Справа № 826/4061/15
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2015-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

21 травня 2015 року 13:40 № 826/4061/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кармазіна О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомПриватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України»
до Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» Держаної прикордонної служби України
провизнання протиправною та скасування постанови № 19 від 10.02.2015 року,-
В С Т А Н О В И В:

Приватне акціонерне товариство (ПАТ) «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України»» (Товариство) звернулося в суд з позовом до Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» Державної прикордонної служби України (ОКПП «Київ» ДПС України) про скасування постанови про правопорушення, пов'язане зі здійсненням перевізником міжнародних пасажирських перевезень від 10 лютого 2015 року №19.

Зазначило, що при здійсненні конкретного рейсу за невиконання обов'язку перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявності у пасажира документів, необхідних для в'їзду до держави прямування, транзиту, оскаржуваною постановою на них накладено штраф у розмірі 17000 грн.

Посилаючись на те, що протокол на підставі якого прийнято постанову складено формально, з помилками та без перевірки повноважень особи, яка його підписувала й отримувала копію, авіаперевізника - правопорушника відповідачем визначено помилково, а визначення максимального розміру санкції ОКПП «Київ» здійснено без жодних підстав, - просили оскаржувану постанову скасувати.

Після усунення ПАТ «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України»» відповідно до ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2015 року недоліків позовної заяви, а саме, сплати судового збору, ухвалою цього ж суду від 01 квітня 2015 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено її до судового розгляду.

В судовому засіданні 15 травня 2015 року представник позивача адвокат Дідурик Анатолій Андрійович (довіреність від 27.05.2013 №1.7-3/1 а.с. 16) заявлені вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, вкладені у заяві та надані у справу докази. Додатково наголосив на тому, що постанову складено формально, помилково, без врахування усіх обставин справи та доказів, а головне, за відсутності безпосередньої вини авіаперевізника. Більше того, без врахування обставин оперативного (на наступний день після прибуття до України) перевезення ПАТ «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України»» пасажирки ОСОБА_2 на рейсі PS845 до Відня.

Представник відповідача помічник начальника ОКПП «Київ» з правової роботи - начальник групи правового забезпечення ОСОБА_3 (довіреність від 17.01.2015 а.с. 28) про задоволення позову заперечив, надавши письмове обґрунтування (а.с. 25-27). Зазначив, що відповідачем під час винесення оскаржуваної постанови дотримано положення Конституції України від 26 червня 1996 року №254к/96-ВР та передбачених частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року №2747-ІV (КАС України) принципів, в той час, коли у позовній заяві інформація про порушення ними Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень» від 10 січня 2002 року №2920-III й прийняття протиправного рішення відсутня.

Виходячи з положень частини четвертої статті 122 КАС України та за згодою сторін у засіданні 15 травня 2015 року, судом ухвалено продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження.

Так, суд дослідив матеріали справи на підтвердження й спростування заявлених вимог в їх сукупності, надав їм юридичну оцінку та встановив наступне.

Громадянкою Мексиканських Сполучених Штатів ОСОБА_2 придбано електронний авіаквиток №847 та укладено договір на повітряне перевезення з авіакомпанією Austrian Airlines (Австрійські Авіалінії). За цим договором виконувалось трансферне міжнародне повітряне перевезення рейсами OS398 30 січня 2015 року (Барселона - Відень), оперуючий перевізник авіакомпанія Austrian Airlines та OS7171 30 січня 2015 року (Відень - Київ), маркетинговий перевізник Austrian Airlines, оперуючий перевізник ПАТ «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України»» (рейс PS846).

