Справа № 815/1683/15
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2015-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1683/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., суддів - Балан Я.В., Вовченко О.А., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення від 04.02.2015 р. № 62-15, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є громадянином Сирійської Арабської Республіки. Навесні 2011 року в Сирії почався внутрішній озброєний конфлікт, у зв'язку з чим позивач змушений був покинути країну походження. На сьогоднішній день конфлікт в Сирії загострився, країна опинилась у стані гуманітарної кризи. Жертвами військового конфлікту, як правило, стає цивільне населення країни. В разі повернення в країну походження позивач може стати жертвою свавільного насилля через вкрай нестабільну ситуацію в Сирії. Як на підтвердження цих обставин позивач послався на Рекомендації УВКБ ООН з питання міжнародного захисту осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку від 22.10.2013 р., резолюції Генеральної Асамблеї ООН № 67/262 від 15.05.2013 р., № 68/182 від 18.12.2013 р., № 67/183 від 20.12.2012 р., № 66/253/В від 03.08.2012 р. У 2013 році позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні. Однак 04.02.2015 року рішенням ДМСУ № 62-15 позивачу було відмовлено у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Зважаючи на те, що його заява відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та на протиправність оскаржуваного рішення, позивач звернувся до суду.

Від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без його особистої участі в порядку письмового провадження.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, в задоволенні позову просила відмовити, зважаючи на правомірність оскаржуваного рішення при необґрунтованій заяві позивача щодо надання їй статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.6 ст.128 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його часткового задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець м. Алеппо (Сирії), є громадянином Сирії; за національністю сирієць, араб; за віросповіданням мусульманин-суніт; за сімейним станом - неодружений; має неповну вищу освіту. Військовозобов'язаний, службу в армії не проходив. Має неповнолітню дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3

До України позивач потрапив 19.01.2005 р. легально, на підставі національного паспорту № НОМЕР_2 та візи № Y01975609 авіарейсом Алеппо (Сирія) - Одеса (Україна) з метою отримання вищої освіти.

У 2005 р. позивач приїхав до м. Одеси на навчання, де поступив на підготовчий факультет Одеського політехнічного університету, в якому провчився 1 рік. В періоді з 2006 р. по 2012 рр. позивач навчався в Вінницькому національному медичному університеті, проте через фінансові проблеми навчання припинив.

13 січня 2013 р. позивач повернувся до Сирії з метою отримання в Посольстві України в Сирії візи типу «С» для повторного в'їзду до України та отримання посвідки на постійне місце проживання.

15 березня 2013 р. позивач отримав запрошення на в'їзд до України від громадянки України на установчі дані ОСОБА_5. На територію України потрапив 21.10.2013 р. на підставі національного паспорту НОМЕР_1 та самостійно (тобто підробивши) продовженою реєстрацією до 30.01.2018 р.

В аеропорті позивач письмово звернувся до представників ДПСУ із заявою про набуття статусу біженця. 21 жовтня 2013 р. був складений акт прийому-передачі особи між представниками ДПСУ та ДМСУ в Одеській області. До ГУ ДМСУ в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявник звернувся 29.10.2013 р.

В обґрунтування свого звернення позивач зазначив, що в Сирії тривають військові дії, у зв'язку із чим він побоюється примусового призову до лав сирійської армії; у разі відмови від призову його вб'ють на місці.

21 листопада 2014 року ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок по справі № 2013OD0347, яким позивачу відмовлено у наданні статусу біженця та в наданні додаткової форми захисту, оскільки за результатами розгляду особової справи вбачається, що виїзд заявника обумовлений загальним станом країни в цілому, економічними проблемами, нестабільністю. Аналіз поданої до Управління інформації дає підстави вважати, що приїзд до України відбувся з метою покращення життєвих умов, прагнення заявника попасти до більш фінансово - стабільної країни. Звернення до Управління міграційної служби в Одеської області здійснилося за метою фактичної легалізації на території України.

