Справа № 815/1135/15
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2015-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1135/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Завальнюка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративними позовами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов'язання витини певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до суду із вказаними позовами, в яких просять визнати рішення відповідача від 26.01.2015 р. № 14 та від 27.01.2015 р. № 157/1, якими їм було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, неправомірними та скасувати їх; зобов'язати відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що батько ОСОБА_1 був свідком проведення мітингу проти влади Узбекистану в м. Андижан 13.05.2005 р. Батько позивача за допомогою міжнародних організацій виїхав з Узбекистану у пошуках захисту та отримав притулок в США. Позивач з родиною зазнали дискримінації в суспільстві через отримання його батьком притулку у зв'язку із подіями, які трапилися в Андижані. Перебування в Узбекистані стало нестерпним, не було можливості реалізувати свої права та виникла загроза незаконного позбавлення свободи з боку правоохоронних органів країни. Отже, побоюючись безпідставних переслідувань, незаконного арешту, можливого застосування фізичної сили, позивач із дружиною вимушені були виїхати з Узбекистану в пошуках захисту. Однак в Україні їх звернення виявилися безрезультатними, у зв'язку із чим вони звернулись за судовим захистом.

Від сторін до суду надійшли заяви про розгляд справи без їх участі.

Згідно ч.4 ст.122 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є громадянами Узбекистану, які перебувають у шлюбі (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1). ОСОБА_1 прибув в Україну 19 листопада 2011 року нелегально з Росії. Кордон перетинав поза пунктом пропуску (в районі Конотопу) пішки у супроводі посередника, звідки на поїзді прибув до м. Одеси. ОСОБА_2 прибула до України офіційно потягом Москва-Одеса 18 листопада 2011 року.

Вперше позивачі звернулися за притулком в Україні в 2012 р., зазначивши в обґрунтування заяв про те, що основною причиною їх звернень для надання статусів біженців є факт виїзду батька ОСОБА_1 із країни під час мітингу в Андижану, через що їх та членів їх родин почали переслідувати з боку влади, що виразилось у систематичних викликах на допити. З пояснень ОСОБА_1 метою допитів було виявлення роду його занять, контактів із його батьком. ОСОБА_2 пояснила, що особисто її не допитували, проте допитували членів її родини.

На підставі наданих ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відомостей, співробітники Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області дійшли висновку, що заявники не потребують міжнародного захисту, як біженці в розумінні Конвенції 1951 року. Проаналізувавши матеріальні елементи клопотань, працівники міграційної служби визнали клопотання закінченими та недостовірними і, з огляду на відсутність інших матеріальних елементів клопотання, визнали їх очевидно необґрунтованими, тому позивачам рішеннями від 17.01.2012 року та від 27.02.2012 року було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

За результатами судового оскарження вищезазначені рішення ГУ ДМС України в Одеській області залишені в силі, а адміністративні позови визнані необґрунтованими.

17 січня 2015 р. позивачі повторно звернулися до ГУ ДМС України в Одеській області. ОСОБА_2 у своїй заяви вказала, що виїзд з Узбекистану відбувся за бажанням її чоловіка ОСОБА_1, який прагнув возз'єднатись із батьком, котрий виїхав до США та отримав статус біженця. До міграційної служби позивачка звернулась для того, щоб їх перенаправили до третьої безпечної країни.

У свою чергу, ОСОБА_1 в повторній заяві вказав, що в 2011 р. в Узбекистані стало неможливо існувати через представників Служби безпеки Узбекистану. Його переслідували через виїзд його батька до США, який виїхав внаслідок подій 2005 р., свідком яких він був.

Під час другого звернення позивачі надали копію документу, відповідно до якого ОСОБА_1 та членів його родини розшукує влада Узбекистану, зокрема Міністерство внутрішніх справ Узбекистану.

Наказами заступника начальника Головного управління ДМС в Одеській області від 26.01.2015 року № 14 (т.І, а.с. 69) та від 26.01.2015 р. № 14 (т.ІІ, а.с.20) позивачам відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусів біженців, відповідно до ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначені рішення обґрунтованими, а позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, з огляду на наступне.

Із матеріалів особових справ № 2015OD0009 та ODS 2015OD0010 убачається, що підставою для прийняття рішень від 17.01.2012 р. та від 27.02.2012 р., за результатами розгляду перших звернень позивачів стало те, що основною причиною звернення позивачів за статусами біженців стало бажання виїхати до Сполучених Штатів Америки, де мешкає батько ОСОБА_1, а перебування на території України носить тимчасовий та транзитний характер - з метою оформити документи за допомогою УВКБ ООН для подальшого виїзду в США. Загалом, звернення позивачів носили особистий зміст, який полягав у бажанні жити однією сім'єю із батьком ОСОБА_1, який проживає в США та, зі слів позивачів, має статус біженця. Так, вся родина ОСОБА_1 виїхала з Узбекистану з метою потрапити до його батька в США. Під час проживання в Росії, ОСОБА_1 звертався УВКБ ООН за допомогою щодо возз'єднання з батьком в США, проте належної допомоги не отримав.

