Справа № 2а-8156/09/2670
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2015-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2015 року м. Київ К/9991/64940/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Карася О.В. (головуючого), Олендера І.Я., Рибченка А.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Голосіївському районі м. Києва на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.03.2011 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14.09.2011 у справі № 2а-8156/09/2670

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Т.М.Б. Україна"

до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі м. Києва

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2009 року Товариством до суду заявлений позов до Державної податкової інспекції, у якому заявлено вимоги визнати нечинними податкові повідомлення-рішення від 13.07.2009 № /0 та № /0, якими позивачеві донараховано суму основного податкового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 249 614,57 грн. та фінансових санкцій - 124 807,29 грн. ) за порушення вимог Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", та суму основного податкового зобов'язання з податку на додану вартість (ділі - ПДВ) у розмірі 247 133,50 грн. та фінансових санкцій - 123 566,75 грн. за порушення вимог Закону України "Про податок на додану вартість". Позовні вимоги обґрунтовані відсутністю з боку позивача порушень вимог вказаних Законів.

Постановою суду першої інстанції, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду, позовні вимоги задоволено повністю, оспорювані податкові повідомлення - рішення скасовані.

Не погодившись із судовими рішеннями, відповідач до Вищого адміністративного суду України подав касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить зазначені судові рішення скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді, перевіривши повноту встановлених обставин справи та правильність їх юридичної оцінки судами, Вищий адміністративний суд України не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.

Судами першої і апеляційної інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Державною податковою інспекцією проведена планова виїзна перевірка Товариства з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2007 по 31.12.2008, за підсумками якої складено акт від 30.06.2009.

У ході зазначеної перевірки встановлено порушення позивачем п. 5.1. ст. 5, пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" та пп. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість", в результаті чого занижено податок на прибуток на суму 249 614,57 грн. та ПДВ - 247 133,50 грн.

Такі висновки фахівців контролюючого органу вмотивовано тим, що користуючись послугами з міжнародних і внутрішніх перевезень вантажів автомобільним транспортом, а також з організації таких перевезень експедитором на замовлення, Товариство не мало право на формування валових витрат та податкового кредиту, оскільки такі послуги надані позивачу його контрагентами за відсутності у останніх ліцензії на вказаний вид діяльності. Також контролюючий орган послався на неналежність оформлення актів виконаних робіт, що полягало у відсутності переліку послуг та конкретизації особи, яка безпосередньо здійснювала транспортні перевезення вантажів - чи особисто Експедитор чи наймані ним перевізники, та неналежність товарно - транспортних накладних, що додаються до актів виконаних робіт.

У ході розгляду справи судами, суди з урахуванням досліджених доказів, наданих позивачем та зібраних судом на підставі ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшли висновку про хибність позиції державного податкового органу щодо порушення платником податків податкового законодавства. Зокрема, суди виходили з наявності у позивача належно оформлених первинних документів, які відповідно до Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" та Закону України "Про податок на додану вартість" необхідні для формування валових витрат та податкового кредиту, а саме актів наданих послуг, що за формою і змістом відповідають вимогам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", податкових накладних, порушення порядку оформлення яких також не встановлено у ході податкової перевірки. Також суди зазначили, що Законом України "Про автомобільний транспорт" не передбачено ліцензування транспортно - експедиційних послуг, що були надані контрагентами позивача на підставі укладених між ними договорів на транспортно - експедиційні послуги. А з посиланням на досліджені довідки з ЄДР, вид діяльності Товариства (роздрібна торгівля іншими непродовольчими товарами) та факт наявності по всій території країни (України) філій Товариства, суди встановили зв'язок придбаних позивачем послуг у контрагентів з його господарською діяльністю.

Так, згідно пп. 7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України від 03.04.1997 № 168/97-ВР "Про податок на додану вартість не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями.

Відповідно до положень пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР покупець має право відобразити сплачені суми податку у податковому кредиті за умови використання отриманих товарів (послуг) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності.

