Справа № 2а-4/1908/12
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2015-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2015 року Справа № 107614/12/9104

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Носа С. П.,

суддів - Яворського І. О., Сапіги В. П.;

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Козівського районного суду Тернопільської області від 24 квітня 2012 року в справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Козівської селищної ради треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Управління агропромислового комплексу Підгаєцької районної державної адміністрації, Підгаєцьке міжгосподарське підприємство по виробництву яловичини, Козівське районне бюро технічної інвентаризації про визнання незаконним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

16 грудня 2011 року Козівським районним судом Тернопільської області зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Козівської селищної ради треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Управління агропромислового комплексу Підгаєцької районної державної адміністрації, Підгаєцьке міжгосподарське підприємство по виробництву яловичини, Козівське районне бюро технічної інвентаризації про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області від 22 вересня 2011 року № 146, згідно з яким вирішено оформити за Підгаєцьким міжгосподарським підприємством по виробництву яловичини право власності на частину другого поверху загальною площею 370,6 кв. м. та право спільної сумісної власності на дві сходові площадки і тамбур загальною площею 68,3 кв. м. житлового будинку (гуртожитку) по АДРЕСА_1 (з урахуванням уточнення позовної заяви).

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що гуртожиток, що знаходиться за адресою вул. Вишиваного, 18, смт. Козова, і де проживають позивачі, підлягає передачі у власність територіальної громади.

Постановою Козівського районного суду Тернопільської області від 24 квітня 2012 року в задоволенні позовної заяви відмовлено.

Зазначену постанову мотивовано тим, що позивачем не доведено обставин, зазначених в позовній заяві.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, позивачем - ОСОБА_1, подано апеляційну скаргу до Львівського апеляційного адміністративного суду, в якій висловлено прохання скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що відповідачем порушено Конституцію України і Закони України.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та на основі наявних у ній доказів.

Судом апеляційної інстанції заслухано суддю-доповідача, досліджено матеріали справи та проаналізовано доводи апеляційної скарги, внаслідок чого зроблено висновок, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, постанову суду першої інстанції скасувати, а провадження в справі - закрити.

Встановлено, що 22 вересня 2011 року виконавчим комітетом Козівської селищної ради Тернопільської області прийнято рішення № 146 «Про звернення Підгаєцького МПВЯ», згідно з яким вирішено оформити за Підгаєцьким міжгосподарським підприємством по виробництву яловичини право власності на частину другого поверху житлового будинку (гуртожитку) загальною площею 370,6 кв. м., та право спільної сумісної власності на дві сходові площадки і тамбур загальною площею 68,3 кв.м. житлового будинку (гуртожитку) по АДРЕСА_1.

На підставі рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області від 22 вересня 2011 року № 146, Підгаєцькому МПВЯ видано свідоцтво серії НОМЕР_1 від 30 версня 2011 року на право власності на нерухоме майно: на другий поверх гуртожитку загальною площею 370,6 кв. м., крім того в спільному користуванні: тамбур площею 2,7 кв.м., коридор площею 35,0 кв.м., сходова площадка площею 30,6 кв.м., за адресою АДРЕСА_1.

Відповідно до вимог ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття суд, встановлений законом у частині першій статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…). З огляду на це не вважається судом, встановленим законом орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Розглядаючи справу, суд першої інстанцій виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. Однак, суд апеляційної інстанції з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, оскільки вони зроблені без належного з'ясування того, чи цей спір належить розглядати у порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 17 КАС України (у редакції, чинній на час звернення позивачів до суду), юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання права власності на нерухоме майно.

Прийняте виконавчим комітетом Козівської селищної ради Тернопільської області (як суб'єктом владних повноважень) рішення, про скасування якого просить позивач, є ненормативними актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання. Скасування таких актів не породжує наслідків для власника нерухомого майна, оскільки захист порушеного права у разі набуття права власності на нерухоме майно юридичною чи фізичною особою має вирішуватися за нормами цивільного законодавства.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що у відносинах, які склалися між сторонами, відповідач не здійснював владних управлінських функцій.

Таким чином, колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду прийшла до висновку про те, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу нерухомого майна у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації), подальше оспорювання правомірності цього набуття фізичною чи юридичною особою має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Суд апеляційної інстанції враховує те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися судом, встановленим законом у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Вказана позиція апеляційного суду узгоджується з рішеннями Верховного Суду України, зокрема, з постановами від 11.11.2014р. у справі № 21-405а14, від 11.11.2014р. у справі № 21-493а14 та від 16.12.2014р. у справі № 21-544а14.

Відповідно до вимог ч.1 ст.244-2 КАС України, рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України.

Згідно із вимогами ч.1 ст. 203 КАС України, постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

За вимогами п.1 ст.157 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що постанову Козівського районного суду Тернопільської області від 24 квітня 2012 року у справі № 2а-4/12/1908 слід скасувати та закрити провадження у справі.

Керуючись вимогами ст. ст. 157, 160, 195, 197, 198, 203, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову Козівського районного суду Тернопільської області від 24 квітня 2012 року в справі № 2а-4/12/1908 - скасувати.

Провадження в справі № 2а-4/12/1908 за адміністративним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Козівської селищної ради треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Управління агропромислового комплексу Підгаєцької районної державної адміністрації, Підгаєцьке міжгосподарське підприємство по виробництву яловичини, Козівське районне бюро технічної інвентаризації про визнання незаконним та скасування рішення - закрити.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України, протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий суддя: С. П. Нос

Судді: І. О. Яворський

В. П. Сапіга