30 січня 2015 року близько 23 год. 20 хв. інспектору 4-го відіпс впс «Бориспіль-1» сержанту ОСОБА_5 під час оформлення рейсу №846 (Відень - Київ) на паспортний контроль надано закордонний паспорт НОМЕР_1 громадянки Мексиканських Сполучених Штатів, ІНФОРМАЦІЯ_1, в якому була відсутня віза України. Інспектором негайно складено рапорт (а.с. 31) та повідомлено начальника 4-го відіпс впс «Бориспіль-1» капітана ОСОБА_6. У свою чергу, начальник 4-го відіпс впс «Бориспіль-1» склала протокол про правопорушення, пов'язане зі здійсненням перевізником міжнародних пасажирських перевезень від 30 січня 2015 року №921759 (а.с. 29 на звороті, 30).

У пункті 10 протоколу встановила, що перевізником ПАТ «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України»» не виконано обов'язок перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність у пасажира документів, необхідних для в'їзду до держави прямування (транзиту), що призвело до перевезення громадянки Мексиканських Сполучених Штатів ОСОБА_2 до України за відсутності візи, що, відповідно, не дає підстав для в'їзду у країну.

10 лютого 2015 року начальник ОКПП «Київ» полковник ОСОБА_7, розглянувши справу про правопорушення, передбачене частиною першою статті 1 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень», постановою про правопорушення, пов'язане зі здійсненням перевізником міжнародних пасажирських перевезень №19, наклав на перевізника ПАТ «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України»» штраф у розмірі 17000 грн. (а.с. 9-10).

Отримавши, примірник постанови згідно вхідного штампу 24 лютого 2015 року та не погодившись з таким рішенням суб'єкта владних повноважень Товариство в межах передбаченого частиною першою статті 13 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень» десятиденного строку звернулося до суду.

Суд, визначаючись щодо заявлених позовних вимог, виходить з того, що відповідно до пункту 3.6 розділу «В» глави 3 Додатку 9 «Спрощення формальностей» до Конвенції про міжнародну цивільну авіацію (Чиказька конвенція 1944 року, Україна до якої приєдналася 10 серпня 1992 року та яка, відповідно набула чинності для України 09 вересня 1992 року) особи, які прибувають повітряним транспортом мають мати дійсні паспортні документи та дійсні візи. Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року №3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть в'їжджати в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної в установленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.

Згідно інформації з офіційного сайту Міністерства закордонних справ України (а.с. 42-50) та Угоди між Урядом України і Урядом Мексиканських Сполучених Штатів про безвізові поїздки громадян, які користуються дипломатичними паспортами, вчиненої в місті Мехіко 25 вересня 1997 року та яка набрала чинності для України 05 січня 1998 року, тільки громадяни Мексиканських Сполучених Штатів, які користуються дійсними дипломатичними паспортами, мають право в'їжджати до України без віз (а.с. 41).

Як вбачається із матеріалів справи закордонний паспорт громадянки Мексиканських Сполучених Штатів ОСОБА_2 НОМЕР_1 не є дипломатичним. Відтак, згідно наведених правових положень, для перетину державного кордону України у такої особи повинна бути віза України. Віза у розглядуваному паспорті відсутня, а тому ОСОБА_2 заборонено в'їзд на територію України (а.с. 32-40). Такі обставини справи та правові висновки ні позивачем, ні відповідачем не заперечуються.

При цьому, відповідно до пункту 6 частини першої статті 19 Закону України «Про державну прикордонну службу України» від 03 квітня 2003 року №661-IV саме на ДПС України відповідно до визначених законом завдань покладається здійснення прикордонного контролю і пропуску в установленому порядку осіб в разі наявності належно оформлених документів після проходження ними митного та за потреби інших видів контролю, а також реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в установленому порядку прибувають в Україну, та їх паспортних документів у пунктах пропуску через державний кордон та у контрольних пунктах в'їзду - виїзду.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень» у разі виявлення порушення посадовою особою відповідного органу охорони державного кордону України, яка виконує функції із здійснення прикордонного контролю, складається протокол, а відповідно до частини першої статті 13 цього ж закону, посадова особа органу охорони державного кордону України, уповноважена накладати штрафи, приймає відповідне рішення протягом п'ятнадцяти днів після надходження протоколу про правопорушення та інших матеріалів справи.

