Справа № 2а-4094/10/1670
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2015-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.04.2015р. м. Київ К/9991/8606/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого Бившевої Л.І.,

суддів: Лосєва А.М., Шипуліної Т.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції у Полтавській області

на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2010 року

та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2011 року

у справі № 2а-4094/10/1670

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кобеляки хлібопродукт»

до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції у Полтавській області

про скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Кобеляки хлібопродукт» (далі - позивач) звернулось до суду з позовом до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції у Полтавській області (далі - відповідач) про скасування податкових повідомлень-рішень: № /0/112 від 22 січня 2010 року, № /l/1072 від 09 квітня 2010 року, № /2/2078 від 23 червня 2010 року, № /3/2671 від 21 серпня 2010 року у повному обсязі; № /2/2079 від 23 червня 2010 року та № /3/2672 від 21 серпня 2010 року в частині нарахування податку на додану вартість в сумі 486770,00 грн. основного платежу і штрафних (фінансових) санкцій в сумі 243385,00 грн. (в редакції заяви про зміну позовних вимог від 02 листопада 2010 року № 561).

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2010 року позов був задоволений. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Кременчуцької ОДПІ у Полтавській області № /0/112 від 22 січня 2010 року; № /l/1072 від 09 квітня 2010 року; № /2/2078 від 23 червня 2010 року; № /3/2671 від 21 серпня 2010 року; № /2/2079 від 23 червня 2010 року в частині нарахування податку на додану вартість в сумі 486770,00 грн. і штрафних (фінансових) санкцій в сумі 243385,00 грн.; № /3/2672 від 21 серпня 2010 року в частині нарахування податку на додану вартість в сумі 486770,00 грн. і штрафних фінансових санкцій в сумі 243385,00 грн. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ТОВ «Кобеляки хлібопродукт» витрати зі сплати судового збору у розмірі 3,40 грн.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2011 року постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2010 року було залишено без змін.

В касаційній скарзі Кременчуцька ОДПІ у Полтавській області, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2010 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2011 року і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів, враховуючи межі касаційної скарги, дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступне.

Кременчуцька ОДПІ у Полтавській області провела виїзну планову документальну перевірку ТОВ «Кобеляки хлібопродукт» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 липня 2008 року по 31 вересня 2009 року, валютного та іншого законодавства за період з 01 липня 2008 року по 31 вересня 2009 року, за результатами якої був складений акт № 18/23-209/32207498 від 13 січня 2010 року.

За висновками акта перевірки, позивачем були порушені, зокрема, вимоги: підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», в результаті чого занижено податок на прибуток за 1 квартал 2009 року на суму 401472,00 грн.; підпункту 7.2.3 пункту 7.2 статті 7, підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4 статті 7, підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» внаслідок чого: занижено податок на додану вартість у періоді, який перевірявся, на загальну суму 490244,00 грн., в тому числі: за жовтень 2008 року в сумі 3296,00 грн., за лютий 2009 року в сумі 92948,00 грн., за березень 2009 року в суму 228229,00 грн., за червень 2009 року в сумі 122987,00 грн., за серпень 2009 року в сумі 42784,00 грн.

Зокрема, в акті перевірки було вказано, що позивач неправомірно включив до складу валових витрат 1 кварталу 2009 року вартість придбаних у ТОВ «ТЕВІС КОМ» згідно укладених між сторонами договорів поставки (№ 23 від 16 лютого 2009 року на придбання пшениці фуражної, № 24, № 28 від 18 лютого 2009 року на придбання кукурудзи, № 29 від 18 лютого 2009 року на придбання пшеничної фуражної, № 43 від 27 лютого 2009 року на придбання соняшника, № 49 від 02 березня 2009 року на придбання кукурудзи, № 58 від 11 березня 2009 року на придбання соняшника, № 59 від 15 березня 2009 року на придбання пшениці), а сум податку на додану вартість, сплачених у складі такої вартості, до складу податкового кредиту відповідного податкового періоду, оскільки: позивачем до перевірки не були надані документи, які підтверджують факт транспортування зерна; при дослідженні ланцюгів постачання згідно Системи автоматизованого співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПА України не було встановлено взаємовідносин ТОВ «ТЕВІС КОМ» з його постачальниками, а саме: ПП «Агро-Олімп», ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5. ОСОБА_6 Вказані обставини слугували підставою для висновку органу державної податкової служби про те, що фінансово-господарські операції між позивачем та ТОВ «ТЕВІС КОМ» мають безтоварний характер та не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, а виписані зазначеним контрагентом первинні бухгалтерські документи не можуть бути прийняті до уваги як первинні бухгалтерські документи в розумінні Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні».

