Справа № 804/1604/15
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2015-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2015 р. справа № 804/1604/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Прудника С.В.

судді Павловського Д.П.

судді Турлакової Н.В.

при секретарі судового засідання Квасові В.П.

позивач не прибув

представник відповідача-1 не прибув

представник відповідача-2 не прибув

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення № 774-14 від 19.12.2014 року, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ :

21.01.2015 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в якому просить суд:

- визнати рішення Державної міграційної служби України №774-14 від 19.12.2014 року незаконним;

- скасувати рішення Державної міграційної служби України №774-14 від 19.12.2014 року;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце народження - Хасан Юніс, Сектор Газа (Палестина), особа без громадянства, країна походження - Палестина, про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він звертався до відповідача-1 з приводу визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, проте, відповідачем-1 було прийнято рішення від 19.12.2014 року № 774-14, яким відмовлено у визнанні біженцем або особою, котра потребує додаткового захисту. Позивач вважає, що відповідачем-1 під час прийняття оскаржуваного рішення не надано належної оцінки щодо тверджень про побоювання стати жертвою переслідування, адже, на його думку, його країна походження - Палестина, на даний час перебуває в стані як внутрішнього так і міжнародного збройного конфлікту, який характеризується відсутністю уваги до громадського населення. Сторони конфлікту постійно нехтують нормами міжнародного гуманітарного права та здійснюють інші порушення прав людини, та посягають на них. Також, позивач зазначав, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у зв'язку із чим звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.01.2015 року було відкрито провадження у даній справі, та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні.

28.04.2015 року сторони в судове засідання не прибули, надали клопотання про розгляд справи без їх участі.

Відповідно до ст. ст. 122, 128 Кодексу адміністративного судочинства України, колегією суддів було ухвалено здійснювати розгляд справи за відсутності сторін.

У письмових запереченнях відповідач-1 зазначав, що не визнає позов повністю, вважає, що оскаржуване рішення прийняте у повній відповідності з вимогами чинного законодавства. Крім того, звертав увагу на те, що позивачем при зверненні з приводу отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту не було надано жодних доказів існування загрози на його адресу. Також, позивач тривалий час проживав на території України маючи тимчасову посвідку на проживання, після спливу терміну її дії проживав на території України нелегально. Відповідач-1 вважав, що звернення позивача за отриманням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту були зумовлені скасуванням посвідки на тимчасове проживання позивача на території України та економічною міграцією.

Колегія суддів, дослідивши наявні у справі письмові докази приходить до наступних висновків.

ОСОБА_1 вперше прибув до України 09.08.2012 року. При в'їзді мав візу D, яка була проставлена у проїзному документі № 3051165, виданий 29.04.2012 року.

З 2012 року по 2013 рік позивач навчався на підготовчому факультеті в Українському Державному хіміко-технологічному університеті та отримав посвідку на тимчасове проживання на території України строком дії до серпня 2013 року. Після результатів співбесіди, наказом № 253-К/с від 12.08.2013 року (а.с. 86) позивача було зараховано на 1-й курс факультету біотехнології, комп'ютерних наук вищезазначеного закладу освіти та продовжено посвідку на тимчасове проживання на території України терміном дії до 31.07.2017 року.

У вересні 2013 року вступив на 1-й курс, але був відрахований у зв'язку з поганою успішністю у навчанні.

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу (НОМЕР_1) відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського районного управління юстиції в Дніпропетровській області ОСОБА_1 і ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 11 січня 2014 року, актовий запис № 01.

10.09.2014 року позивач звернувся до відповідача-2 з заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 36-37).

У вказаній заяві-анкеті позивач зазначив, що просить надати йому статус біженця або іншу форму захисту в Україні з підстави наявності на території України дружини та неможливості повернення до країни постійного проживання через військові події на території Газа в Палестині, страх бути вбитим. Також, зазначив, що на час подачі заяви на території Сектору Газа було вбито 2147 осіб. Крім того, позивач вказував на можливі складнощі в подальшому отриманні візи, не можливості дістатися посольства України, а також країни постійного прожавання.

Також, на заяві-анкеті містилась відмітка про призначення співбесіди з позивачем на 17.09.2014 року.

Відповідно до протоколу співбесіди від 17.09.2014 року (а.с. 95-100) позивач підтвердив, що є особою без громадянства, уродженець м.Сектор Газа, Палестина. Серед обставин, які змусили його звернутись із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, він назвав військові події, які постійно проходять між Державою Ізраіль та Палестиною, Позивач зазначав, що життя в Секторі Газа дуже тяжке, немає світла, будинки зруйновані, і йому складно відкрити візу для того щоб повернутися додому. Другою основною причиною неможливості повернення позивач зазначав наявність на території України дружини та бажання продовжити навчання.

