Справа № 2а-3276/12/0970
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2015-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2015 р. Справа № 63/13/876
Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Багрія В.М., Курильця А.Р.,

за участі секретаря - Ратушної М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Коломийської об'єднаної державної податкової інспекції Івано-Франківської області Державної податкової служби (правонаступник Коломийська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС в Івано-Франківській області) на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2012 року в справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Коломийської об'єднаної державної податкової інспекції Івано-Франківської області Державної податкової служби про визнання незаконними податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2012 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП) звернувся до суду з позовом до Коломийської об'єднаної державної податкової інспекції Івано-Франківської області Державної податкової служби (далі - ОДПІ) про визнання незаконними та скасування податкових повідомлень-рішень (далі - ППР) від 10.10.2012 №№, . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірні ППР прийняті з порушенням норм законодавства, оскільки право позивача на формування витрат та податкового кредиту підтверджується усіма необхідними первинними документами, а висновки відповідача стосовно безтоварності (нереальності, нікчемності) господарських операцій позивача з контрагентом Приватним підприємством «Дніпрокомплект» (далі - ПП), у зв'язку із не підтвердженням господарської діяльності останнього, є необґрунтованими та не підтвердженими доказами. На підтвердження розміру понесених позивачем витрат під час проведення перевірки були надані всі первинні документи, які відповідачем належним чином не взяті до уваги.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2012 року в справі №2а-3276/12/0970 позов задоволено.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що підтвердження понесених позивачем витрат та його право на податковий кредит підтверджені всіма необхідними та достатніми первинними документами, які стверджують реальність та товарність його господарських операцій із вказаним контрагентом, придбані в останнього товари (нафтопродукти) використані в господарській діяльності позивача - реалізовані. Висновки податкового органу викладені в акті перевірки не відповідають дійсності та не підтверджені належними та допустимими доказами.

Постанову оскаржив відповідач, який в апеляційній скарзі просить її скасувати та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що перевірками ПП встановлено наявність у нього контрагентів-продавців, які фактично не здійснювали господарської діяльності, а відповідно і фіктивний характер його діяльності.

Позивач у письмовому запереченні вважає постанову суду першої інстанції обґрунтованою, прийняту з врахуванням всіх обставини справи та такою, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких міркувань.

ОСОБА_1 07.12.2006 зареєстрований як фізична особа-підприємець виконавчим комітетом Коломийської міської ради Івано-Франківської області, з 11.12.2006 перебуває на податковому обліку у відповідача, а 13.06.2007 йому видано свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість (далі - ПДВ). Основним видом його діяльності є оптова торгівля пальним (а.с.56-58 т.1).

На підставі акта від 28.09.2012 №1504/172/НОМЕР_2 (далі - Акт) документальної виїзної планової перевірки дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства ФОП за період з 01.01.2011 по 31.12.2011 податковим органом було встановлено порушення позивачем вимог, зокрема:

- частин 1, 5 ст.203, ст.215, ч.1 ст.216, ч.1 ст.228 Цивільного кодексу України, в частині недодержання вимог зазначених статей в момент вчинення правочинів, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ними по правочинах, здійснених ПП з ФОП, документально не підтверджено реальність здійснення господарських відносин у березні-вересні 2011 року на загальну суму розрахунків 317078грн;

- п.187.1ст.187 Податкового кодексу України (далі - ПК), встановлено відсутність поставок товарів ФОП по контрагентах покупцях, в результаті чого завищено податкові зобов'язання з ПДВ на загальну суму 45407,47грн, в т.ч. за березень-травень, липень-жовтень 2011 року в сумі 14425,46грн, 4908,87грн, 5155,91грн, 3841грн, 6659,16грн, 7981,24грн, 2435,83грн відповідно;

- п.198.6 ст.198, п.201.11 ст.201 ПК, в результаті чого завищено податковий кредит в сумі 52846,33грн, в т.ч. за березень-вересень 2011 року в сумі 17645,75грн, 3508,33грн, 5075грн, 3625грн, 4425грн, 7112,25грн, 11455грн відповідно;

- пп.139.1.9 п.139.1 ст.139, п.177.2, п.177.4 ст.177 ПК, в результаті чого збільшено суму чистого доходу від зайняття підприємницькою діяльністю в 2011 році на суму 4212грн (а.с.15-53 т.1).

