Справа № 815/6707/14
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2015-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/6707/14

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів - Яковлева Ю.В.

- Коваля М.П.

за участю секретаря судового засідання - Худика С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2015р. в справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

27.11.2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України), в якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 03.11.2014 року № 571-14 та зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03 серпня 2012 року він звернувся до управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в України, але відповідач відмовив у наданні йому статусу біженця або визнанні особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначену відмову позивач вважає необґрунтованою, оскільки він, як громадянин Сирії, в 2010 році виїхав зі своєї країни за студентською візою з метою отримання освіти. Проте, у зв'язку із початком громадянської війни, він не хоче та не може повертатися до своєї країни, оскільки там діюча влада змусить його воювати проти свого народу, що є для позивача неприпустимим. На думку іноземця, зазначені обставини не були належним чином досліджені та враховані відповідачем, що привело до прийняття незаконного рішення, за оскарженням якого позивач звернувся до суду.

Відповідач заперечував проти позову, вважаючи його необґрунтованим та зазначаючи, що твердження позивача стосовно ситуації в його країні є надуманою інформацією та просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2015р. позовні вимоги задоволені частково. Рішення Державної міграційної служби України від 03.11.2014 року № 571-14 про відмову ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - визнано протиправним та скасовано. Зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В іншій частині позову - відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить зазначену постанову скасувати та прийняту нову постанову, якою відмовити в задоволені позову в повному обсязі.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.

ОСОБА_2 є громадянином Сирії, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженцем м.Дамаск. За національністю араб, за віросповіданням мусульманин-суніт. Вільно володіє арабською,своєю рідною мовою, також російською та англійською мовами. Позивач має повну вищу освіту, яку він отримав на території України в Одеській національній академії харчових технологій в період з 2006 по 2011 рік, що підтверджується дипломом спеціаліста за спеціальністю комп'ютерні системи та мережі, виданим 30.06.2011 року (а.с.111).

17.03.2013 року позивач розірвав шлюб з громадянкою України, в якому перебував з 24.09.2011 року. Іноземець вибув з батьківщини 23.08.2010 року повітряним шляхом, авіарейсом м.Дамаск (Сирія) - м.Київ (Україна), на підставі національного паспорту та студентської реєстрації. Перетнув державний кордон України легально. Після закінчення навчання, позивач виїжджав до Об'єднаних Арабських Еміратів на період з 04.10.2011 року по 01.05.2012 року. Під час виїзду використовував новий паспорт, який був отриманий в Посольстві Сирії в Україні у м.Києві. На території батьківщини у позивача залишились батько, мати та дві сестри, одна з сестер проживає у м.Дубаї в Об'єднаних Арабських Еміратах, а рідний брат є громадянином України та проживає у м.Одесі. У зв'язку із початком громадянської війни в Сирії ОСОБА_2 не може повернутись на батьківщину, оскільки побоюється за своє життя.

03 серпня 2012 року ОСОБА_2 звернувся до управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області з заявою - анкетою № 283 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. (а.с.35)

21 серпня 2012 року наказом № 64 заступника начальника управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності до ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прийнято рішення здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту ОСОБА_2, особова справа ODS 12/305.

05 вересня 2014 року за результатами розгляду особової справи ODS 12/305 ОСОБА_2 управління у справах біженців ГУДМС України в Одеській області на підставі абз. 4 п.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" склало висновок про доцільність відмови громадянину Сирії ОСОБА_2 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

03 листопада 2014 року рішенням Державної міграційної служби України №571-14 ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст. 1 Закону, відсутні. (а.с.32).

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції не погодився із даним висновком відповідача, вважаючи, що рішення про відмову в наданні статусу біженця прийняте без врахуванням всіх обставин у справі, а саме без надання оцінки ситуації по країні походження, не спростування можливості загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з приписами ч.1 ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Частина 2 цієї статті встановлює, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011р. № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI) під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Перевіряючи законність рішень Державної міграційної служби України про відмову у наданні позивачу статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту, необхідно було з'ясувати, чи має позивач суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань в разі повернення, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Оцінка таким побоюванням обов'язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

Відповідно до роз'яснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3 "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року N 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3" суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Станом на час прийняття міграційною службою рішення щодо відмови у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, офіційною позицією УВКБ ООН від грудня 2012 року, жовтня 2013 року та жовтня 2014 року в зв'язку з проведенням постійних бойових дій у Сирії з березня 2011 року, які продовжуються і по теперішній час, закликає держави які не є сусідами Сирії приймати громадян цієї країни та інших осіб, що залишають країну в пошуках безпеки та захисту через зазначення значного загострення ситуації в країні плані безпеки , дотримання прав людини, переміщення і гуманітарних потреб.