Зокрема, частиною першою статті 1 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень» встановлено відповідальність перевізника за невиконання обов'язку перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність у пасажира документів, необхідних для в'їзду до держави прямування, транзиту, що призвело до перевезення чи спроби перевезення пасажира через державний кордон України без необхідних документів.

Отже, не заперечуючи факту перетину державного кордону України іноземцем без візи України, ПАТ «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України»» стверджує про помилковість встановлення відповідачем саме їхньої вини у цьому. Пасажиркою ОСОБА_2 укладено договір на повітряне перевезення з авіакомпанією Austrian Airlines. Міжнародна асоціація повітряного транспорту (ІАТА) присвоїла авіакомпанії Austrian Airlines буквений код «OS» та цифровий код « 257», а авіакомпанії «Міжнародні Авіалінії України» буквений код «PS» та цифровий код « 566». Відповідно до цього, пасажирка ОСОБА_2 перевозилася на рейсах OS398 30 січня 2015 року (Барселона - Відень) та OS7171 30 січня 2015 року (Відень - Київ) як пасажир авіакомпанії Austrian Airlines.

Крім того, у випадку придбання квитка у однієї авіакомпанії талони на рейси, що виконуються послідовно, видаються пасажиру під час реєстрації на перший рейс, а багаж реєструється не до пункту пересадки на інший рейс, а до кінцевого пункту призначення послідовного перевезення. Оскільки посадкові талони на все перевезення оформлюються та видаються пасажиру однією авіакомпанією, то і його документи перевіряються на стійці реєстрації саме хендлінговим агентом цієї авіакомпанії. Після прибуття до пункту пересадки пасажир не покидає транзитної зони, а одразу прямує на посадку на наступний рейс. У зв'язку з цим, на думку позивача, хендлінговий агент ПАТ «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України»» немає можливості перевірити документи пасажира на предмет їх наявності та/або належного оформлення.

З такою позицією Товариства суд погодитись не може. Так, відповідно до пункту 4 Розділу 1 Правил повітряних перевезень пасажирів і багажу, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України 30 листопада 2012 року №735, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 28 грудня 2012 року за №2219/22531, авіаційний перевізник, що провадить діяльність - це перевізник, який виконує або має намір виконувати рейс за договором з пасажиром або за дорученням іншої особи, юридичної або фізичної, яка має контракт з цим пасажиром, перевозить або бере на себе зобов'язання перевезти пасажира та/або його багаж згідно з квитком, а також бере на себе зобов'язання надати всі інші послуги, що пов'язані з таким перевезенням, незалежно від того, чи є ця юридична або фізична особа фактичним перевізником або перевізником за договором.

Відповідно до пункту 1 Розділу ХХІ Правил повітряних перевезень пасажирів і багажу, вони поширюються на перевезення, які здійснюються згідно з комерційними угодами між перевізниками (відомі як угоди про «спільне використання кодів» (codesharing), перевезення за угодою «інтерлайн» (interline)), навіть якщо у квитку визначений інший перевізник, ніж той, що фактично здійснює перевезення. Якщо існує будь-яка така комерційна угода, то перевізник (його агент з продажу) має надати пасажиру під час здійснення бронювання перевезення інформацію про те, який перевізник є договірним, а який фактично здійснює перевезення. Під час реєстрації пасажира на рейс ця інформація надається фактичним перевізником або його уповноваженим агентом з обслуговування в аеропорту відправлення.

