпня 2014 року №1148/26-59-17-01 та вимоги від 09 липня 2014 року №Ф-598; в решті позовних вимог відмовив.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі Головного управління Міністерства доходів і зборів у місті Києві проведено документальну планову виїзну перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства ФОП ОСОБА_3 за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2013 року.

Також, державною податковою інспекцією у Шевченківському районі головного управління Міністерства доходів і зборів у місті Києві проведено документальну позапланову невиїзну перевірку з питань правильності нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування ФОП ОСОБА_3 за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2013 року.

За наслідками перевірки ДПІ у Шевченківському районі ГУ Міністерства доходів і зборів у місті Києві складено акт від 07 травня 2014 року №211/17-01/НОМЕР_1.

Актом №211/17-01/НОМЕР_1 встановлено заниження оподаткованого доходу за 2011 рік на загальну суму 5 640,00 грн., за 2012 рік - на 11 209,51 грн., за 2013 рік - на 154 523,33 грн., тобто, з вказаних доходів на порушення вимог п.1 ч.2 статті 6, п.4 статті 1, ч.11 статті 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» не нараховано, не утримано та не перераховано до бюджету єдиного внеску.

Крім того, за наслідками перевірки ДПІ у Шевченківському районі ГУ Міністерства доходів і зборів у місті Києві складено акт від 09 липня 2014 року №522/14-01/НОМЕР_1.

На підставі складеного акту перевірки, відповідачем прийнято такі рішення:

- податкове повідомлення-рішення від 30 травня 2014 року №350/17-01, яким позивачеві визначено грошове зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 32 528,75 грн., в тому числі 26 023,00 грн. - основний платіж, 6 505,75 грн. - штрафні санкції;

- податкове повідомлення-рішення від 30 травня 2014 року №349/17-01, яким позивачеві визначено грошове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 34 342,81 грн., в тому числі 27 474,25 грн. - основний платіж, 6 868,56 грн. - штрафні санкції;

- рішення від 18 серпня 2014 року №1148/26-59-17-01 про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нараховано єдиного внеску у розмірі 3 516,71 грн.;

- вимога від 09 липня 2014 року №Ф-598 про сплату боргу з єдиного внеску у розмірі 60 487,73 грн.;

- вимога від 01 жовтня 2014 року №Ф-21814-25 про сплату боргу з єдиного внеску у розмірі 62 972,45 грн.

Не погоджуючись з винесеними податковими повідомленнями-рішеннями та вимогами, позивач оскаржив його в судовому порядку.

До складу валових витрат та податкового кредиту позивачем віднесено витрати по господарським операціям з придбання металопрокату, придбання автозапчастин до автомобіля та ремонту автомобіля, придбання та монтаж кондиціонеру, придбання пального, ремонту автомобіля, проживання в готелі, передплату у розмірі 50% на придбання автомобіля, придбання оргтехніки.

Між тим, відповідач не визнає факт використання позивачем автомобілів Opel Astra та Renault Kangoo у підприємницькій діяльності, а тому вважає неправомірним включення до податкового кредиту сум податків, сплачених у зв'язку із придбанням пального, запчастин до автомобіля, його ремонтом. Також відповідач вважає неправомірним включення до податкового кредиту сум податків, сплачених у зв'язку із здійсненням передплати за автомобіль Renault Kangoo, придбанням оргтехніки, кондиціонера та монтажем кондиціонера.

Колегія суддів не погоджується з такою позицією податкового органу, оскільки автомобіль Renault Kangoo був придбаний позивачем за договором купівлі-продажу транспортного засобу від 26 грудня 2013 року №261213, укладеним між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та ТОВ «Автомобільний центр Голосіївський». Кошти за автомобіль, у тому числі і податок на додану вартість, сплачувались позивачем як приватним підприємцем, з поточного рахунку фізичної особи-підприємця в ПАТ «Креді Агріколь Банк», що підтверджується платіжними дорученнями. Також, всі документи, що супроводжували вказаний договір купівлі-продажу виписані на фізичну особу-підприємця. Первинні документи, в тому числі податкові накладні, які стосуються придбання автомобіля Renault Kangoo, оформлені належним чином.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, доказів, що даний автомобіль не використовувався під час провадження позивачем своєї господарської діяльності, відповідачем суду не надано.

Слід зауважити, що автомобіль Renault Kangoo введений в експлуатацію наказом від 03 березня 2014 року №03/03, згідно якого даний автомобіль повинен використовуватися в господарській діяльності позивача, про що відповідача було повідомлено листом від 01 квітня 2014 року. Вказаний лист був отриманий відповідачем 03 квітня 2014 року, тобто до проведення перевірки.