Під час перевірки відповідач надав оцінку взаємовідносинам позивача з його контрагентом-продавцем ПП та контрагентами-покупцями Приватною агрофірмою «Вільна Україна» (далі - ПАФ), фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (далі - ФОП-1), Приватним підприємством «Транспортник-П» (далі - ПП-1), фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (далі - ФОП-2), Приватною фірмою «Маріс» (далі - ПФ), фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (далі - ФОП-3), використавши при цьому акти перевірок ПП Дніпродзержинської об'єднаної державної податкової інспекції Дніпропетровської області Державності податкової служби (далі - ОДПІ-1) від 01.08.2011 №3445/46/23-206/25018797 (далі - Акт-1) та від 07.03.2012 №1118/47/23-206/25018797 (далі - Акт-2), зробивши висновки про фіктивність (безтоварність, нереальність) господарських операцій між ними.

10.10.2012 відповідачем на підставі Акта прийнято ППР:

№, яким збільшено грошове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 790грн (основний платіж 632грн, штрафні (фінансові) санкції (штрафи) 158грн);

№, яким збільшено грошове зобов'язання з ПДВ в розмірі 9443,75грн (основний платіж 7555грн, штрафні (фінансові) санкції (штрафи) 1888,75грн)(а.с.54-55 т.1).

Стаття 67 Конституції України передбачає, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Згідно зі ст.92 Основного Закону виключно законами України встановлюються система оподаткування, податки і збори.

В підпункті 14.1.36 п.14.1 ст.14 ПК визначено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно з пп.14.1.181 цього ж пункту податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

У відповідності до п.44.1 ст.44 цього ж Кодексу для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Стаття 177 цього ж Кодексу регулює оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування.

Об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця (п.177.2).

До переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу (п.177.4).

Так, п.135.1 ст.135 ПК визначено, що доходи, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до ст.137, на підставі документів, зазначених у п.135.2 цієї статті, та складаються, зокрема, з доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до п.135.4 цієї статті. У пп.135.4.1 п.135.4 цієї ж статті вказано, що дохід від операційної діяльності визнається в розмірі договірної (контрактної) вартості, але не менше ніж сума компенсації, отримана в будь-якій формі, в тому числі при зменшенні зобов'язань, та включає дохід від реалізації товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Згідно п.135.2 ст.135 цього ж Кодексу доходи визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують отримання платником податку доходів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому, у відповідності до п.137.1 ст.137 ПК дохід від реалізації товарів визнається за датою переходу покупцеві права власності на такий товар.

За змістом пунктів 138.1, 138.2 ст.138 ПК передбачено витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, які складаються, зокрема, із витрат операційної діяльності. У пп.138.1.1 цієї ж статті визначено, що такі витрати включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 ст.140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку. Витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Підпунктом 139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК передбачено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

За змістом п.185.1 ст.185 цього ж Кодексу об'єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до ст.186 цього Кодексу.

Датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів у відповідності до змісті п.187.1 ст.187 ПК вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця на банківський рахунок платника податку як оплата товарів, що підлягають постачанню; б) дата відвантаження товарів.

У відповідності до п.198.2 ст.198 ПК датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

За змістом п.198.3 ст.198 ПК податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст.39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.193.1 ст.193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст.201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п.201.11 ст.201 цього Кодексу (п.198.6 ст.198 ПК).

Згідно з п.201.10 ст.201 ПК податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

З наведеного випливає, що право платника на зменшення оподатковуваного доходу на суму понесених витрат надається добросовісним платникам для компенсації реально понесених ними витрат, пов'язаних з отриманням прибутку, у зв'язку з чим обумовлюється необхідністю підтвердження належними документами факту понесення таких витрат.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, яка презюмує економічну виправданість його дій, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність відомостей у бухгалтерській та податковій звітності такого.