Згідно пунктів 1-3 Розділу ХХІІ Правил повітряних перевезень пасажирів і багажу, перевезення, яке здійснюватиметься кількома послідовними перевізниками, вважається єдиним перевезенням, якщо з початку перевезення ці перевізники розглядали таку операцію як єдине перевезення і таке перевезення було оформлено складеним квитком. У разі здійснення єдиних перевезень кожний перевізник, який приймає до перевезення пасажирів і багаж (вантаж), підпадає під дію цих Правил і розглядається як одна із сторін договору перевезення, оскільки такий договір стосується частини перевезення, що здійснюється під контролем певного перевізника. Перевізник, що видав квиток, або перший перевізник, зазначений у квитку чи в складеному квитку, не відповідає за недоліки у перевезенні, що сталися на ділянці (ділянках) перевезення іншого (інших) перевізника (перевізників), у тому числі й у частині затримки в перевезенні пасажира чи багажу.

Розділом ХХІV цих же правил передбачено, що положення цього розділу застосовуються тоді, коли перевізник за договором як основна сторона укладає договір перевезення з пасажиром або з особою, яка діє від імені пасажира, а інша особа фактичний перевізник як уповноважений перевізник за договором здійснює все перевезення або його частину, але не є стосовно такої частини послідовним перевізником у розумінні розділу XXIІ цих Правил. У разі здійснення перевезень, передбачених пунктом 1 цього розділу, перевізник за договором підпадає під дію цих Правил відносно всього перевезення, а фактичний перевізник - лише відносно того перевезення, що він здійснює.

Як встановлено судом, та власне й вказано позивачем по рейсу OS7171 (Відень - Київ) 30 січня 2015 року маркетинговим перевізником були Austrian Airlines, а оперуючим перевізником ПАТ «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України»» (рейс PS846). Це перевезення хоча і транзитне, однак, згідно інформації і на офіційному сайті позивача (а.с. 51), рейс PS846 сполученням Відень - Київ здійснювався Товариством. Отже, системний аналіз наведених вище правових положень та встановлених обставин дає підстави вважати, що саме позивач має відповідати за перевезення, яке ним фактично надано 30 січня 2015 року, при цьому, незалежно чи є він послідовним перевізником з відповідними договорами codesharing або interline, чи ні.

Суд враховує наведені ПАТ «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України»» посилання на відсутність можливості у хендлінгового агента перевірити документи пасажира на предмет їх наявності та/або належного оформлення у випадку, коли після прибуття до пункту пересадки пасажир не покидаючи транзитної зони одразу прямує на посадку на наступний рейс, а також те, що авіаперевізник позбавлений можливості самостійно здійснювати реєстрацію пасажирів на рейс через укладення ним обов'язкового договору з конкретною хендлінговою компанією, представники якої, крім всього іншого, через людський фактор (виконання величезної механічної роботи (150-200 пасажирів на кожному рейсі), велика кількість інформації, яка підлягає перевірці і уточненню під час реєстрації, значні відмінності у вимогах прикордонної служби країни слідування до документів пасажирів, інше) можуть допускати помилки.

Однак, зазначає, що пунктом 3 статті 11 Протоколу проти незаконного ввозу мігрантів по суші, морю і повітрю, що доповнює Конвенцію Організації Об'єднаних Націй (ООН) проти транснаціональної організованої злочинності, прийнятого резолюцією 55/25 Генеральної Асамблеї ООН 15 листопада 2000 року, ратифікованого Законом України від 04 лютого 2004 року №1433-IV та який набув чинності для України 21 травня 2004 року, - передбачено, що кожна Держава-учасниця вживає законодавчих та інших відповідних заходів для попередження і виявлення незаконного ввозу мігрантів. У відповідних випадках такі заходи включають встановлення для комерційних перевізників, у тому числі будь-якої транспортної компанії або власника зобов'язання переконатися у тому, що всі пасажири мають документи, необхідні для в'їзду до приймаючої держави. Кожна Держава - учасниця вживає необхідних заходів, відповідно до свого внутрішнього законодавства для того, щоб передбачити санкції за порушення зобов'язання, встановленого у цьому пункті.

