Справа № 826/11526/14
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2014-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

14 серпня 2014 року м. Київ № 826/11526/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шулежка В.П.,

при секретарі Пасічнюк С.В.,

за участю сторін:

представника позивача та третіх осіб 1 та 2 - Бялий Г.А.,

представника позивача та третіх осіб 1 та 2 - Сінцов А.О.,

представника відповідача 1 та 2 - Кілеса П.В.,

представника відповідача 2 - Зіньковський С.В.,

представника третьої особи 4 - Махінова А.М.,

представника третьої особи 5 - Поставничий Р.В.,

третя особа 3 - не прибула,

розглянувши у судовому засіданні матеріали адміністративного позову відкритого акціонерного товариства «Мінерально-хімічна компанія «ЄвроХім» до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, Міжвідомчої комісії з міжнародної торгівлі, за участю третіх осіб - відкритого акціонерного товариства «Новомосковська акціонерна компанія «Азот», відкритого акціонерного товариства «Невинномизький Азот», дочірнього підприємства «Агроцентр Єврохім-Україна», публічного акціонерного товариства «Рівнеазот», публічного акціонерного товариства «Азот» про визнання протиправним та скасування рішення в частині, відновлення дії попередньої редакції рішення, -

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось відкрите акціонерне товариство «Мінерально-хімічна компанія «ЄвроХім» (далі - позивач, ВАТ «МХК «ЄвроХім») до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (далі - відповідач 1, Мінекономрозвитку), Міжвідомчої комісії з міжнародної торгівлі (далі - відповідач 2, Комісія), за участю третіх осіб - відкритого акціонерного товариства «Новомосковська акціонерна компанія «Азот», відкритого акціонерного товариства «Невинномизький Азот», дочірнього підприємства «Агроцентр Єврохім-Україна» про визнання протиправним та скасування рішення в частині, відновлення дії попередньої редакції рішення.

В судовому засіданні представником Мінекономрозвитку подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду на підставі п. 1, 2, 7 ч. 1 ст. 155 КАС України.

Представники позивача та третіх осіб 1 та 2 проти клопотання заперечили та просили відмовити.

Розглянувши клопотання, дослідивши наявні у матеріалах справи документи, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Підстави залишення позовної заяви без розгляду передбачено статтею 155 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, згідно вказаної статті передбачено, що суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо, зокрема:

позовну заяву подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності (п.1);

позовну заяву від імені позивача подано особою, яка не має повноважень на ведення справи (п. 2);

провадження в адміністративній справі було відкрито за позовною заявою, яка не відповідає вимогам статті 106 цього Кодексу, і позивач не усунув цих недоліків у строк, встановлений судом (п. 7).

Представник відповідача 1, обґрунтовуючи клопотання, зазначив, що позивач є резидентом Російської Федерації, а тому розгляд справи повинен здійснюватись з урахуванням вимог Закону України «Про міжнародне приватне право». Посилаючись на положення статті 74 зазначеного Закону, відповідач 2 вказує на те, що у матеріалах справи відсутні докази правосуб'єктності товариства, а тому здатність позивача мати процесуальні права та обов'язки в адміністративному судочинстві, здійснювати їх особисто та доручати ведення справи представникові належним чином не підтверджена.

Також, Представник відповідача 1 вважає, що довіреність, підписана особою, повноваження якої не підтверджені, у зв'язку з чим позовна заява товариства подана особою, якій не надано на це повноважень.

Суд не погоджується з такими твердженнями відповідача 1 з огляду на те, що суд розглядає даний спір в порядку адміністративного судочинства України, завданням якого є вирішення публічно-правового спору, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Кодекс адміністративного судочинства України визначає юрисдикцію, повноваження адміністративних судів щодо розгляду адміністративних справ, порядок звернення до адміністративних судів та порядок здійснення адміністративного судочинства (ст. 1 цього Кодексу).

Згідно ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена цим Кодексом (ч. 4).

Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи користуються в Україні таким самим правом на судовий захист, що і громадяни та юридичні особи України (ч. 6).

Визначення адміністративної процесуальної право- і дієздатності наведено у ст. 48 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, згідно вказаної статті, адміністративна процесуальна правосуб'єктність поєднує в собі здатність особи мати процесуальні права та обов'язки в адміністративному судочинстві (адміністративна процесуальна правоздатність) і здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов'язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність).