На підставі аналізу заяви-анкети позивача, співбесіди та інших матеріалів відповідачем-2 було прийнято рішення № 774-14 від 19.12.2014 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З аналізу матеріалів особової справи № 2014 DP 0024 вбачається, що підставою для прийняття оскаржуваного рішення стало те, що основними причинами звернення позивача за статусом біженця стали суто економічні причини, бажання покращити життєві умови, залишитись з дружиною та будь-яким чином легалізуватись на території України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Згідно з ч. 6 ст. 8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

П.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону визначають, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно з ч. 7 ст. 7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Проте, позивачем не було надано жодних доказів існування загрози переслідування його або членів його сім'ї на території Палестини.

Так, позивачем під час проведення співбесід та у своїх заявах наводилися лише загальні факти ситуації військового конфлікту на території Палестини та труднощі економічного характеру, через які він не може повернутись, а щодо особистих тверджень він тільки запевняє, що йому буде дуже важко відкрити візу до Єгипту та доїхати до Сектора Газа.

Крім того, під час проведення співбесіди позивач пояснював, що всі його родичі проживають на території Палестини і постійно контактують з ним за допомогою телефонного зв'язку та СМС-повідомлень. Також, під час проведення співбесіди на питання «Чи збираєтесь ви повертатися до Палестини для постійного проживання або ви плануєте жити в Україні?» позивач відповів: «Я бажаю залишитися в Україні, але буду счасливий, якщо я зможу поїхати у гості до моїх батьків з дружиною, але я повернусь до України.» Зазначені пояснення свідчать на думку колегії суддів про те, що насправді позивач звертаючись за отриманням статусу біженця мав намір досягнути іншої ніж отримання захисту мети.

Тобто, наведені заяви викликають сумніви щодо наявності переслідувань його або членів його сім'ї.

Відповідно до положень Закону України «Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу», метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis соттunautairе з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом (ЄС) до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства ЄС є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів кваліфікації громадян третіх країни та осіб без громадянств, біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту іншими причинами, а також суті захисту, що надається», яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

З аналізу матеріалів особової справи № 2014 DP 0024 вбачається, що позивач мав можливість, після укладення шлюбу, отримати дозвіл на іміграцію та посвідку на постійне проживання на території України, проте не скористався такими можливостями.

05.09.2014 року під час проведення перевірок мети і правових підстав перебування на території України іноземців, направлених на стабілізацію соцільно-політичної ситуації в державі було виявлено позивача. Того ж дня начальником Красногвардійського РВ у м. Дніпропетровську ГУДМС України в Дніпропетровській області було складено постанову за порушення правил перебування іноземця на території України відносно позивача та було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 203 ч.1 КУпАП. Постановою Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 05.09.2014 року на позивача було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. в дохід держави.

Лише 10.09.2014 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем-2 було проведено аналіз заяви позивача. Так, в матерілах справи міститься висновок Головного управління Державної мограційної служби в Дніпропетровській області від 24.11.2014 року (а.с.123-128) в якому проведено ретельний аналіз усіх обставин, як то біографічних даних позивача, перевірки заявлених ним побоювань, аналізу різних джерел щодо ситуації в країні походження позивача та інш. За результатами зазначеної перевірки відповідачем-2 було зроблено висновок про те, що позивач за жодною з конвенційних ознак на Батьківщині не переслідується; не надав переконливих доказів співробітникам міграційної служби, згідно позиції УВКБ ООН від 16.12.1998 року «Про обов'язки та стандарти доказу в заявах біженців»; подачу зави до міграційної служби використовує для легалізації та перебування на території України.

Після складання згаданого висновку відповідач-2 24.11.2014 року направив матеріали особової справи № 2014 DP 0024 до Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби для прийняття остаточного рішення.

19.12.2014 року відповідачем-1 було прийнято рішення № 774-14 підтримати висновок Головного управління ДМС у Дніпропетровській області та відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивачу.

Частиною 1 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

На думку коллегії суддів звернення позивача з заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту насправді були зумовлені не побоюваннями стати жертвою переслідувань, а не бажанням повернення до країни походження, в якій за його словами економічна ситуація значно гірша. Про це свідчать протокол співбесіди, наведені висновки відповідача-2 від 24.11.2014 року, а також, факт того, що позивач не звертався з подібною заявою, понад рік проживаючи на території Укрїни без реєстрації. Крім того, на думку суду, оспорюване рішення відповідача-1 повністю відповідає зібраним матеріалам особової справи, прийняте в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та обґрунтовано.

З урахуванням викладеного коллегія суддів приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є не обґрунтованими, а наведені позивачем обставини не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та спростовуються наявними у матеріалах справи письмовими доказами, у зв'язку з чим, у задоволенні позову необхідно відмовити.

На підставі частини 3 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, в судовому засіданні 28 квітня 2015 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Виготовлення постанови у повному обсязі буде складено протягом п'яти днів, про що повідомлено після проголошення вступної та резолютивної частини постанови в судовому засіданні.

Керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 11, 14, 70, 71, 86, 94, 122, 128, 158-163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення № 774-14 від 19.12.2014 року, зобов'язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Постанова суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд, в порядку та у строки, передбачені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України, та набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 28 квітня 2015 року.

Головуючий суддя Суддя Суддя С. В. Прудник Д. П. Павловський Н. В. Турлакова