Більше того, пунктом 3.33 Додатку 9 «Спрощення формальностей» Конвенції про міжнародну цивільну авіацію, визначено, що експлуатанти повітряних суден в пункті посадки на борт повітряного судна вживають необхідні міри для того, щоб переконатися, що всі пасажири мають дійсні проїзні документи, передбачені державами транзиту і призначення.

Відповідно до пункту 3 статті 7 Конвенції Ради Європи про заходи щодо протидії торгівлі людьми від 16 травня 2005 року, що набрала чинності для України 01 березня 2011 року, прикордонні заходи де це доцільно й без шкоди для відповідних міжнародних конвенцій включають запровадження обов'язку комерційних перевізників, зокрема будь-якої транспортної компанії або власника чи оператора будь-якого транспортного засобу, упевнитися, що всі пасажири мають проїзні документи, які вимагаються для в'їзду до приймаючої держави.

Суд вважає, що ПАТ «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України»» в ігнорування вищенаведених положень міжнародних нормативно-правових актів не прийнято необхідних заходів щодо перевірки наявності у пасажира документу, необхідного для в'їзду в Україну.

Наступне, що стосується повноважень представника Товариства, який був присутній при складанні протоколу та отримав його копію, то суд виходить з наступного. ПАТ «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України»» зверталось до ОКПП «Київ» щодо погодження списку свого персоналу для видачі перепустки, в тому числі і з режимом роботи цілодобово. Серед працівників вказаний і ОСОБА_9, який займає посаду інженера 1 категорії з імміграційних питань (тобто, особа, яка займається питаннями прибуття в Україну у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства) та отримав перепустку №02090.

Що ж стосовно посилань Товариства на максимальний розмір штрафної санкції, то суд виходить з того, що пунктом 22 частини першої статті 92 Конституції України встановлено, що виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.

Так, частиною першою статті 1 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень» визначено, зокрема, що підприємства (їх об'єднання), установи, організації, фізичні особи - підприємці, які здійснюють міжнародні пасажирські перевезення, за невиконання обов'язку перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність у пасажира документів, необхідних для в'їзду до держави прямування, транзиту, що призвело до перевезення чи спроби перевезення пасажира через державний кордон України без необхідних документів, несуть відповідальність у вигляді штрафу від п'ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожного такого пасажира, але не більше двадцяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за одне перевезення.

З аналізу наведеного, судом вбачається, що спеціальним законом, який визначає відповідальність перевізників, що здійснюють міжнародні пасажирські перевезення є вказаний закон. Поряд з цим, останнім визначено градацію відповідальності, а саме штраф від п'ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожного такого пасажира, але не більше двадцяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за одне перевезення. Тобто, вказаний закон не містить розмежування розміру відповідальності (від мінімального до максимального) перевізника в залежності від ступеня вини у вчинені порушення чи будь - яких інших обставин.

В той же час, представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що розмір штрафу визначається уповноваженою особою на власний розсуд, що належить до дискреційних повноважень суб'єкта владних повноважень. При визначені розміру максимального штрафу, що застосований до позивача, враховувалося те, що згідно облікових даних ОКПП «Київ» Товариство протягом 2014 року 78 разів притягнуто до відповідальності за порушення Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень», у тому числі у 54 випадках саме за перевезення в Україну іноземців та осіб без громадянства без візи. У 2015 році - притягнуто 12 разів за таке ж порушення. Системність порушень свідчить про небажання перевізником організовувати роботу щодо виконання вимог чинного законодавства України. В той же час, спеціальним законом - Законом України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень» не визначено критеріїв для визначення розміру шкоди. Більше того, на розгляд відповідачем справи 10 лютого 2015 року представник повітряного перевізника не з'явився, клопотання про відкладення розгляду не подав, хоча про час та місце повідомлений належним чином.