Доводи ж податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають його право, зокрема, на формування витрат (доходу) та податкового кредиту (податкового зобов'язання).

Таким чином, право платника на формування податкового кредиту залежить від дотримання ним наступних вимог, а саме - реальне придбання товарів, робіт (послуг) з господарською метою та наявність податкової накладної, оформленої з дотриманням вимог п.201.1 ст.201 ПК України. При цьому наведені вимоги законодавства передбачають не лише наявність усіх обов'язкових реквізитів, але й достовірність відомостей, що містяться у них.

На правильність наведеного вказує і правовий висновок сформульований Верховним Судом України у постанові від 27 березня 2012 року в справі №21-737во10 про те, що надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Визначальною ознакою віднесення понесених витрат до складу таких є їх безпосереднє використання у господарській діяльності, а саме у підготовці, організації, веденні виробництва, продажу продукції (робіт, послуг) та охороні праці.

При цьому в постанові від 28 лютого 2011 року в справі №21-13а11 Верховний Суд України прийшов до висновку, що навіть збитковість господарської діяльності не може бути підставою для визначення такої діяльності, як негосподарської. Неотримання підприємством доходу від окремої господарської операції не свідчить про те, що така операція не пов'язана з господарською діяльністю підприємства, оскільки при здійсненні господарських операцій існує звичайний комерційний ризик не отримати дохід від конкретної операції.

Слід погодитися з висновками суду першої інстанції, оскільки на підставі повно та всебічно досліджених доказів він дійшов правильних та обґрунтованих висновків про те, що твердження відповідача про безтоварність (фіктивність) господарських операцій позивача з його контрагентами ПП, ФОП-1, ПП-1, ФОП-2, ПФ та ФОП-3, а відповідно заниження податку на доходи фізичних осіб та ПДВ, не обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Реальність, товарність господарських операцій між позивачем та його контрагентом ПП підтверджена договором від 01.04.2008 №01-04/1 про поставку світлих нафтопродуктів з Додатками №№1-8, рахунками, накладними та товарно-транспортними накладеними на поставку кожної окремої партії нафтопродуктів, сертифікатами відповідності та паспортами якості поставленої продукції, податковими накладними, платіжними дорученнями, записами в книзі обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці (а.с.59-95, 108-134, 198-208 т.1).

У власності позивача перебуває транспортний засіб - цистерна паливна, також ним укладено з ПАФ договір безоплатного зберігання нафтопродуктів від 03.07.2007 №03/07-07 та акти прийому передачі нафтопродуктів по цьому договору (а.с.96-97, 135-143 т.1).

При цьому необхідно зазначити, що податковий орган не висловлює жодних зауважень, щодо належності оформлення відображених первинних документів.

Вказані первинні документи були повно, всебічно та належним чином проаналізовані судом першої інстанції та їм надана відповідна оцінка у взаємозв'язку із зазначеним основним видом діяльності позивача.

Сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки (неточності) у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

Відповідно, судом першої інстанції також правильно враховано ту обставину, що придбані позивачем у контрагента товари (нафтопродукти) використані ним у своїй господарській діяльності - реалізовані своїм вказаним вище контрагентам-покупцям, що підтверджується відповідними первинними документами (а.с.144-181 т.1).

Вказані вище письмові докази свідчать про використання позивачем в оподатковуваних операціях у межах своєї господарської діяльності товарів придбаних у ПП, та спростовують твердження відповідача про безтоварність господарських операцій із таким контрагентом.

ПП на час укладення договору з позивачем та його виконання було належним чином зареєстрованою юридичною особою та платником ПДВ і мало право на випуск податкових накладних.

Таким чином, добросовісність та обачність позивача по згаданих господарських операціях підтверджується тим, що ним була зібрана оприлюднена інформація, яка б вказувала на недобросовісність його контрагента-продавця.