04 лютого 2015 р. ДМС України своїм рішенням № 62-15 підтримала висновок ГУ ДМС України в Одеській області та відмовила громадянину Сирії ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 13 березня 2015 року Позивачем отримано повідомлення № 162 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вирішуючи спір, суд враховує, що у липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хресту визнав конфлікт у Сирії збройним конфліктом не міжнародного характеру. Кількість осіб, які постраждали під час конфлікту на даний момент дуже висока та продовжує зростати. ООН постійно інформує про акти насилля та вбивствах у Сирії. З початку березня 2011 року постійно надходять відомості щодо порушення права людини та основних свобод, у тому числі страти без суду, тортури, арешти, застосування тяжкої зброї проти мирного населення.

Станом на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення щодо відмови позивачу у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, офіційною позицією УВКБ ООН державам-членам ООН рекомендовано у зв'язку з проведенням постійних бойових дій у Сирії з березня 2011 року, які продовжуються і до тепер, ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до Сирії до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення (http://unhcr.org.ua/).

Відповідно до інформаційно-комунікаційних порталів по Сирії, обидві сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення. Крім того, зафіксовано численні випадки позасудових страт, тортур та інших суттєвих порушень прав людини, що підтверджується зокрема пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН № 66/253 від 03 серпня 2012 року «Ситуація в Сирійській Арабській Республіці» та пунктом 1 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН № 67/183 від 20 грудня 2012 року «Ситуація в Сирійській Арабській Республіці».

Крім того, враховуючи висновки УВКБ ООН щодо ситуації в Сирії, які викладені у Рекомендаціях з питань міжнародного захисту стосовно осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку, а також враховуючи те, що позивач, як і чоловіки-громадяни Сирії, повинен проходити військову службу в військах Сирії, які приймають участь у громадянській війні в цій країні, твердження позивача про наявність в Сирії небезпеки його життю не можна вважати очевидно необґрунтованими.

Конфлікт у Сирії триває уже п'ятий рік і мільйони біженців у суміжних країнах, а також осіб, переміщених всередині країни наразі перебувають у надзвичайно несприятливих умовах і їхнє майбутнє виглядає ще більш непевним через зменшення підтримки з боку міжнародної спільноти, повідомили в УВКБ ООН.

12 березня 2015 року у Женеві Верховний комісар ООН у справах біженців Антоніу Гутерріш ще раз наголосив, що необхідно зробити набагато більше для того для того, або звільнити сирійців від їхніх жахливих страждань. "Після років, прожитий у вигнанні, сирійські біженці давно витратили свої заощадження і все більша кількість вдається до жебракування, проституції чи дитячої праці, аби вижити. Родини, що належали до середнього класу зараз ледве виживають на вулицях: батько однієї з сімей порівняв життя біженця із потраплянням у сипучий пісок - кожен рух змушує застрягати все сильніше," сказав він.

Відповідно доп. 171 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН у справах біженців встановлено, якщо тип військової акції, в якій особа не бажає брати участь, засуджується міжнародним співтовариством як така, що суперечить елементарним правилам людської поведінки, покарання, передбачене за дезертирство або ухилення від призову, може з урахуванням всіх інших вимог визначення бути розцінено як переслідування.

Отже, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість побоювань позивача щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення до Сирії, ситуація в якій докорінно змінилась під час її перебування в Україні.

Відмовляючи Позивачу у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту, Відповідачем не були враховані, всебічно розглянуті та об'єктивно оцінені відомості по ситуації в Сирії. Висновок ГУ ДМС України в Одеській області № 2013OD0347 від 21.11.2014 р. не містив детального аналізу ситуації, що склалася в Сирії, не спростована можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст. 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Тлумачення поняття «загрози тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання» дає у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини.

У справі Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства (8319/07 та 11449/07, рішення від 28 червня 2011 року) суд дійшов висновку, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241). Повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Отже ситуації в Сирії за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну. Так, сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, - суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд зазначає, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Аналогічна позиція викладена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3.