Так, заявники подали заяви про міжнародний захист через рік з моменту виїзду за межі останньої країни постійного проживання без поважних причин, що не відповідало критерію про термінове звернення за міжнародним захистом. Зокрема, ОСОБА_1 з 2005 року по 2007 рік виїжджав на заробітки до м. Пермі, Російська Федерація, де працював різноробочим, а з 2007 року по 2008 рік був на заробітках в м. Калінінграді, Російська Федерація. ОСОБА_2 виїхала з Узбекистану 22 березня 2011 року офіційно до Російської федерації, де разом із родиною мешкала в Московській області на протязі півроку. В Росії позивачі вчиняли спроби через УВКБ ООН в РФ потрапити до США, але їм було запропоновано зробити це через представництво УВКБ ООН у Києві.

Під час другого звернення ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_2 надали копію документу (довідка від 04.05.2014 р. № 7/2-3-5-6578 про розшук позивача та членів його родини, у т.ч. дитини ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1), який позивач, з його слів, засобами електронного зв'язку отримав від свого двоюрідного брата на установчі дані ОСОБА_6. Проте документ надрукований російською мовою, тоді як державна мова Узбекистану - узбецька. В документі містяться граматичні помилки, печатка та підпис містяться на різних рівнях, адреса та індекс Міністерства внутрішніх справ не співпадають з фактичною адресою (АДРЕСА_1).

Зі змісту документу вбачається, що позивач та члени його родини (ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_2, ОСОБА_8), у т.ч. дитина - ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1, розшукуються за ст.159 ККРУ (посягання на конституційний лад Республіки Узбекистан).

З урахуванням викладеного, суд критично оцінює вищезазначений документ та визнає останній неналежним засобом доказування. При цьому належність доказу означає встановлення інформації (фактичних даних), які визначають предмет доказування. Зміст фактичних даних повинен відповідати їх формі, а саме документально підтверджувати певні обставини, на які посилається сторона, тобто мати ознаку допустимості, що виключає суперечливість поєднання змісту та форми доказу. Останній критерій є обов'язковою ознакою для правової придатності доказу та його достовірності, що, в свою чергу, визначає якісну оцінку вже наявного доказу як належного та допустимого, тобто дозволяє перевірити його правдоподібність та відповідність реальній дійсності у співвідношенні з іншими засобами доказування.

Крім того, суд враховує, що у співбесіді від 26.01.2015 р. ОСОБА_1 пояснив, що в 2009 р., проживаючи в Узбекистані (куди повернувся в 2008 р.), останній отримав посвідчення водія та придбав автомобіль. При цьому за його поясненнями в 2008 р. він неодноразово запрошувався до Служби безпеки Узбекистану, а також в нього було вилучено національний паспорт цим відомством.

Зазначені пояснення позивача є суперечливими, адже за наявності переслідувань владою ОСОБА_1 на території Узбекистану, оформлення посвідчення водія та реєстрація автомобіля були б неможливими, особливо без паспорту, який зі слів позивача, він повернув в 2011 р.

При цьому в 2011 р. позивач разом із родиною вільно покинув територію Узбекистану, вилетівши авіарейсом Андижан-Москва офіційно, на підставі національного паспорту, що також суперечить твердженням позивача про те, що він перебуває у розшуку в Узбекистані, та взагалі про переслідування на території громадянської належності.

В ході співбесід із співробітниками міграційної служби позивачі зазначили, що будь-яких переслідувань за расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, вони не зазнавали. Позивачі також не надали ні до міграційної служби, ні до суду жодних переконливих пояснень або підтверджень реального ризику смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню.

Таким чином, позивач неодноразово намагався виїхати з країни громадянської належності, проте покладені в основу заяви ОСОБА_1. щодо надання захисту в Україні обставини не були причиною виїзду з Узбекистану. У свою чергу, ОСОБА_2 зазначила, що причиною повторного звернення до ГУ ДМС України в Одеській області є той факт, що їй немає куди їхати, проте мати, брат та дві сестри позивачки проживають в Узбекистані в м. Андижан.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Вирішуючи спір, суд враховує, що ані під час анкетування, ані при проведенні інтерв'ю, рівно як і в адміністративних позовах, позивачі не змогли довести існування погроз, небезпеки, переслідування тощо; не було надано жодних додаткових пояснень до міграційної служби України, які б могли якимось чином вплинути на розгляд їх особових справ в площині надання додаткового захисту в Україні.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивачів є надуманими, останні не навели фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвами переслідувань та які впливають на наслідки прийнятих відповідачем рішень при розгляді їх заяв про надання статусів біженців або осіб, яка потребують додаткового захисту. В той же час відповідач, в силу ч.2 ст.71 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність своїх рішень.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги відсутність будь-яких доказів існування зазначених переслідувань стосовно позивачів, з урахуванням розбіжностей у поданій позивачами інформації під час подання заяв, проходження співбесід суд дійшов висновку про обґрунтованість оскаржуваних рішень від 26.01.2015 р. № 14, якими позивачам було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даних адміністративних позовах позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Керуючись ч.4 ст.122, ст.ст.158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративних позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов'язання витини певні дії відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Суддя _______________ І.В. Завальнюк