Справа № 810/87/15
Суддя: Вівдиченко Т.Р.
Дата ухвалення: 2015-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/87/15 Головуючий у 1-й інстанції: Журавель В.О Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
У Х В А Л А

Іменем України

14 травня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Вівдиченко Т.Р.

Суддів: Бєлової Л.В.

Міщука М.С.

За участю секретаря: Стеценко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Білоцерківської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області на постанову Київського окружного адміністративного суду від 04 березня 2015 р. у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Білоцерківської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач - ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Білоцерківської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 02 вересня 2014 року № 2771//203 та № 2772//202.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 04 березня 2015 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись з постановою суду, відповідач - Білоцерківська об'єднана Державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити, мотивуючи свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Білоцерківською об'єднаною Державною податковою інспекцією Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області було проведено документальну позапланову виїзну перевірку правомірності нарахування фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту у сумі 722 682 грн. 00 коп., відображених у податковій декларації з ПДВ за травень 2014 року, поданій за відповідний звітний період.

За результатами перевірки складено Акт від 14 серпня 2014 №2527/17-3//95, в якому зроблено висновок про порушення позивачем: п.198.4 ст.198, п.200.1, п.200.2, п.200.3 ст.200 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено податковий кредит за травень 2014 року в сумі 760 077 грн. 00 коп., що призвело до завищення суми від'ємного значення по податковій декларації з ПДВ за травень 2014 року у розмірі 722 682 грн. 00 коп. (рядок 19 декларації) та заниження податку на додану вартість на суму 37 395 грн. 00 коп., в тому числі за травень 2014 року - 37 395 грн. 00 коп.

На підставі акту перевірки, відповідачем було складено податкове повідомлення-рішення форми «Р» від 02 вересня 2014 року №2772//202, яким було збільшено основну суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 37 395 грн. 00 коп. та застосовано штрафну санкцію в розмірі 9 348 грн. 75 коп., та податкове повідомлення-рішення форми «В4» від 02 вересня 2014 року № 2771//203, яким було зменшено розмір від'ємного значення податку на додану вартість на суму 722 682 грн. 00коп.

Не погоджуючись з вищевказаними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до суду з позовом

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 198.2 ст.198 Податкового кодексу України визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку. Відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 №996-ХІV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Згідно п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п.198.4 ст.198 Податкового кодексу України, якщо платник податку придбає (виготовляє) товари/послуги та необоротні активи, які призначаються для їх використання в операціях, що не є об'єктом оподаткування або звільняються від оподаткування, то суми податку, сплачені (нараховані) у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не відносяться до податкового кредиту зазначеного платника.

Згідно пункту 200.1 ст.200 Податкового кодексу України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (п.200.3 ст.200 ПК України).

Додатково пунктом 200.4 статті 200 Податкового кодексу України передбачено, що якщо в наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з пунктом 200.1 цієї статті, має від'ємне значення, то: а) бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, а в разі отримання від нерезидента послуг на митній території України - сумі податкового зобов'язання, включеного до податкової декларації за попередній період за отримані від нерезидента послуги отримувачем товарів/послуг; б) залишок від'ємного значення попередніх податкових періодів після бюджетного відшкодування включається до складу сум, що відносяться до податкового кредиту наступного податкового періоду.

Відповідно до ст. 55 Господарського кодексу України, суб'єктами господарювання є юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, та фізичні особи - громадяни, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані як підприємці.

Статтею 51 Господарського кодексу України визначено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. У свою чергу частиною 2 ст. 128 Господарського кодексу України та ч. 1 ст. 52 Цивільного кодексу України передбачають, що громадянин-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, на яке відповідно до закону може бути звернено стягнення. З зазначених норм законодавства вбачається, що майно не поділяється на майно, яке належить суб'єкту господарювання та на майно, яке належить фізичній особі.