Факт використання автомобіля в господарській діяльності підтверджується товарно-транспортними накладними: ТТН від 29 квітня 2014 року №29/04-М щодо взаємовідносин з ТОВ «Майстер-Сантехнік»; №29/04 щодо взаємовідносин з ТОВ «Альфа Констракшн Україна»; №29/04-1 щодо взаємовідносин з ТОВ «Альфа Констракшн Україна»; №153 щодо взаємовідносин з ТОВ «Ітес-Україна»; ТТН від 08 травня 2014 року №08/05 щодо взаємовідносин з ТОВ «Майстер-Сантехнік»; ТТН від 20 травня 2014 року №20/05 щодо взаємовідносин з ТОВ «Фарма Старт»; ТТН від 28 липня 2014 року №28/07 щодо взаємовідносин з ТОВ «Альфа Констракшн Україна»; ТТН від 29 липня 2014 року № 29/07 щодо взаємовідносин з ТОВ «Альфа Констракшн Україна».

Таким чином, позивач мав право на включення до податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених при придбанні автомобіля Renault Kangoo.

Крім того, у своїй господарській діяльності позивач використовує автомобіль Opel Astra, що належить йому на праві власності.

Факт використання автомобіля в господарській діяльності підтверджується товарно-транспортними накладними: ТТН від 09 квітня 2012 року №09/04 щодо взаємовідносин з ТОВ «ЕНЕРГОСТАЛЬ»; ТТН від 30 листопада 2012 року №30/11 щодо взаємовідносин з ТОВ «ЕНЕРГОСТАЛЬ»; ТТН від 04 грудня 2012 року №04/12 щодо взаємовідносин з ТОВ «ЕНЕРГОСТАЛЬ»; ТТН від 05 грудня 2012 року №05/12 щодо взаємовідносин з ТОВ «ЕНЕРГОСТАЛЬ»; ТТН від 28 грудня 2012 року №28/12 щодо взаємовідносин з ТОВ «ЕНЕРГОСТАЛЬ»; ТТН від 18 липня 2013 року №18/07 щодо взаємовідносин з ПАТ «КЗШВ "СТОЛИЧНИЙ»; ТТН від 07 серпня 2013 року №07/08 (щодо взаємовідносин з ПАТ «КЗШВ ''СТОЛИЧНИЙ»; ТТН від 15 серпня 2013 року №15/08 щодо взаємовідносин з ПАТ «КЗШВ "СТОЛИЧНИЙ»; ТТН від 18 вересня 2013 року №18/09 щодо взаємовідносин з АТ «ІМПЕРІАЛ ТОБАККО ПРОДАКШН Україна»; ТТН від 25 жовтня 2013 року №25/10 щодо взаємовідносин з АТ «ІМПЕРІАЛ ТОБАККО ПРОДАКШН Україна»; ТТН від 19 грудня 2013 року №19/12 щодо взаємовідносин з АТ «ІМПЕРІАЛ ТОБАККО ПРОДАКШН Україна».

З наведеного вбачається, що наведені ТТН підтверджують використання автомобіля Opel Astra в господарській діяльності саме у періоді, за які відповідачем проводилася перевірка - 2012-2013 роки.

Відповідно, у 2013 році позивач придбав пальне на загальну суму 31 369,10 грн. (в тому числі 5 228,18 грн. податок на додану вартість). У 2013 році було використано пального на суму 12 417,16 грн. (в тому числі 2 069,53 грн. ПДВ). Інша частина пального була також призначена для використання автомобілів у господарській діяльності, і була використана в першому півріччі 2014 року, тому податок на додану вартість сплачений за придбане пальне підлягає включенню до податкового кредиту у повному обсязі.

Таким чином, формування позивачем валових витрат та податкового кредиту за автомобілем Opel Astra є обґрунтованим та підтверджується матеріалами справи.

Крім того, відповідач не визнає факт використання в господарській діяльності кондиціонера і оргтехніки та вважає неправомірним включення валових витрат та до податкового кредиту сум податку, сплаченого за придбання та монтаж кондиціонера, оскільки в позивача не було в перевіряє мий період офісного (власного чи орендованого) приміщення.

В 2013 році позивачем було придбано оргтехніку: ноутбук HP ProBook 4540s, вартістю 7 301,72 грн.; фотоапарат Canon EOS 600D вартістю 4 304,98 грн., що підтверджується видатковими накладними.

Однак, колегія суддів зазначає, що кондиціонер і оргтехніка були установлені у приміщенні за адресою, де фізична особа-підприємець зареєстрований та здійснював підприємницьку діяльність.

