Справа № 804/13062/13-а
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2015-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"07" квітня 2015 р. справа № 804/13062/13-а

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченко В.Є., Коршуна А.О.,

при секретарі судового засідання Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2013 року у справі №804/13062/13-а

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Креатив Проект"

до Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

встановив:

В жовтні 2013 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача № від 05 червня 2013 р. про збільшення позивачу суми грошового зобов'язання за основним платежем по податку на прибуток приватних підприємств в сумі 55454,52 грн. в тому числі за основним платежем - 44363,61 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 11090,91 грн. та № від 05 червня 2013 р., згідно якого позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 36648,75 грн., в тому числі за основним платежем - 29319,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 7329,75 грн.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2013 року позов задоволено. Постанова мотивована тим, що відповідачем не надано доказів визнання судом недійсним правочину, укладеного між ТОВ "Креатив Проект" та ТОВ "Ривс", ТОВ "Матадор"; відповідачем не надано до суду доказів на спростування факту використання позивачем товару, отриманого у ТОВ "Ривс", ТОВ "Матадор" у подальшій господарській діяльності. Отже, позивач не може нести відповідальність за протиправні дії свого контрагента (які навіть не доведені відповідачем) при відсутності у нього умислу на вчинення таких дій. Наявність у позивача умислу на вчинення протиправних дій при отриманні товару від ТОВ "Ривс", ТОВ "Матадор" відповідачем не доведено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач оскаржив її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з'ясування обставин у справі, просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову - про відмову у задоволенні позову.

Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, що не перешкоджає розгляду справи.

В судовому засіданні представник позивача заперечував проти апеляційної скарги, просив постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що в період з 08.05.2013 року по 16.05.2013 року проведено позапланову виїзду документальну перевірку позивача ТОВ "Креатив Проект" з питання дотримання вимог податкового законодавства в частині повноти нарахування та сплати податку на додану вартість та податку на прибуток по взаємовідносинам з ТОВ "Ривс" та ТОВ "Матадор" за період з 01.07.2012 року по 31.12.2012 року у фактичних періодах їх здійснення.

В ході перевірки відповідачем, зокрема, зазначено, що не встановлено фінансово-господарські взаємовідносини ТОВ "Креатив Проект" з ТОВ "Ривс" та ТОВ "Матадор" (а.с.22-39).

Висновок податкового органу про недійсність даних у податковій звітності позивача ґрунтується на отриманих від інших податкових органів актах перевірки контрагентів позивача щодо фіктивності їх діяльності.

За результатами означеної перевірки було складено акт №1440/225.37463409 від 22.05.2013 р., відповідно до якого відповідачем встановлено наступні порушення:

- п. 134.1 ст.134, п.135.1, п.135.2, п.135.4, пп.135.5.4 п.135.5 ст.135, п.137.1 ст.137, п.138.1, п.138.2 ст.138, п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України, в результаті чого занижено податок на прибуток за 2012 рік всього на суму 44 363,61 грн., у тому числі: за ІІІ квартал 2012 року - на суму 32022,34 грн.; за IV квартал 2012 року - на суму 12341,27 грн.;

- п.198.3, п.198.6 ст.198, ст.201 ПК України, в результаті чого встановлено заниження податку на додану вартість за період з 01.07.2012 року по 31.12.2012 року на загальну суму 29319,00 грн., а саме: за серпень 2012 року - на суму 22 299,00 грн., за вересень 2012 року - на суму 3 690,00 грн., за жовтень 2012 року - на суму 3 330,00 грн.

На підставі акту перевірки від 22.05.2013 р. відповідачем 05 червня 2013 року були прийняті податкові повідомлення-рішення № про збільшення позивачу суми грошового зобов'язання за основним платежем по податку на прибуток приватних підприємств в сумі 55454,52 грн. в тому числі за основним платежем - 44363,61 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 11090,91 грн. та № про збільшення позивачу суми податкового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 36648,75 грн., в тому числі за основним платежем - 29319,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 7329,75 грн. (а.с.15,17).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неправомірність податкових повідомлень-рішень відповідача №, № від 05 червня 2013 року, з наступних підстав.

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п.201.11 ст.201 цього Кодексу).

При цьому в пункті 198.2 зазначеної статті передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів із банківського рахунку платника податку в оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Таким чином, вказаними нормами права визначено підстави за яких платник податків має право на віднесення понесених витрат, у зв'язку з придбавання товарів (робіт, послуг), до складу валових витрат та сплачених сум ПДВ, у вартості товарів (робіт, послуг), до складу податкового кредиту. До таких підстав віднесено: наявність господарської операції, понесення витрат, у зв'язку з господарської діяльністю платника, сплата податку на додану вартість у вартості товарів (робіт, послуг), факт сплати податку на додану вартість має підтверджуватися відповідними податковими накладними.

Відповідно до п.138.2 ст.138 ПК України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому, згідно п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України, не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є правовою підставою формування податкового обліку платника податків. Водночас, за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Як вбачається з матеріалів справи, між ТОВ "Креатив Проект" та ТОВ «Ривс» укладено договір на оренду автобетононасосу від 06.08.2012 року №0806/2, на виконання умов якого ТОВ «Ривс» надало послуги з оренди будівельної техніки - автобетононасосу на підставі наступних первинних документів: податкових накладних, актів здачі-приймання робіт (надання послуг), рахунків-фактури, платіжних доручень. Отримані послуги були використані у власній господарській діяльності шляхом виконання робіт на об'єкті «Капітальний ремонт покрівель житлових будинків в місті Орджонікідзе Дніпропетровської області», що підтверджується матеріалами справи.

