Справа № 2а-9054/12/2670
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" травня 2015 р. м. Київ К/800/11608/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Бутенка В.І., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом Київського міського центру зайнятості до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою Київського міського центру зайнятості на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 4 вересня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2013 року, -

у с т а н о в и л а :

У липні 2012 року Київський міський центр зайнятості (далі центр зайнятості) звернувся з позовом до ОСОБА_4 в якому просив стягнути з відповідача 18469,56 гривень незаконно отриманої допомоги по безробіттю та вартість наданих соціальних послуг (далі спірні кошти).

В обґрунтування позову зазначав, що відповідач своєчасно не подав відомості про обставини, що впливають на умови виплати допомоги по безробіттю, а тому така підлягає стягненню з ОСОБА_4. в судовому порядку, оскільки останній відмовився добровільно повернути зазначені кошти.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 4 вересня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2013 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати та задовольнити позов.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення скарги з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суди виходили з того, що відповідач вчинив усі необхідні та можливі дії для припинення ним підприємницької діяльності, а чинне, у період спірних правовідносин, законодавство не покладає на нього обов'язку щодо контролю та перевірки виконання державним реєстратором вимог Закону України від 15 травня 2003 року № 755-ІV «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», (у редакції, чинній у спірний період, далі Закон № 755-ІV).

Проте до такого висновку суди дійшли без з'ясування дійсних прав та обов'язків сторін, в порушення норм матеріального і процесуального права, з таких підстав.

У відповідності зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом цієї норми процесуального права у мотивувальній частині рішення суд зобов'язаний навести дані про встановлені обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах, а в разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду з прав людини які згідно із Законом України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права та підлягають застосуванню в даній справі.

Так, судами встановлено, що наказом центру зайнятості від 1 вересня 2011 року ОСОБА_4 на підставі його заяви надано статус безробітного та призначено допомогу по безробіттю.

22 травня 2012 року до Солом'янського районного центру зайнятості, на обліку у якого перебував відповідач, надійшла довідка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, згідно якої ОСОБА_4 з 28 липня 2005 року зареєстрований як фізична особа - підприємець, при цьому запис про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця відсутній.

У зв'язку з одержанням вищевказаних відомостей, на підставі пункту 20 Порядку реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007 року № 219 (чинного на час виникнення спірних відносин, далі - Порядок) та статей 34-36 Закону України від 2 березня 2000 року № 1533-ІІІ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (у редакції спірного періоду, далі Закон № 1533-ІІІ), Солом'янським районним центром зайнятості видано наказ від 24 травня 2012 року № НТ120524, яким відповідача знято з обліку та запропоновано повернути виплачені йому допомогу по безробіттю та кошти, витрачені на надання соціальних послуг (професійного навчання).

Так, підпунктом «б» пункту 3 статті 1 Закону України від 1 березня 1991 року № 803-XII «Про зайнятість населення» (чинного у період спірних правовідносин, далі Закон № 803-XII) визначено, що в Україні до зайнятого населення належать, зокрема, громадяни, які самостійно забезпечують себе роботою, включаючи підприємців.

Згідно зі статтею 2 зазначеного Закону безробітними визнаються працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні приступити до підходящої роботи.

Відповідно до частини 3 статті 46, Закону № 755-IV фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця.

Пунктом 8 частини 1 статті 31 Закону № 1533-III передбачено, що виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі, зокрема, призначення виплати на підставі документів, що містять неправдиві відомості.

Відповідно до абзацу 1 частини 3 статті 36 цього Закону сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Пунктом 6.14 Порядку надання допомоги по безробіттю, в тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 20 листопада 2000 року № 307 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 грудня 2000 року за № 915/5136; у редакції чинній на час виникнення спірних відносин), встановлено, що якщо під час одержання допомоги по безробіттю безробітний своєчасно не подав відомості про обставини, що впливають на умови її виплати, з безробітного стягується сума виплаченої допомоги по безробіттю з моменту виникнення цих обставин. Якщо безробітний відмовився добровільно повернути зазначені кошти, то питання щодо їх повернення вирішується в судовому порядку.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що особа, зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності, не може бути визнана безробітною і не має права на виплату допомоги по безробіттю.

Як установили, суди, ОСОБА_4 1 вересня 2011 року подав до центру зайнятості заяву про надання йому статусу безробітного з виплатою допомоги по безробіттю, в якій зазначив, що він не зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності.

Разом з тим, на час подання вищезазначеної заяви та протягом усього часу отримання допомоги по безробіттю відповідач був зареєстрований як фізична особа - підприємець, а до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців не внесено запису про проведення державної реєстрації припинення його підприємницької діяльності.

За таких обставин, ОСОБА_4 не міг бути визнаний безробітним і не мав права на виплачені йому кошти у вигляді допомоги по безробіттю.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 7 жовтня 2014 року № 21-408а14.

Суди попередніх інстанцій залишили поза своєю увагою вищевказані обставини справа та не врахували приписів вищезазначених правових норм, а тому їх рішення не відповідають вимогам щодо законності та обґрунтованості і підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд.

За приписами частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Київського міського центру зайнятості задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 4 вересня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2013 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі і оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Бутенко

Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк