Справа № 815/4551/14
Суддя: Андрухів В. В.
Дата ухвалення: 2015-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4551/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2015 року Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Андрухіва В.В.

суддів Балан Я.В.

Завальнюка І.В.

при секретарі Белан М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання рішення недійсним та зобов'язання надати статус біженця, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання рішення ДМС України від 05.04.2013 року № 203-13 недійсним, зобов'язання ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 13.05.2013 року він отримав повідомлення Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області за №57 від 13.05.2013 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі рішення ДМС від 05.04.2013 року № 203-13.

Позивач пояснив, що є громадянином республіки Судан, уродженцем м. Ель-Фашир, відноситься до етнічної групи канурі, за віросповіданням мусульманин-суніт. Позивач зазначив, причиною виїзду з країни громадського походження є переслідування поліцією через членство в політичній партії «Суданський народно-визвольний рух». ОСОБА_2 вказує, що в 1994 році його було заарештовано через поширення заборонених листівок політичного характеру на 9 місяців. Під час перебування у в'язниці від нього намагались отримати інформацію щодо його політичної діяльності шляхом побиття та катування. Після звільнення позивача з-під арешту представники влади продовжили стежити за ним та декілька разів приходили до нього додому. Побоюючись бути повторно ув'язненим поліцією, 10.09.1994 року позивач вирішив виїхати з країни.

Позивач вважає вищевказане рішення відповідача незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки воно приймалось без врахування та без дослідження всіх обставин, які мають значення і стосуються справи, з формальних підстав, внаслідок чого порушені його права.

У судовому засіданні ОСОБА_2 підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в адміністративному позові.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, вважаючи його необгрунтованим, та просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та надані докази, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд вважає, що у задоволенні позову належить відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є громадянином Судану, уродженцем м. Ель-Фашир. За національністю - суданець, за віросповіданням - мусульманин-суніт. Рідна мова - арабська, також володіє російською мовою та трохи англійською. Неодружений, дітей не має. В період з 1982 по 1993 роки навчався в школі «Аль Ісба» в м. Ель-Фашир.

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 вибув з Судану рейсом м.Хартум (Судан) - м.Каїр (Єгипет) - м.Софія (Болгарія) - м.Москва (РФ), на підставі національного паспорту та навчальної візи. До України приїхав легально потягом м.Москва - м.Харків 14.09.1994 року, проживав у Харкові до 2005 року. У 2005 році приїхав до м. Одеси, де працює на проминку « 7 КМ» реалізатором.

В країні громадянського походження залишились проживати близькі родичі позивача, а саме: матір - ОСОБА_11 - 1962 р.н. м. Альфашир, Судан, відомостей про неї позивач не отримував з 2009 року, батько - ОСОБА_3 1947 р.н. м. Альфашир, Судан, відомостей про нього позивач не отримував з 2009 року, сестра - ОСОБА_12 1978 р.н. померла у 2001 році в м. Альфашир, Судан.

14.09.2005 року ОСОБА_2 звернувся до Управління у справах біженців ГУДМС України в Одеській області із заявою № 57 про надання захисту в Україні.

25 листопада 2005 року у відповідності до абз. 6 ст.12 Закону України "Про біженців» Держкомнацміграції України прийнято рішення №904 про відхилення скарги громадянина Судану ОСОБА_2 на рішення Управління міграційної служби в Одеській області №85 від 30.09.2005 року про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця в Україні.

Постановою Київського районного суду м. Одеси від 09.06.2006 року по справі № 2-А-238/06, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 17.01.2007 року, позивачу відмовлено у визнанні неправомірним рішення Управління міграційної міграційної служби в Одеській області від 30.09.2005 року №85 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця. Вказана постанова набрала законної сили.

Ухвалами Вищого адміністративного суду України від 11.09.2008 року та 11.06.2009 року позивачу було відмовлено в поновленні строку на касаційне оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

28.05.2012 року ОСОБА_2 повторно звернувся до Управління у справах біженців ГУДМС України в Одеській області із заявою № 207 про надання захисту в Україні.

19 червня 2012 року наказом № 47 заступника начальника Управління у справах біженців ГУДМС України в Одеській області у відповідності до ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прийнято рішення здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, громадянину Судану ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5, особова справа ODS 12/217.

01 листопада 2012 року за результатами розгляду особової справи ODS 12/217 громадянина Судану ОСОБА_2 Управлінням у справах біженців ГУДМС України в Одеській області на підставі абз. 4 п.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" складено висновок щодо відмови громадянину Судану ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

05 квітня 2013 року рішенням Державної міграційної служби України № 203-13 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст. 1 Закону відсутні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до пункту 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" - особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані ОСОБА_2, а саме: позивач не подав заяву компетентним органам якомога раніше. Прибувши в Україну в 1994 році, перший раз він звернувся за захистом у 2005 році, тобто через 11 років перебування в Україні.

Крім того, в порушення вимог Директиви Ради Європейського Союзу від 27.04.2004 № 8043/04 позивачем наводилися суперечливі факти, що викликає у суду обґрунтовані сумніви у правдоподібності тверджень позивача.

Зокрема, під час першого звернення за захистом в Україні в 2005 році, в заяві від 14.09.2005 року датою вступу до партії Суданського народно-визвольного руху позивач вказував березень 1994 року. Іншу дату вступу позивач зазначив під час проведення співбесіди від 22.09.2005 року, а саме 1993 рік. Під час повторного звернення до міграційних органів, ОСОБА_2 вказав зовсім іншу дату вступу до партії, а саме 1991 рік. У судовому засіданні позивач зазначив, що є членом вказаної партії з 1990 року, хоча позивачу на той час було лише 14 років.