Відповідно до пункту 10 вказаної Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Відповідно до Керівництва УВКБ ООН із процедур та критеріїв визначення статусу біженців згідно Конвенції 1951 року і протоколу 1976 року, що стосуються статусу біженця (п.43) побоювання стати жертвою переслідувань не повинні обов'язкового ґрунтуватися на особистому досвіді заявника. Те, що, наприклад, сталося з його друзями, родичами та іншими членами тієї ж расової або соціальної групи, може бути свідченням того, що його побоювання стати рано чи пізно жертвою переслідувань цілком обґрунтовані.

З огляду на покладений в основу оскаржуваного рішення висновок, відповідач надав перевагу відсутності фактів того, що позивач та члени його родини не переслідувались; звернення до органів міграційної служби було пов'язано лиш з бажанням тимчасової легалізації на території України, а не з військовими діями, які мають місце в країні громадянської належності. Будь-якої інформації щодо переслідування заявник не надав.

Однак відповідачем не взято до уваги поточну та актуальну інформацію по країні походження позивача. Так, відповідач надав перевагу відомостям про те, що останнім часом військові дії направлені на знищення терористичних угрупувань з боку сирійських військових, що свідчить про відсутність цілеспрямованого переслідування цивільного населення в Сирії.

Натомість, 27.03.2015 р. заступник Генерального секретаря ООН з гуманітарних питань Валері Амос на засідання Ради Безпеки ООН зазначила, що ситуація в Сирії значно погіршилася. Так, в березні 2015 р. більше 2 мільйонів жителів провінцій Алеппо та Даар навмисно позбавили води та електроенергії. Сторони конфлікту цілеспрямовано заважають доставці гуманітарних вантажів на підконтрольних їм територіях (http://www.un.org).

Крім того, належить врахувати Рекомендації УВКБ ООН з питання міжнародного захисту відносно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку в редакції III, жовтень 2014 р. (http://www.refworld.org.ru/docid/549983214.html%20). Так, УВКБ ООН повторює заклик до держав, що не є сусідами Сирії, вивчати конкретні та ефективні способи вираження солідарності. В пункті 31 зазначеної рекомендації вказано: «В свете развития событий и изменения обстоятельств в Сирии, возможно, будет целесообразно пересмотреть (если этого еще не было сделано) решения по делам сирийцев, чьи ходатайства о предоставлении убежища в прошлом были отклонены, чтобы те, кто в силу изменившихся обстоятельств имеет обоснованные причины обратиться о предоставлении убежища как беженцы «на месте» (sur place), могли рассчитывать на принятие соответствующего решения, которое позволит им пользоваться защитой и правами, вытекающими из признания их беженцами.».

За інформацією Департаменту імміграційних питань Великобританії (Методичні рекомендації з розгляду справ шукачів притулку із Сирії. Січень 2013 року. United Kingdom: Home Office, Operational Guidance Note: Syria, 15 January 2013, Syria OGN v 8, доступно за адресою: http://www.refworld.org/docid/50f55c8d2.html [accessed 21 May 2013]) враховуючи ситуацію в Сирії та рішучість влади утримувати контроль над усією країною, альтернатива внутрішнього переміщення в основному не вважається реальним способом уникнути переслідувань, які підтримуються владою чи які дозволяються владою. Переміщення також не буде раціональною опцією в тих регіонах, де вираження народного незадоволення вирішується із застосуванням сили із смертельним результатом. Також все частіше з'являються дані про порушення прав людини з боку озброєних опозиційних груп, включаючи тортури та страти, в Алеппо, Ідлібі та інших містах. Також є повідомлення про використання опозиційними групами смертоносної сили, в тому числі й в житлових районах.

Починаючи з травня 2012 року ситуація в Сирії продовжувала погіршуватися, а рівень насильства різко зріс, поширюючись на більшість великих міст, включаючи Дамаск, Алеппо, Хомс, Дера'а, Хаму, Ідліб і Сувайду. Більшість військових дій сконцентрована в основних містах, розташованих на заході країни, але сільська місцевість також втягується у конфлікт. У брифінгу Міжнародної Амністії йдеться про те, що сирійська армія веде не вибіркове повітряне бомбардування та артилерійські атаки в районі Джабал Аль-Завія, інших частинах Ідлібу та північних регіонах Хами. Представники Міжнародної Амністії стали свідками щоденних не вибіркових авіа ударів та бомбардувань, націлених на міста та села по всьому регіону впродовж свого візиту (у період з 31 серпня по 11 вересня 2012 року).