22 січня 2010 року Кременчуцька ОДПІ у Полтавській області на підставі вказаного акту перевірки прийняла податкове повідомлення-рішення № /0/112, яким згідно з підпунктом «б» підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4, підпунктом 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», визначила ТОВ «Кобеляки хлібопродукт» суму податкового зобов'язання (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) за платежем: податок на прибуток у розмірі 562061,00 грн., у тому числі: 401472,00 грн. - за основним платежем, 160589,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

22 січня 2010 року Кременчуцька ОДПІ у Полтавській області на підставі вказаного акту перевірки прийняла податкове повідомлення-рішення № /0/113, яким згідно з підпунктом «б» підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4, підпунктом 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», визначила ТОВ «Кобеляки хлібопродукт» суму податкового зобов'язання (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) за платежем: податок на додану вартість у розмірі 735366,00 грн., у тому числі: 490244,00 грн. - за основним платежем, 245122,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Вказані податкові повідомлення-рішення оскаржувались позивачем в адміністративному порядку.

З урахуванням процедури адміністративного оскарження та на підставі акту перевірки Кременчуцька ОДПІ у Полтавській області прийняла податкові повідомлення-рішення №/l/1072 від 09 квітня 2010 року, № /2/2078 від 23 червня 2010 року, № /3/2671 від 21 серпня 2010 року на аналогічні суми податкових зобов'язань з податку на прибуток, а також № /1/1073 від 09 квітня 2010 року на аналогічну суму податкових зобов'язань з податку на додану вартість.

Разом з цим, рішенням ДПА у Полтавській області від 31 травня 2010 року №1194/10/25-016 «Про результати розгляду повторної скарги» були скасовані податкові повідомлення-рішення № /0/113 від 22 січня 2010 року та № /1/1073 від 09 квітня 2010 року в частині 267,00 грн. податку на додану вартість, у тому числі: основного платежу - 178,00 грн., 89,00 грн. - штрафних (фінансових) санкцій.

З урахуванням процедури адміністративного оскарження та на підставі акту перевірки Кременчуцька ОДПІ у Полтавській області прийняла податкові повідомлення-рішення №/2/2079 від 23 червня 2010 року та № /3/2672 від 21 серпня 2010 року, якими згідно з підпунктом «б» підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4, підпунктом 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», визначила ТОВ «Кобеляки хлібопродукт» суму податкового зобов'язання (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) за платежем: податок на додану вартість у розмірі 735099,00 грн., у тому числі: 490066,00 грн. - за основним платежем, 245033,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

ТОВ «Кобеляки хлібопродукт» погодилось із правомірністю донарахування основного платежу з податку на додану вартість у сумі 3296,00 грн. та штрафних (фінансових) санкцій у сумі 1648,00 грн. згідно вказаних податкових повідомлень-рішень та сплатило суму 4944,00 грн. до бюджету.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що податковим органом не було доведено правомірності визначення позивачу податкових зобов'язань з податку на прибуток та податку на додану вартість, оскільки витрати позивача підтверджені належними первинними бухгалтерськими та платіжними документами, виданими належним чином зареєстрованою юридичною особою та платником податку на додану вартість, з урахуванням того, що: продукція придбавались позивачем у вказаного товариства з метою використання у власній господарській діяльності, з огляду на види діяльності, які здійснює позивач; транспортування товару не здійснювалось урахуванням положень договору щодо умов поставки, а також зважаючи на те, що реалізація сільськогосподарської продукції, яка була предметом договорів, укладених між позивачем та ТОВ «ТЕВІС КОМ», здійснювалась шляхом переоформлення права власності на сільськогосподарську продукцію, яка знаходилась на зберіганні у ТОВ «Кобеляки хлібопродукт», окремих суб'єктів господарювання (ПП «Агро-Олімп», ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6) на підставі заяв вказаних суб'єктів господарювання на переоформлення продукції на ТОВ «ТЕВІС КОМ»; обставини щодо фактичної наявності товару (зерна) у місці зберігання підтверджені належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, з огляду на наступне.