Міжнародний Комітет Червоного Хреста вважає конфлікт у Сирії збройним конфліктом не міжнародного характеру. В результаті напруженої ситуації, яка склалася в Сирії, УВКБ ООН вважає, що більшість її громадян, які звертаються за міжнародним захистом, відповідають критеріям поняття "біженець" за Конвенцією про статус біженців 1951р.,а інші мають право на додатковий захист (http://unhcr.org.ua/). Отже, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість побоювань позивача щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення до Сирії, ситуація в якій в корні змінилась під час перебування позивача в Україні.

У висновку, на підставі якого прийнято оскаржуване рішення відповідача, відсутні доводи, які б спростували можливість стати жертвою переслідувань в разі повернення позивача до Сирії, в зв'язку з чим порушена ст.3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

На спростування висновку відповідача, що подана позивачем історія переслідування в разі повернення не відповідає критеріям статусу біженця та додаткового захисту та має низку суперечностей, судова колегія зазначає наступне.

Статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка ратифікована Україною Законом від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, передбачено, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Рішенням Європейсього Суду з прав людини у справі Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства (8319/07 та 11449/07, рішення від 28.06.2011р.) суд зазначив, що повернення особи у ситуацію громадської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Рішенням Європейсього Суду з прав людини у справі Аль-Хусін проти Боснії та Герцоговини (3727/08 рішення від 07.02.2012р.) суд визнає, що повернення особи в Сирію, враховуючи ситуацію з правами людини і те, що ситуація в країні погіршується з початку політичного протесту і громадських заворушень в березні 2011р., призведе до порушення ст. 3 Конвенції.

Таким чином, норми міжнародного права передбачають надання особі міжнародного захисту, а саме надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту, враховуючи ситуацію в Сирії.

Тому безпідставними є посилання відповідача при складанні висновку та апеляційної скарги про обґрунтовану відмову позивачу у наданні статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, враховуючи обставини безперешкодного виїзду із Сирії, оскільки суттєвими та не спростованими відповідачем є обставини, що саме під час перебування позивача в Україні, ситуація в країні походження змінилась, породжуючи серйозну небезпеку для заявника.

Враховуючи наведене, судова колегія погоджується з доводами суду першої інстанції, що твердження позивача про наявність в Сирії небезпеки його життю не можна вважати очевидно необґрунтованим.

Аналіз наведених обставин дає підстав для висновку, що ДМС України, прийняла рішення на підставі формального застосування норм Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" без врахування положень міжнародних конвенцій та аналізу ситуації щодо існування загрози для життя та безпеки позивача у разі його повернення до Сирії, в зв'язку з чим судом першої інстанції рішення ДМС України від 03.11.2014р. №571-14 вірно визнано протиправним та скасовано.

Судова колегія звертає увагу відповідача на те, що при прийнятті рішення слід керуватися не лише законодавством України, а й чинними міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, які є частиною національного законодавства України (ст.9 Конституції України).

Доводи апелянта, що позивач мав можливість скористатися притулком третьої небезпечної країни - ОАЕ, де він проживав - з 04.10.2011 року по 01.05.2012 року, не спростовує висновків суду щодо протиправності оскаржуваного рішення, оскільки ОАЕ не є учасником Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, і не надає притулку біженцям.

Згідно з п. 25 Постанови Пленуму ВАСУ від 16.03.2012 року № 3, суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З вищенаведеного вбачається, що рішення Державної міграційної служби України про відмову у наданні позивачу статусу біженця або визнанні особою, яка потребує додаткового захисту, було прийнято без повного та об'єктивного аналізу ситуації в країні походження позивача, яка і на сьогодні знаходиться в стані бойового конфлікту, що підтверджується рекомендаціями УВКБ ООН,а отже судова колегія погоджується із судом першої інстанції, що рішення ДМС підлягає скасуванню із покладенням на Державну міграційну службу України обов'язку повторно розглянути заяву позивача про надання статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування вказаного рішення.

Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2015р. - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її оголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням апеляційної інстанції.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: Ю.В.Яковлев

Суддя: М.П.Коваль