Кількість людей, що загинули після початку насилля, за повідомленнями, більше 100 тисяч, а 6,8 мільйона людей, або третина населення, потребує гуманітарної допомоги, що значно більше у порівнянні з 1 мільйоном людей - станом на березень 2012 року. Ріст гуманітарних потреб населення особливо помітний в провінціях Алеппо, Риф Дамаск, Идлиб, Дейр-эз-Зор, Хама, Деръа, Ракка, Латакія і Дамаск.

Таким чином, судом встановлено, що регіон м. Алеппо, з якого походить позивач, характеризується надзвичайно високим рівнем насильства з летальним кінцем, включаючи повітряне бомбардування, через що існує високий ризик стати жертвою нападу та поранення.

УВКБ ООН зазначає, що потрібні великодушні підходи до захисту, що відображаються у незастосуванні санкцій до тих, хто прибуває без документів, що посвідчують особу (або іншим неправомірним шляхом), та у високому проценті позитивних рішень по клопотаннях про надання статусу біженця, поряд із забезпеченням супутніх прав. Ще однією доречною формою солідарності у теперішній кризисній ситуації була б гнучкість застосування критеріїв та процедур возз'єднання родини, рівно як і скасування певних вимог для отримання віз та полегшення в'їзду громадян Сирії з метою роботи або навчання або за сімейною чи гуманітарною метою в межах національних програм.

У свої рекомендаціях УВКБ ООН зазначило, що в тих випадках, коли особи не відповідають конвенційним критеріями, належить застосовувати критерії для надавання додаткових форм захисту, у т.ч. тих, що розроблені в обов'язкових або факультативних регіональних принципах або режимах надання захисту, а також ситуаційно обумовлені критерії надання статусу біженця.

Також загальновідомим фактом є те, що спільнота та структури ООН (Верховний комісар ООН із прав людини, Рада із прав людини тощо) неодноразово засуджували застосування збройних сил проти мирного населення та мирних акцій протесту в Сирії.

Як зазначав позивач в ході співбесід із співробітниками міграційної служби, він побоюється повернення до Сирії, оскільки по поверненню буде призваний до армії і буде вимушений брати участь у військових заходах проти цивільного населення.

Крім того, як вбачається з інформації по країні походження про ставлення до дезертирів у Сирії на даний момент: Оперативне Керівництво Ноmе 0ffїсе Великобританії по Сирії від 15 січня 2013 року (http://www.unhcr.org/refworld/docid/50f55с8d2.html): «...сирійський уряд є жорстоко репресивним до інакомислення і свободи совісті які не є офіційно визнані в країні. Рівень смертей з вини влади з березня 2011 року неухильно зростає. Велика кількість солдатів було вбито за спробу втечі або за відмову відкривати вогонь по мирних жителях. У ході нинішнього конфлікту сирійська влада, ймовірно, потребує все більше призовників, щоб підтримати президента Асада. З урахуванням ситуації в Сирії, коли заявник є дезертиром з Сирійської армії, або може підлягати призову на військову службу після повернення, буде доречно надавати таким особам притулок, тому що сирійська влада буде розглядати їх як противників режиму».

Відповідачем взагалі не взято до уваги інформацію по країні походження позивача. Зокрема, того факту, що на теперішній час в Сирії триває цивільна війна, систематично порушуються права людини та основні свободи, які здійснюються сирійською владою та формуваннями «шаббиха». В області рідного міста позивача продовжуються військові сутички.

У зв'язку з даним обставинами, суд вважає, що формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, зокрема ситуації в Сирії, порушило принцип рівності перед законом, що призвело до прийняття противоправного рішення в частині відмови ОСОБА_1 у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту з боку Державної міграційної служби України, органу, який приймає остаточне рішення на підставі зібраних доказів та висновку Управління.