Правовідносини, що виникають у зв'язку з формуванням платником податку на прибуток і податку на додану вартість, валових витрат та податкового кредиту, регулюються статтею 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та статтею 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до положень пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Згідно підпункту 11.2.1 пункту 11.2 статті 11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) датою збільшення валових витрат виробництва (обігу) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата списання коштів з банківських рахунків платника податку на оплату товарів (робіт, послуг), а в разі їх придбання за готівку - день їх видачі з каси платника податку; або дата оприбуткування платником податку товарів, а для робіт (послуг) - дата фактичного отримання платником податку результатів робіт (послуг).

Відповідно до абзацу 4 підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

За приписами пункту 5.11 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) установлення додаткових обмежень щодо віднесення витрат до складу валових витрат платника податку, крім тих, що зазначені у цьому Законі, не дозволяється.

Підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8 1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з підпунктом 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Виходячи з аналізу наведених положень Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)та Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), підставою для формування валових витрат є наявність у платника податку - покупця відповідних розрахункових та платіжних документів, а підставою для формування податкового кредиту є наявність у платника податку - покупця належно оформленої податкової накладної, яка видається платником податку, що поставляє товари (роботи, послуги), на підтвердження здійснення такої поставки.

Тобто, Закон України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та Закон України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) пов'язують виникнення у платника податків права на включення до складу валових витрат вартості придбаних товарів (робіт, послуг), а сплачених ним у складі такої вартості сум податку - до складу податкового кредиту із фактичним виконанням робіт (послуг) чи поставкою товарів, у ціні яких цей податок сплачений.

Частиною 4 статті 265 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що умови договорів поставки повинні викладатися сторонами відповідно до вимог Міжнародних правил щодо тлумачення термінів «Інкотермс».

Відповідно до положень Офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати (редакція 2000 року) термін EX WORKS (... named place) («франко-завод» (... назва місця)) означає, що продавець вважається таким, що виконав свої зобов'язання щодо поставки, в момент, коли він надав товар у розпорядження покупця на площах свого підприємства чи в іншому названому місці (наприклад, на заводі, фабриці, складі і т. ін.), без здійснення митного очищення товару для експорту та завантаження його на будь-який приймаючий транспортний засіб.

Зокрема, пунктом А.4 «Поставка» Офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати (редакція 2000 року) встановлено, що продавець зобов'язаний надати товар у розпорядження покупця в названому місці поставки, без завантаження на будь-який приймаючий транспортний засіб, в узгоджений день чи в межах погодженого періоду або, якщо такого часу не обумовлено, у строк, звичайний для поставки аналогічних товарів. Якщо сторони не узгодили конкретної точки в межах названого місця поставки, і наявні декілька придатних для цього точок, продавець може вибрати таку точку в межах місця поставки, яка найбільш відповідає його цілям.

Відповідно до положень Офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати (редакція 2000 року) термін CARRIAGE PAID TO (... named place of destination) (ФРАХТ/ПЕРЕВЕЗЕННЯ ОПЛАЧЕНО ДО (... назва місця призначення)) означає, що продавець здійснює поставку товару шляхом його передання перевізнику, призначеному ним самим. Додатково до цього, продавець зобов'язаний оплатити витрати перевезення товару до названого місця призначення. Це означає, що покупець приймає на себе всі ризики та будь-які інші витрати, що можуть виникнути після здійснення поставки товару у вищезазначений спосіб.

Зокрема, пунктом А.4 «Поставка» Офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати (редакція 2000 року) встановлено, що продавець зобов'язаний здійснити поставку шляхом надання товару перевізнику, з яким укладено договір перевезення, у відповідності зі статтею А.3, а за наявності декількох перевізників - першому з них, для транспортування товару до узгодженого пункту в межах названого місця у встановлену дату чи в межах узгодженого періоду.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та знайшло своє відображення у акті перевірки, положеннями договорів поставки, реквізити яких наведені на 10-13 аркушах акту перевірки, сторони узгодили, що поставка товару здійснюється на умовах EXW (Інкотермс-2000) франко-елеватор: ТОВ «Кобеляки хлібопродукт»; СРТ франко-елеватор: с. Бутенки.

Як вбачається з пункту 2.3.2 акту перевірки, місцезнаходженням ТОВ «Кобеляки хлібопродукт» є: 39213, Полтавська обл., с. Бутенки, вул. Полтавська, 62.

При цьому, судами було встановлено та знайшло своє підтвердження на 13 аркуші акту перевірки (т.1 арк. справи 39), що реалізація сільськогосподарської продукції, яка була предметом договорів, укладених між позивачем та ТОВ «ТЕВІС КОМ», здійснювалась шляхом переоформлення права власності на сільськогосподарську продукцію, яка знаходилась на зберіганні у ТОВ «Кобеляки хлібопродукт», окремих суб'єктів господарювання (ПП «Агро-Олімп», ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6) на підставі заяв вказаних суб'єктів господарювання на переоформлення продукції на ТОВ «ТЕВІС КОМ».

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про безпідставність доводів податкового органу щодо відсутності у позивача товарно-транспортних накладних.

Також, у справі, що розглядається, судами було встановлено, що реальність господарських операцій з придбання позивачем у ТОВ «ТЕНІС КОМ» сільськогосподарської продукції (зерна) підтверджується: податковими та видатковими накладними, актами приймання-передачі, накладними та платіжними дорученнями, довіреностями на отримання товарно-матеріальних цінностей, наявними в матеріалах справи. Перебування зерна на зберіганні в зерновому складі та переоформлення зерна з одного власника на іншого підтверджується відповідними договорами складського зберігання сільськогосподарської продукції, складськими квитанціями на зерно, реєстрами накладних на прийняте зерно певної якості по середньодобовому зразку, картками аналізу зерна, які наявні в матеріалах справи (т.2 арк. справи 10-454).

Крім іншого, в акті перевірки також було вказано, що до перевірки надавались складській квитанції на зерно, картки аналізу зерна та накладні на зернову продукцію.

Відповідно до пункту 1.3 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) платник податку - це особа, яка згідно з цим Законом зобов'язана здійснювати утримання та внесення до бюджету податку, що сплачується покупцем, або особа, яка імпортує товари на митну територію України.

Платники податку, визначені у підпунктах «а», «в», «г», «д» пункту 10.1 статті 10 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), відповідають за дотримання достовірності та своєчасності визначення сум податку, а також за повноту та своєчасність його внесення до бюджету відповідно до закону (пункт 10.2 статті 10 Закону).

Таким чином, якщо контрагент (або інша особа у ланцюгу постачання) не виконав свого зобов'язання по декларуванню та сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи.

Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на податковий кредит у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання податкового кредиту та має всі документальні підтвердження його розміру.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про неправомірність оспорюваних податкових повідомлень-рішень та наявність підстав для їх скасування.

Доводи касаційної скарги викладеного не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, касаційна скарга Кременчуцької ОДПІ у Полтавськійї області підлягає залишенню без задоволення, а постанова Полтавського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2010 року та ухвала Харківського апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2011 року підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 2201, 223, 224, 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції у Полтавській області залишити без задоволення, а постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2010 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеному статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: _____________________ Л.І. Бившева

Судді: _____________________ А.М. Лосєв

_____________________ Т.М. Шипуліна