Справа № 348/776/15-а
Суддя: Мужик І.І. І. І.
Дата ухвалення: 2015-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 348/776/15-а

15 травня 2015 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого-судді: Мужика І.І.

секретаря: Кушнірчук М.Д.

з участю позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Жукової-Домарацької О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Надвірна справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Надвірнянському районі Івано-Франківської області про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в Надвірнянському районі Івано-Франківської області про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити дії.

В судовому засіданні позивач по справі ОСОБА_1 позов підтримала з мотивів викладених в позовній заяві, яку просить задоволити та визнати дії управління Пенсійного фонду України в Надвірнянському районі Івано-Франківської області неправомірними та зобов'язати вчинити певні дії.

Представник відповідача-управління Пенсійного фонду України в Надвірнянському районі Івано-Франківської області Жукова-Домарацька О.О. позов не визнала і просить в його задоволенні відмовити, оскільки він безпідставний.

Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши письмові докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.71 КАС України і які сторони вважають достатніми для обгрунтування і заперечення позовних вимог та з'ясувавши фактичні обставини справи,перевіривши матеріали справи приходить до висновку про часткове задоволення позову виходячи з наступних підстав:

Відповідно до ст.2 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому зазначеним кодексом, звернутися до суду для оскарження будь-яких рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Зі змісту ст.71 КАС України випливає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності його рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Зі змісту ч.3 ст.23 Загальної Декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 ст.46 Конституції України випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них та їхніх сімей.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України.

Стаття 46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийнятті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості.

Частина 1 статті 71 КАС України закріплює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно частини 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову, зокрема, про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень і про скасування рішення, зобов'язання відповідача вчинити певні дії, іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Оскільки відповідач по справі в силу норм ст.3 КАС України є суб'єктом владних повноважень, то застосуванню при розв'язанні спору підлягають норми ч.2 ст.71 КАС України, де зазначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь якими несприятливими наслідками для прав, свобод, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відсутність хоча б однієї з наведених вище ознак, є підставою для задоволення адміністративного позову.

В судовому засіданні встановлено, що згідно записів в трудовій книжці позивач по справі ОСОБА_1 на підставі наказу №41-к від 15.05.1985 року була прийнята на роботу в Донецьку ордена Леніна залізницю-Вузлову лікарню станції Кондрашевська-Нова(згодом перейменована у Відділкову лікарню станції Луганськ ДП ''Донецька залізниця'') на посаду санітарка -буфетниця.

02.01.1989 року на підставі наказу №2-к позивача було переведено на посаду медсестри дитячого відділення, а згодом з 01.02.1999 року-на посаду медсестри терапевтичного відділення.

10 лютого 2014 року на підставі наказу №191-к позивача було звільнено з роботи за власним бажанням.

При цьому її загальний спеціальний (медичний) стаж, як працівника охорони здоров'я становить понад 26 років 11 місяців 18 днів.

20.10.2014 року позивач по справі ОСОБА_1 звернулася до управління Пенсійного фонду України в Надвірнянському районі Івано-Франківської області із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років, яка їй була призначена 25.10.2014 року.

24.02.2015 року відповідачем-управлінням Пенсійного фонду України в Надвірнянському районі Івано-Франківської області було прийнято рішення про відмову в призначенні позивачу пенсії за вислугу років у зв'язку з тим, що відсутні відомості про заробітну плату, яку вона отримувала у Відділковій лікарні станції Луганськ ДП ''Донецька залізниця'' у період часу з 01.07.2000 року по 31.12.2009 року(ас.14-15).

У відповідності до абз. 8 ч. 1 ст. 52 Закону України "Про пенсійне забезпечення" право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту "е" статті 55 даного Закону.

Згідно п. "е" ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники охорони здорв'я при наявності спеціального стажу роботи не менше 25 років за Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 року № 909 (із змінами внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2002 року № 1436).

Порядок прийняття та оформлення документів для призначення пенсії врегульовано ''Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України ''Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2015 року №22-1.

Відповідно до п.7 Порядку №22-1 до заяви про призначення(перерахунок) пенсії за віком додаються зокрема, документи про стаж та довідка про заробітну плату особи за період страхового стажу до 01.07.2000 року, а починаючи з 01.07.2000 року індивідуальні відомості про застраховану особу надаються відділом персоніфікованого обліку.

Персоніфікований облік здійснює Пенсійний фонд України та його органи на місцях відповідно до ''Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування'', затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.1998 року за №794.

Згідно п.10 даного Положення передбачено, що роботодавці зобов'язані в установленому порядку подавати уповноваженому органу достовірні відомості про фізичних осіб, які працюють у них.

Відповідно до відповіді ГУ ПФУ в Луганській області №938/03-10 від 24.02.2015 року вбачається, що у зв'язку із проведенням антитерористичної операції в Луганській області підтвердити факт сплати страхових внесків державного закладу- Відділковою лікарнею станції Луганськ ДП ''Донецька залізниця'' в управлінні Пенсійного фонду України в Кам'янобродському районі м.Луганськ, де на обліку перебуває лікарня не має можливості, з причини того, що лікарня знаходиться на території підконтрольній українській владі, а управління Пенсійного фонду України знаходиться на території підконтрольній ЛНР. Таким чином, встановити причини відсутності таких відомостей не має можливості(ас.15).