Між ТОВ «Креатив Проект» та ТОВ «Матадор» укладено ряд договорів купівлі-продажу від 10.08.2013 року №0810/3, від 20.09.2012 року №0920/02, від 10.10.2012 року №1010, на виконання яких ТОВ «Матадор» поставило ТМЦ позивачу на підставі податкових накладних, видаткових накладних, рахунків-фактури. Оплата товару підтверджується платіжними дорученнями. Транспортування товару здійснено ОСОБА_1, що підтверджується наказами про направлення робітника до відрядження та подорожніми листами.

Отримані ТМЦ були використані позивачем у власній господарській діяльності, а саме виконання робіт на об'єкті «Капітальний ремонт покрівель житлових будинків в місті Орджонікідзе Дніпропетровської області», на об'єкті «Поточний ремонт приміщень аптеки №144 по вул.Тельмана, 5а в місті Орджонікідзе Дніпропетровської області», що підтверджується матеріалами справи.

Перевіркою встановлено, що за 2012 рік ТОВ "Креатив Проект" задекларувало податок на прибуток у сумі 13 311 грн., у тому числі: за І-ІІІ квартали 2012 року у сумі 10682 грн., за 2012 рік у сумі 13 311 грн.

Таким чином, витрати, віднесені позивачем до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток підприємств за господарськими операціями з ТОВ "Ривс" та ТОВ "Матадор", підтверджені відповідними первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

За період 2012 р. позивач задекларував податковий кредит з податку на додану вартість, з урахуванням уточнених розрахунків податкових зобов'язань з податку на додану вартість у зв'язку з виправленням самостійно виявлених помилок у сумі 224 735 грн., в тому числі: за період з 01.07.2012 року по 31.12.2012 року у сумі 104 334 грн.

З акту перевірки вбачається, що ТОВ "Ривс", ТОВ "Матадор" перебували на час здійснення господарських операцій на податковому обліку. Податковий кодекс України не ставить в залежність виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на висновки актів ДПІ у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська №7211/224/34914473 щодо проведення документальної позапланової невиїзної перевірки ТОВ "Ривс", №7200/224/31820299 про результати документальної позапланової невиїзної перевірки ТОВ"Матадор".

Колегія суддів вважає, що такі доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, а висновки акту перевірки, що ґрунтуються на наведених доказах, не можуть бути покладені у підставу прийняття податкових повідомлень-рішень, з огляду на наступне.

Податковий кодекс України не ставить право платника податків на формуванні витрат та віднесення сплачених сум ПДВ до податкового кредиту в залежність від дій або бездіяльності його контрагентів. Якщо контрагенти не виконали свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Межі юридичної відповідальності кожного платника ПДВ, яка відповідно до ст. 61 Конституції України має індивідуальний характер, поширюються на діяння, що визнаються законом протиправними та були вчинені саме цим платником.

Не є обов'язковою передумовою для визначення контролюючими органами грошових зобов'язань визнання недійсними (у тому числі нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

З огляду на діюче податкове законодавство про відсутність реального характеру відповідних операцій можуть свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема, про наявність таких обставин:

- неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов'язані з виникненням права на податковий кредит або бюджетне відшкодування, якщо для даного виду діяльності також потрібне здійснення і облік інших господарських операцій, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку.

Наявність ознак фіктивності правочину є лише підставою для визнання його недійсним в судовому порядку.

Неприпустимість притягнення до відповідальності одного суб'єкта господарювання за неправомірні дії іншого підтверджується практикою Європейського Суду з прав людини. Так, в пункті 7.1 рішення у справі «Булвес» АД проти Болгарії» Європейський Суд з прав людини дійшов такого висновку: «...Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності».

Вищенаведений висновок Європейський Суд з прав людини повторно підтвердив у рішенні по справі «Бізнес Сепорт Сентре проти Болгарії», пунктом 23 якого зазначено, що у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов'язків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника, з тим щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції. Утім, як зазначив Суд, прямого впливу на оподаткування організації-заявника (Бізнес Сепорт Сентре) це не мало б.

Отже, Європейський Суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення законодавства його контрагентом.

У разі наявності у державних органів інформації про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (Рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2007 року у справі «Інтерсплав проти України»).

Рішення Європейського Суду з прав людини згідно з статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» мають в Україні значення джерела права. Більше того, частина друга статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України вимагає врахування практики Європейського Суду з прав людини при вирішенні адміністративних справ.

Отже, у відповідача відсутні підстави для поширення на позивача негативних наслідків у випадку порушення податкового законодавства ТОВ "Ривс", ТОВ "Матадор" по взаємовідносинах з іншими контрагентами. Реальність здійснення господарських операцій позивача по взаємовідносинах з ТОВ "Ривс", ТОВ "Матадор" підтверджуються матеріалами справи та не спростовано відповідачем.

ТОВ "Ривс", ТОВ "Матадор" на час здійснення господарських операції з позивачем перебували на обліку як платники податку на додану вартість, тому позивач правомірно відніс 29319 грн. до податкового кредиту.

За таких обставин суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач виконав передбачені чинним податковим законодавством умови щодо підтвердження свого права на податковий кредит та має документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту по операціям з контрагентами ТОВ "Ривс", ТОВ "Матадор", а тому висновки податкового органу щодо збільшення позивачу суми грошового зобов'язання з ПДВ на суму 29319,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 7329,75 грн. за податковим повідомленням-рішенням № від 05.06.2013 року є неправомірними.

Колегія суддів погоджується також з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для збільшення позивачу грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств в сумі 44363,61 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями - 11090,91 грн. повідомленням-рішенням № від 05.06.2013 року, оскільки позивачем правомірно віднесені витрати за договорами з ТОВ "Ривс", ТОВ "Матадор" до складу витрат, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції об'єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права; доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому постанову слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2013 року у справі №804/13062/13-а залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: В.Є. Чередниченко

Суддя: А.О. Коршун