Відповідно до статті 48, адміністративну процесуальну право- і дієздатність мають такі суб'єкти: фізичні особи, які досягли повноліття і не визнані судом недієздатними; фізичні особи до досягнення повноліття у спорах з приводу публічно-правових відносин, у яких вони відповідно до законодавства можуть самостійно брати участь; громадяни України, іноземці, особи без громадянства (фізичні особи) органи державної влади, інші державні органи, органи влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи (суб'єкти владних повноважень); підприємства, установи, організації (юридичні особи).

Частинами 1, 2 ст. 56 Кодексу адміністративного судочинства України, сторона, а також третя особа в адміністративній справі можуть брати участь в адміністративному процесі особисто і (або) через представника.

Статтею 58 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що повноваження представників, які беруть участь в адміністративному процесі на основі договору, на здійснення представництва в суді повинні бути підтверджені довіреністю. Оригінали довіреностей або засвідчені підписом судді копії з них приєднуються судом до справи. Довіреності від імені органу, підприємства, установи, організації видаються за підписом керівника або іншої уповноваженої на те законом, положенням, статутом особи і засвідчуються печаткою цього органу, підприємства, установи, організації.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Кодексу адміністративного судочинства України, повноваження на ведення справи в суді дає представникові право на вчинення від імені особи, яку він представляє, усіх процесуальних дій, які може вчинити ця особа. Розпорядження довірителя представникові, який бере участь в адміністративному процесі на основі договору, щодо ведення справи є обов'язковими для нього.

З позовної заяви вбачається, що заява підписана представником ВАТ «МХК «ЄвроХім» Сінцовим А.О., повноваження на що надано довіреністю від 04.08.2014 року.

Вказана довіреність від 04.08.2014 року видана та підписана генеральним директором ВАТ «МХК «ЄвроХім» Стрежневим Д.С., який призначений на відповідну посаду наказом від 02.02.2004 року № 18 (Москва), а також скріплена печаткою підприємства і зареєстрована нотаріусом в реєстрі за № 4Д-2150.

Згідно вказаної довіреності від 04.08.2014 року, представнику Сінцову А.О., крім іншого, надано право на подання та підписання від імені товариства необхідні документи, в тому числі позовні заяви.

Відповідно до ч. 6 ст. 58 Кодексу адміністративного судочинства України, довіреності або інші документи, які підтверджують повноваження представника і були посвідчені в інших державах, повинні бути легалізовані в установленому законодавством порядку, якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Конвенція 1961 року, яка скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, згода на обов'язковість якої надана Законом України від 10.01.2002 року «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів», набула чинності між Україною і державами-учасницями Конвенції, що не висловили заперечень проти її приєднання, з 22.12.2003 року.

Статтею 3 цієї Конвенції передбачено, що єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений.

Згідно з положеннями Конвенції, документ, на якому проставлено апостиль, не потребує ніякого додаткового оформлення чи засвідчення і може бути використаний в будь-якій іншій державі-учасниці Конвенції.

Водночас, Україна є учасницею окремих міжнародних договорів, якими скасоване будь-яке додаткове засвідчення офіційних документів, що подаються до установ держав-учасниць такого Договору.

Такими договорами є договори про правову допомогу між Україною та Грузією, Молдовою, Російською Федерацією, Узбекистаном, Литвою, Латвією, Естонією, Чехією, Угорщиною, Польщею, Монголією, Македонією, В'єтнамом, КНР тощо.

У відносинах між Україною та країнами СНД чинною є Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року.

Згідно зі статтею 13 цієї Конвенції та міжнародним договором про правову допомогу, документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення.

Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.

З огляду на викладене, суд вважає безпідставним клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, оскільки, як слідує з аналізу зазначених вище норм, довіреність на представництво інтересів Сінцова А.О. в адміністративних справах видана позивачем не потребує якого-небудь спеціального посвідчення.

Крім того, на підставі викладеного, суд вважає також що відсутні підстави для залишення позовної заяви без розгляду на підставі п. 7 ч. 1 ст. 155 КАС України, оскільки провадження в даній справі було відкрито за позовною заявою, яка відповідає вимогам статті 106 цього Кодексу, в тому числі, подано особою, яка має повноваження на підписання позову та ведення справи.

Належних доказів протилежного представником Мінекономрозвитку до суду не надано, підстави для залишення позовної заяви без розгляду у суду відсутні, а тому клопотання є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 155, 160, 165 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання представника Міністерства економічного розвитку і торгівлі України про залишення позовної заяви без розгляду - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складений та підписаний 15.08.2014 року.

Суддя В.П. Шулежко