Крім того, не співпадає інформація, надана заявником щодо членського білету (посвідчення) партії «Суданський народно-визвольний рух». Протягом першого звернення за захистом на співбесіді 22.09.2005 року позивач розповів, що залишив членський білет, який представляв собою звичайне посвідчення, на батьківщині. Протягом співбесіди при повторному зверненні позивач чітко вказав на те, що членських білетів у партії «Суданський народно-визвольний рух» не видавали.

Проведеним аналізом інформації з відкритих компетентних джерел по країні походження за матеріалами агенства «ИТАР-ТАСС» стаття «Южный Судан: Новое государство на карте мира» (адреса доступу http://www.itar-tass.сom/data/Files/File/l0.pdf від 15.10.2012 року) «Південний Судан користувався в суданській державі широкою автономією. Офіційна мова Судану - арабська, у Південному Судані - арабська і англійська. Релігія - більшість населення (70%) сповідують іслам суннітського толку, 15% - християнство, у Південному Судані переважають християни (католики і англікани) і язичницькі вірування (анімісти)... Міжетнічний і міжконфесійний конфлікт між Північчю і Півднем почався в 1950-ті роки, коли на півдні Судану зародився повстанський рух. В його основі лежали протиріччя між суданськими арабами-мусульманами, які проживають на півночі країни, і негроїдним християнським і язичницьким населенням півдня... З 1983 року збройну боротьбу за надання автономії продовжила Народно-визвольна армія Судану (НОАС) на чолі з лідером ОСОБА_10...»

Таким чином, членство позивача в партії «Суданський народно-визвольний рух» викликає у суду обгрунтовані сумніви, оскільки ОСОБА_2 за віросповіданням є мусульманином, а основним завданням вказаної партії є боротьба за відділення християнського Півдня Судану від мусульманської півночі країни (http//www.itar-tass.com/data/Files/File/10.pdf).

Крім того, позивач вказував на те, що поліція Судану тримала його під ув'язненням через його політичну діяльність. Протягом ув'язнення до позивача застосовувалися побиття та катування (розпечене залізо) з метою отримання інформації про партію, членом якої він є. В інформації, наданій позивачем протягом розгляду заяви від 14.09.2005 року та інформації, наданій у зверненні за захистом від 28.05.2012 року, є значні розбіжності щодо терміну тримання позивача у місці позбавлення волі: в першій заяві він вказує 1 місяць ув'язнення, а в другій заяві - 9 місяців.

Такі розбіжності в повідомленій позивачем інформації суд вважає істотними, а тому дійшов висновку, що твердження позивача про ув'язнення також не є правдоподібним.

Крім того, з матеріалів особової справи позивача вбачається, що до нього не застосовувалося жодних обмежень, заснованих на ознаках раси, кольору шкіри, родового, національного чи етнічного походження, тобто позивач не зазнав переслідувань за вказаними ознаками. Позивач відноситься до етнічної групи "Канурі" Судану. Кількість представників цієї групи у Судані (за матеріалами сайту http://www.peoplegroups.org/Explore/groupdetails. aspx?peid=12059) нараховує приблизно 273 тисячі людей. Багато з них працює у секторі Державної служби країни, за матеріалами справи та інформацією про країні походження ця група не є переслідуваною або дискримінованою через етнічну належність.

За віросповіданням позивач відноситься до мусульман. Як було встановлено вище, більшість представників етнічної групи Канурі сповідує іслам. Окрім того, позивачем не відзначені факти дискримінації або переслідувань через релігійну належність.

За ознакою громадянства та національності у країні походження позивач також не був переслідуваним. ОСОБА_2 є суданцем за національністю. Країною громадянської належності заявника є Судан. За інформацією, наданою позивачем, він не відноситься до тієї чи іншої соціальної групи, щодо якої в країні громадянського походження мають місце дискримінація або переслідування.

Відповідно до матеріалів доповіді ООН: «Доклад Генерального секретаря о Южном Судане», http//daccess-ddsny.un.org/doc/UNDOC/GEN/N12/565/88/PDF/N/1256588.pdf?Open Element від 15.10.2012р.), «в цілому намітилися ознаки поліпшення відносин між Південним Суданом і Суданом, причому представники Судану взяли участь у святкуваннях з нагоди першого року незалежності Південного Судану і дві країни обмінялися послами...».

За наявними матеріалами справи та аналізу інформації по країні походження, суд дійшов висновку, що позивач не переслідувався в країні громадянського походження за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Тому підстав для надання позивачу статусу біженця суд не вбачає.

Стосовно додаткової форми захисту, характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну через певні причини з іншого боку.

Відповідно до пункту 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" - особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

З огляду на встановлені судом факти, неправдоподібність наданої позивачем інформації про його переслідування та неможливість повернення до країни громадянської належності, судом не встановлено існування загрози життю, безпеці чи свободі позивача ОСОБА_2 в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав позивача. Тому підстав для надання позивачу додаткового захисту суд не вбачає.

Таким чином, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення ДМС України від 05.04.2013 року № 203-13, якими позивачу ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є законним та обгрунтованим, а тому в позові ОСОБА_2 належить відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 6-9, 11, 71, 86, 159-163 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання рішення Державної міграційної служби України від 05.04.2013 року № 203-13 недійсним, зобов'язання надати статус біженця - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції - протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя В.В. Андрухів

Суддя Я.В. Балан

Суддя І.В. Завальнюк

в позові відмовлено.

19 травня 2015 року.