Сирійська влада проводить політику «випаленої землі» - зносить будинки і зрівнює з землею житлові квартали. Про це йдеться в доповіді організації Human Rights Watch. Аналізуючи фото з супутників, відеозаписи та розповіді очевидців, правозахисники дійшли висновку, що у 2012 та 2013-му роках урядові війська зруйнували тисячі будинків. Так, лише з липня 2012-го, за даними організації, було знищено житлову забудову загальною площею 145 гектарів.

ООН закликає владу і опозицію Сирії припинити вогонь в населеному пункті Муадамійя поблизу Дамаску для евакуації його жителів. Про це йдеться в заяві заступника генерального секретаря ООН з гуманітарних питань Валері Амос. За її словами, близько трьох тисяч мешканців змогли покинути місто, але ще стільки ж людей залишаються блокованими і в інших містах по всій Сирії - у Нубілі, Захрі, Алеппо, Хомсі і Хассакі.

За інформацією правозахисників, бойовики пов'язаного із «Аль-Каїдою» угрупування «Ісламська держава Іраку та Леванта» напали на ісламістів із «Бригади Таухида» та вбили її лідера. В результаті авіаударів по м. Алеппо в лютому 2014 року загинули сотні людей. Війська Башара Ассада скидають на місто так звані «бочкові бомби», які мають велику площу враження [http://www.bbc.co.uk/russian/international/2014/02/140202_syria_aleppo_air_raids.shtml].

Враховуючи висновки УВКБ ООН щодо ситуації в Сирії, які викладені у Рекомендаціях з питань міжнародного захисту стосовно осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку (в редакції ІІІ від 27.10.2014 р.), а також враховуючи те, що в Сирії продовжуються бої між різними ісламістськими угрупуваннями, твердження позивача про наявність в Сирії небезпеки його життю не можна вважати необґрунтованими.

Згідно п.11 Звіту незалежної міжнародної комісії по розслідуванню подій в Сирійській Арабській Республіці від 13.08.2014 р. (індекс A/HRC/27/60) «Возможности правительственных войск были расширены за счет принятия действенных мер организационного, стратегического и тактического характера. Правительство приобретает нарастающую способность сосредотачивать все элементы военной мощи в ходе наступательных операций против приоритетных целей. Ему удалось удержать позиции в мухафазах, где оно не может или не желает проводить наступление, таких как Идлиб и Деръа. В рамках своей стратегии по контролю за населением оно совместило длительные осады с интенсивными бомбардировками и артобстрелами, за которыми последовали десятки случаев вынужденного перемирия в Хомсе, Дамаске и их окрестностях. За вынужденным перемирием, являющимся частью правительственной стратегии осады и бомбардировок, зачастую следуют массовые аресты мужчин призывного возраста, многие из которых потом исчезают».

Суд зазначає, що прийняття рішення має здійснюватися з використанням повноважень та з метою, з якою це повноваження надано, а саме рішення зазначених органів мають бути спрямовані на захист життя та свобод шукачів додаткового захисту.

Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб'єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Одним із головних принципів адміністративного судочинства, відповідно до ст. 7 КАС України є принцип верховенства права. Відповідно до ст. 3 Конституції України та ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов'язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, при прийнятті оскаржуваного рішення діяв без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), та без дотримання принципу верховенства права.

Таким чином, за результатами з'ясування обставини у справі та їх правової оцінки суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог.

Так, відповідно до п.25 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 року №3 суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, встановивши протиправність оскаржуваного рішення, що полягає у невідповідності висновків декларативним підходам до захисту прав осіб, які звертаються за захистом, невідповідності формам солідарності у теперішній кризовій ситуації країни походження позивача, при відсутності у позивача конвенційних ознак біженця, однак за наявності реальної загрози його життю в разі повернення до Сирії, суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку із чим позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України в Одеській області від 04.02.2015 р. № 62-15, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя _______________ І.В. Завальнюк

Суддя _______________ Я.В. Балан

Суддя _______________ О.А. Вовченко