В ході розгляду справи судом встановлено, що позивач у господарській діяльності залучає до виконання робіт та надання послуг фізичних осіб за цивільно-правовими договорами.

Згідно пункту 1 Переліку заходів та засобів з охорони праці, витрати на здійснення та придбання яких включаються до витрат, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2003 року №994 витрати та придбання та монтаж установки для кондиціювання повітря включаються до витрат.

Отже, придбані позивачем оргтехніка та кондиціонер використовувалися в господарській діяльності, а тому суми податку на додану вартість, сплачені позивачем у зв'язку з придбанням зазначених товарів правомірно включені до податкового кредиту.

З огляду на викладене, відповідачем не обґрунтовано правомірність прийняття податкового повідомлення-рішення від 30 травня 2014 року №350/17-01, а тому суд першої інстанції правомірно його скасував.

Відповідно до реєстру поїздок за 2013 рік позивачем витрачено та списано палива на суму 10 343,52 грн. Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції, включення цієї суми до складу валових витрат є правомірним, а невизнання відповідачем права позивача на включення до витрат сум коштів, сплачених за придбане пальне, суперечить чинному законодавству.

Крім того, позивач правомірно відніс до валових витрат експлуатаційні витрати щодо автомобіля Opel Astra, які необхідно було здійснити для утримання автомобіля, оскільки, як встановлено вище, він використовувався у господарській діяльності платника податків. До таких експлуатаційних витрат відносяться витрати на придбання запчастин, технічне обслуговування та ремонт автомобіля.

Щодо правомірності віднесення позивачем витрат на проживання до валових витрат необхідно зазначити наступне.

Як в акті перевірки так і в апеляційній скарзі відповідачем зазначено, що до перевірки не надано документів по проживанню, на суму 4 960,00 грн., які було включено до валових витрат.

Між тим, судом встановлено, що витрати на проживання до міста Кременчук під час відрядження (що обумовлено господарськими відносинами за договором від 25.12.2012 №12023/7 між ФОП ОСОБА_3 та ТОВ «СІПА УКРАЇНА»), які сплачувалися позивачем, складають 5 260,00 грн., що підтверджується квитанціями, які містяться в матеріалах справи: на користь ТОВ «Центр нерухомості Кременчука Гарант» у сумі 3 280 грн. та фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 у сумі 1 980,00 грн.

Тобто, вказані витрати є підтвердженими, а тому до складу валових витрат включені правомірно.

Згідно зі статтею 200 ПК України - сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 статті 200 Кодексу, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені розділом V Кодексу (пункт 200.2 статті 200 Кодексу).

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 статті 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно пунктів 177.2, 177.4 статті 177 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

До переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

У відповідності до п. 138.2 статті 138 ПК України - витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 статті 139 ПК України - не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно п. 198.3 статті 198 ПК України - податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Виходячи з системного аналізу наведених норм права та обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що необхідними підставами для включення позивачем до складу податкового кредиту відповідних сум податку на додану вартість є: придбання ним товарів, робіт та послуг з метою його подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності; сплата чи нарахування сум податку на додану вартість у зв'язку з таким придбанням, з врахуванням рівня звичайних цін.

Витрати на придбання основних засобів підлягають амортизації у порядку, визначеному статтями 144-146 Податкового кодексу України, та включаються до валових витрат у вигляді амортизаційних відрахувань. Відповідно до пункту 145.1 статті 145 Податкового кодексу України оргтехніка відноситься до четвертої групи основних засобів і мінімальний строк її корисного використання становить 2 роки. Розрахунок амортизаційних відрахувань наведено у таблиці. Відповідачем зазначений розрахунок жодним чином не спростовано та навіть не прокоментовано.

Відповідно до п.1 ч.2 статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» платник єдиного внеску зобов'язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

З огляду на те, що судом було встановлено наявність усіх обов'язкових підстав для віднесення витрат до валових та формування позивачем податкового кредиту в перевіряємий період, колегія суддів приходить до висновку про відсутність у відповідача підстав для донарахування позивачу сум грошового зобов'язання з податку на додану вартість, з податку на доходи фізичних осіб, застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нараховано єдиного внеску.

А як наслідок, колегія суддів приходить до висновку про неправомірність оскаржуваних рішень відповідача від 30 травня 2014 року №350/17-01, від 30 травня 2014 року №349/17-01 в частині 12 976,95 грн.; від 18 серпня 2014 року №1148/26-59-17-01 та від 09 липня 2014 року №Ф-598.

Таким чином обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог частково.

Отже судом першої інстанції при винесенні постанови було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

Відповідно до статті 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому статтею 254 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтею 212 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Файдюк В.В.

Судді: Мєзєнцев Є.І.

Чаку Є.В.