Крім того, суд додатково зауважує, що за своєю правовою природою повноваження уповноваженого органу щодо встановлення відповідальності перевізників за невиконання розглядуваного обов'язку, порядку застосування цієї відповідальності є дискреційними, оскільки не віднесено до компетенції суду, а відповідно до закону є виключною компетенцією уповноваженого органу. Як випливає зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Таким чином, доводи ПАТ «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України»» щодо встановлення відповідачем в оскаржуваній постанові максимального розміру штрафної відповідальності є формою втручання в дискреційні повноваження начальника ОКПП «Київ» та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Окремо слід зазначити, що Товариство посилається на те, що у випадку застосування до них штрафних санкцій, право регресної вимоги не передбачено договорами, які укладаються між авіакомпаніями та хендлінговими агентами. Форма та зміст таких договорів визначена Міжнародною асоціацією повітряного транспорту (ІАТА), у зв'язку з чим хендлінгові компанії у більшості випадків відмовляються від внесення до договорів додаткових положень про відшкодування витрат авіакомпанії, що здійснені через недоліки у роботі агента.

Такі доводи позивача, на думку суду, не можуть стосуватися суті допущеного ними правопорушення, виду відповідальності чи взагалі впливати на розмір санкції, розмір яких суд не вважає надмірним. Такі доводи є предметом інших правовідносин.

Відповідно до статей 11, 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Таким чином, за обставин, коли вимоги позивача обґрунтовано спростовані відповідачем, не відповідають дійсним обставинам та не знайшли підтвердження матеріалами справи, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову та, відповідно, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Що стосується доводів представника позивача відносно звільнення позивача від сплати судового збору на підставі ст. 288 КУпАП, слід зазначити, що вказані доводи є помилковими, оскільки за КУпАП суб'єктами адміністративної відповідальності є фізичні особи, а відтак положення цього Кодексу не застосовуються до юридичних осіб, на що звернув свою увагу Конституційний Суд України у рішенні від 30 травня 2001 року № 7-рп/2001. В даному випадку позивачем - юридичною особою оскаржується постанова про накладення штрафу за правопорушення, пов'язане із здійсненням перевізником міжнародних пасажирських перевезень, відносини щодо чого регулюються окремим Законом України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень" № 2920-III від 10.01.2002 р., а відтак дія ст. 288 КУпАП в даному випадку не поширюється на позивача.

При цьому, враховуючи те, що у задоволенні позову слід відмовити та беручи до уваги, що позивачем при зверненні з позовом сплачено 182,70 грн. (10 відсотків розміру ставки судового збору), суд зазначає, що відповідно до положень абз. 2 п/п. 1 п. 3 ч. 2 ст. 4 та ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. 87 КАС України з позивача підлягає стягненню решта суми судового збору. Так, виходячи з розміру штрафу (17 000 грн.), розмір судового збору, що підлягає сплаті, складає 1 827,00 грн. (мінімальний розмір). Враховуючи сплачену позивачем суму та у зв'язку з відмовою у задоволенні позову в частині майнових вимог, підлягає стягненню з позивача решта суми судового збору у розмірі 1 644,30 грн., який на підставі ст. 9 вказаного Закону підлягає зарахуванню до спеціального фонду Державного бюджету України. При цьому, виходячи з вимог ч. 3 ст. 258 КАС України, щодо стягнення судового збору підлягає видачі виконавчий лист, який надсилається судом до державної податкової інспекції.

На підставі викладеного та керуючись вимогами статей 69-71, 94, 122, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» (код з ЄДР 14348681; адреса: 01030, м. Київ, вул. Лисенка, 4; адреса для листування: 02121, м. Київ, Харківське шосе, буд. 201-203, кімната 708) до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1 644,30 грн. (одержувач платежу: УДКСУ у Печерському р-ні м. Києва; код з ЄДР одержувача 38004897; банк одержувача: ГУДКСУ у м. Києві, МФО: 820019; рахунок 4007, код бюджетної класифікації 22030001; код ЄДР суду 34414689). Після набрання постановою суду законної сили - видати виконавчий лист.

Постанова набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Суддя О.А. Кармазін