А за змістом положень пп. 7.4.4. п. 7.4. ст. 7 Закону № 168/97-ВР, якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Аналогічні вимоги щодо наявності первинних документів закріплено і у п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України від 28.12.1994 № 334/94-ВР "Про оподаткування прибутку підприємства", згідно якої не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

При цьому, відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону № 334/94-ВР валові витрати виробництва та обігу - сума будь-яких витрат платника податку в грошовій, матеріальній або нематеріальній формі, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Установлення додаткових обмежень, щодо віднесення витрат до складу валових витрат платника податку, крім тих, що зазначені у цьому законі, не дозволяється (п. 5.11 ст. 5 Закону № 334/94-ВР).

З наведеного випливає, що будь-які витрати мають бути здійснюваними саме для і в межах провадження господарської діяльності, а не з іншими цілями, та підтверджені відповідними первинними документами.

В свою чергу фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до Закону України від 16.07.1999 № 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та при цьому мають містити визначені цим Законом обов'язкові реквізити (ст. 9 Закону № 996-XIV).

Відповідно до п. 2.7 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 № 88, первинні документи складаються на бланках типових і спеціалізованих форм, затверджених відповідним органом державної влади.

При цьому жодним нормативно - правовим актом не затверджено форми бланку акту надання послуг, крім законодавчо встановленого мінімуму обов'язкових реквізитів, встановлених ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" для первинних та зведених облікових документів - назва документа (форми), дата і місце складання, назва підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Також слід зазначити, що незначні недоліки в заповненні актів, носять оціночний характер та не є підставою для висновку про позбавленні юридичної сили і доказовості зазначеного первинного документа щодо наданих позивачу послуг, оскільки в силу відсутності визначення поняття "податковий облік" в чинному законодавстві на момент виникнення спірних правовідносин та з точки зору пп. 1.2.3 Положення про організацію бухгалтерського обліку і звітності в банках України, в якому зазначено, що податковий облік ведеться з метою накопичення даних про валові доходи та валові витрати відповідно до законодавства України і використовується для складання податкової звітності, форма, правила, порядок і термін подання якої визначаються ДПАУ, та при цьому, як зазначено у цьому пункті Положення, зміни в податковому обліку не впливають на фінансовий облік, фінансовий (бухгалтерський) та податковий облік - це різні поняття. Відповідно, недотримання вимог, що пред'являються до оформлення первинного документа в бухгалтерському обліку, не може бути підставою для прийняття рішення про виключення суми зі складу валових витрат або податкового кредиту.

З тих же підстав є необґрунтованими доводи податкового органу про неналежність оформлення товарно - транспортних накладних як обставини недостовірності даних податкового обліку платника податків.

Також відсутність ліцензії у контрагента платника податків не може бути підставою для притягнення такого платника до відповідальності, оскільки юридична відповідальність має здійснюватися на принципі законності, який полягає у тому, що така відповідальність настає за діяння, передбачені законом, та застосовується у спосіб, визначений законом.

Відповідальність за порушення законодавства у сфері ліцензування встановлена ст. 22 Закону України від 01.06.2000 № 1775-III "Про ліцензування певних видів господарської діяльності", яка, у випадку здійснення суб'єктом господарювання діяльності, що потребує ліцензії, за відсутності такої ліцензії, застосовується уповноваженим органом.

З огляду на зазначене у суду відсутні правові підстави для висновку про законність оскаржених податкових повідомлень-рішень, що також підтверджено судово-економічною експертизою Київського науково-дослідного інститут судових експертиз від 18.11.2010 № 2815/2816/10-19, висновки якої також було враховано судами попередніх інстанцій під час вирішення спору.

За таких обставин переглянуті судові рішення першої та апеляційної інстанцій у справі відповідають приписам чинного законодавства, а доводи касаційної скарги визнаються непереконливими.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Голосіївському районі м. Києва відхилити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.03.2011 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14.09.2011 у справі № 2а-8156/09/2670 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.В. Карась

Судді І.Я. Олендер

А.О. Рибченко