Як вбачається із висновків Акта відповідачем надавався аналіз реальності здійснення господарської діяльності позивача у співвідношенні з господарською діяльністю ПП із його контрагентами, які виключно ґрунтувалися на висновках Акта-1 та Акта-2, де зроблено висновок, що останні господарській операції нереальні внаслідок ряду обставин (а.с.209-217 т.1).

ПП належним чином задекларувало податкове зобов'язання з ПДВ по господарських операція з позивачем, а відповідні розбіжності виникли у зв'язку із відображенням в податковому обліку останнього результатів його перевірок оформлених вказаними актами.

Аналогічно, податковим органом не представлено доказів участі ФОП разом з цим контрагентом у схемі транзитного руху коштів.

Більше того, постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 липня 2012 року, яка у цій частині залишена без змін постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2013 року, у справі №2а/0470/6828/12 за позовом ПП до ОДПІ-1 про скасування ППР та визнання дій неправомірними, скасовано ППР від 20.03.2012 № (а.с.218-230 т.1).

Водночас, постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 04 липня2013 року у справі №804/786/13-а за позовом ПП до ОДПІ-1 про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, визнано незаконними дії ОДПІ-1 щодо коригування в Автоматизованій системі співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (далі - Система) показників податкового зобов'язання та податкового кредиту ПП за період з 01.04.2010 по 30.03.2011, зобов'язано ОДПІ-1 відновити в Системі показників податкового зобов'язання та податкового кредиту ПП за цей період відповідно до податкових декларацій з ПДВ за вказаний період.

Вказане останнє ППР (від 20.03.2012 №) прийнято за наслідками перевірки ПП оформленої Актом-2, а зазначені відповідні коригування в Системі були здійсненні за наслідками перевірки ПП оформленої Актом-1. Ці акти, якраз і використовувалися ОДПІ при проведенні перевірки позивача і виключно на їх підставі зроблено висновок про безтоварність господарських операцій позивача з цим контрагентом.

Згідно з п.110.1 ст.110 ПК платники податків, податкові агенти та/або їх посадові особи несуть відповідальність у разі вчинення порушень, визначених законами з питань оподаткування та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів (робіт, послуг) не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Верховний Суд України у постанові від 31 січня 2011 року в справі №21-47а10 прийшов до висновку, що чинне законодавство України не ставить в залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання, зокрема, тим, який не був постачальником товарів (робіт, послуг), на вартість яких нарахований ПДВ, що включений платником податку до податкового кредиту.

Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування ПДВ у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Практика Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) також підтверджує такий підхід до вирішення податкових спорів. Зокрема, у рішенні від 22 січня 2009 року по справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява №3991/03) цей Суд зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності. Платник ПДВ не має нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальником, якщо він не знав про такі зловживання і не міг про них знати. «Обачний» платник податку може принаймні, але не тільки надати докази перевірки свого контрагента на предмет податкової «добросовісності» за доступними базами даних, як і навести докази на підтвердження обґрунтованості вибору контрагента.

Також у п.38 рішення від 09 січня 2007 року по справі «Iнтерсплав проти України» (заява №803/02) ЄСПЛ нагадав, що держави мають широкі межі самостійної оцінки у визначенні того, у чому полягає публічний інтерес, оскільки національний законодавчий орган, реалізуючи соціальну та економічну політику, має широке коло повноважень. Однак такі межі оцінювання не є абсолютними, і їх застосування підлягає перегляду органами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. На думку Суду, коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування ПДВ, що здійснюються конкретною кампанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Цей Суд, однак, не прийняв зауваження Уряду України щодо загальної практики з відшкодування ПДВ за відсутності будь-яких ознак, які б вказували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань.

Апеляційний суд акцентує увагу на тому, що відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Такий підхід також узгоджується з практикою ЄСПЛ. Так, у п.110 рішення від 23 липня 2002 року в справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд визначив, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.

Підсумовуючи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Доводи апелянта висновків суду не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Коломийської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2012 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя В.М. Багрій

Суддя А.Р. Курилець

Повний текст виготовлений 15 травня 2015 року.