Як вбачається з матеріалів справи, між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, як покупцем, та Фірмою "CFT Haas Convenience Food Equipment", як продавцем, було укладено Контракт купівлі-продажу №01102013 від 05 лютого 2014 року за яким продавець зобов'язується поставити та продати, а покупець зобов»язується прийняти та оплатити технологічну лінію (нове технологічне обладнання) для виробництва вафельних стаканчиків у відповідності з кресленням ZA 3019А, в складі позицій зазначених в Додатку №1 до Контракту, який є невід»ємною частиною Контракту, а також надання послуг Шефмонтаж та введення в експлуатацію обладнання. Пунктом 2.1. Контракту сторони погодили загальну вартість Контракту в сумі 270 700 євро. Відповідно до п.14.1 Контракту, контракт вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

На виконання умов договору, Фірмою "CFT Haas Convenience Food Equipment" було направлено на електронну адресу позивача Рахунок.

З копії вантажно-митної декларації ІМ 40 ДЕ 125130006/2014 № 582304 від 13 травня 2014 року, наданої позивачем вбачається, що товар було доставлено на митну територію України 13 травня 2014 року, про що свідчить штамп Київської обласної митниці.

Факт реалізації вафельних стаканчиків позивачем підтверджується наступними виданими ним податковими накладними: податкова накладна від 01 травня 2014 року, від 03 травня 2014 року, від 05 травня 2014 року (2 шт.), від 06 травня 2014 року (2 шт.), від 19 травня 2014 року, від 20 травня 2014 року, від 22 травня 2014 року, від 26 травня 2014 року, від 27 травня 2014 року, від 29 травня 2014 року, від 30 травня 2014 року.

В пункті 3.16 Акту перевірки зазначено, що ОСОБА_3 вартість ПДВ в розмірі 760 077 грн. 00 коп. за придбання обладнання включила до складу податкового кредиту за травень 2014.

Як встановлено судом, станом на 01 серпня 2014 року у позивача обліковується кредиторська заборгованість перед вказаною фірмою в сумі 48 570 євро. В Акті податковий орган посилається на вантажно-митну декларацію ІМ 40 ДЕ 125130006/2014 № 582304 від 13 травня 2014 року, відповідно до якої митна вартість товару становила 3 800 382 грн. 92 коп. в т.ч. ПДВ в сумі 760 076 грн. 58 коп. Дану суму ПДВ ОСОБА_3 віднесла до податкового кредиту у декларації з податку на додану вартість за травень 2014 року.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що операції по придбанню устаткування є об'єктом оподаткування ПДВ, а також, що реалізація позивачем вафельних стаканчиків, вироблених на придбаному устаткуванні, також відноситься до об'єкту оподаткування податком на додану вартість. За таких обставин, зазначені операції не звільняються від оподаткування ПДВ відповідно до ст.197 ПК України.

Щодо висновку податкового органу про те, що позивач може бути власником устаткування лише як фізична особа, а не як фізична особа-підприємець, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що фізична особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, купуючи у ході господарської діяльності майно (основні фонди тощо) для здійснення підприємницької діяльності, діє виключно як власник цього майна й суб'єкт господарювання в процесі здійснення ним господарської діяльності. Майно фізичної особи-підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність.

З матеріалів справи вбачається, що до суду першої інстанції позивачем були надані всі первинні документи, що підтверджують реальність господарських операцій та виконання договору, факт придбання позивачем устаткування для потреб власної господарської діяльності, настання підстав для формування податкового кредиту за цими операціями, належне відображення податкового кредиту у податковій звітності позивача. Отже, твердження відповідача про порушення позивачем вимог п.198.4 ст.198, п.200.1, 200.2, 200.3 ст.200 ПК України є безпідставним, а винесені на підставі цього оскаржувані податкові повідомлення-рішення - неправомірними.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

При цьому, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не знайшли свого належного підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 159 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Білоцерківської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області залишити без задоволення.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 04 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення в повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: Вівдиченко Т.Р.

Судді: Бєлова Л.В.

Міщук М.С.

Повний текст ухвали виготовлено 18.05.2015 року.

.

Головуючий суддя Вівдиченко Т.Р.

Судді: Бєлова Л.В.

Гром Л.М.