Як вбачається із довідок про зарплату, котрі видані Відділковою лікарнею станції Луганськ ДП ''Донецька залізниця'' на підставі особового рахунку №629 позивачу по справі ОСОБА_1, на всі виплати нараховані страхові внески.

На підставі викладеного, вбачається, що дії відповідача не узгоджуються з положеннями п.п.17 та 43 Порядку №22-1, які зобов'язують його приймати до уваги всі додаткові документи, надані підприємствами, установами та організаціями, архівними установами, а також і фізичними особами та приймати обгрунтовані та розсудливі рішення.

Інших уточнюючих документів, окрім трудової книжки та довідок про заробітну плату в даний час позивач надати не може у зв'язку з поважними об'єктивними причинами.

Згідно з п.11 Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 червня 1998 р. №794 фізична особа має право у разі незгоди з відомостями, внесеними до системи персоніфікованого обліку, звертатися до уповноваженого органу із заявою про їх виправлення, а відповідно до п.15 Положення спори, що виникають з питань правовідносин, пов'язаних з персоніфікованим обліком, розв'язуються за згодою сторін, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Окрім того, постановою Кабінету Міністрів України № 909 від 04.11.1993 "Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років" (із змінами внесеними постановою уряду від 26.09.2002 № 1436) встановлено, що в закладах охорони здоров'я право на пенсію за вислугу років мають особи, які працювали, зокрема, на посадах медичних працівників.

Зазначене ґрунтується і на положеннях Рішення Конституційного Суду України від 18 червня 2007 року N 4-рп/2007, у пункті 3.4 якого вказано, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України підкреслюється, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається.

Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, оскільки на органи Пенсійного фонду України законом покладений обов'язок забезпечувати вжиття заходів щодо достовірності даних персоніфікованого обліку. Документально підтверджено, що стосовно заробітку ОСОБА_1 за 2000-2009 рр. дані персоніфікованого обліку є недостовірними, внаслідок цього при обчисленні буде зменшена пенсійна виплата позивачу, однак відповідачем не внесені виправлення вказаних недостовірних даних, чим порушені права та законні інтереси позивача, а також порушений передбачений законом порядок ведення персоніфікованого обліку із забезпеченням його достовірності, оскільки достовірність даних такого обліку є передумовою об'єктивного та правильного обчислення пенсійної виплати позивача. Використання при обчисленні пенсійних виплат даних, які не є достовірними, є порушенням закону.

Пункт 43 Порядку №22-1 гарантує, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного, об'єктивного розгляду всіх поданих документів органом , що призначає пенсію.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що відповідні управління Пенсійного фонду України здійснюють зокрема перерахунок пенсії саме на підставі тих документів, які надані заявником до органу, що здійснює такий перерахунок та вимагають всебічного, повного і об'єктивного розгляду всіх поданих документів.

Разом з тим, в частині позовних вимог щодо зобов'язання здійснення певних дій, зокрема, зарахування заробітної плати, яку отримувала позивач в період роботи з 01.07.2000 року по 31.12.2009 року, то такі підлягають до задоволення, починаючи з 25.10.2014 року, тобто з часу призначенні пенсії.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом 14.04.2015 року, оскільки отримала 24.02.2015 року відповідь з ГУ Пенсійного фонду України в Луганській області (ас.13).

Відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.100 КАС України - адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку.

Таким чином, суд вважає, що відповідача необхідно зобов'язати зарахувати ОСОБА_1 її заробітну плату, яку вона отримувала у Відділковій лікарні станції Луганськ ДП''Донецька залізниця'' у період з 01.07.2000 року по 31.12.2009 року на підставі довідок про зарплату виданих Відділковою лікарнею станції Луганськ ДП ''Донецька залізниця'' за №№77, 78 від 08.12.2014 року та виплатити недоплачені суми пенсії з 25.10.2014 року.

А тому, суд, цінюючи в сукупності здобуті докази по справі прийшов до висновку про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 158-165, 167 ч.2, 186 КАС України, суд, -

Постановив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Надвірнянському районі Івано-Франківської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії - задоволити частково.

Визнати неправомірною відмову управління Пенсійного фонду України в Надвірнянському районі Івано-Франківської області щодо зарахування заробітної плати, яку отримувала ОСОБА_1 у Відділковій лікарні станції Луганськ ДП "Донецька залізниця" у період з 01.07.2000 року по 31.12.2009 року на підставі довідок про зарплату виданих Відділковою лікарнею станції Луганськ ДП ''Донецька залізниця'' за №№77, 78 від 08.12.2014 року.

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Надвірнянському районі Івано-Франківської області зарахувати ОСОБА_1 її заробітну плату, яку вона отримувала у Відділковій лікарні станції Луганськ ДП''Донецька залізниця'' у період з 01.07.2000 року по 31.12.2009 року на підставі довідок про зарплату виданих Відділковою лікарнею станції Луганськ ДП ''Донецька залізниця'' за №№77, 78 від 08.12.2014 року та виплатити недоплачені суми пенсії з 25.10.2014 року.

Апеляційна скарга на постанову може бути подана до Львівського апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному ст.186 КАС України через Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області.

Суддя Мужик І.І.

Повний текст постанови виготовлено в повному обсязі 18.05.2015 року.