Справа № 815/1751/15
Суддя: Харченко Ю. В.
Дата ухвалення: 2015-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1751/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2015 року м.Одеса

У залі судових засідань №29

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Судді Харченко Ю.В.

При секретарі Кипаренко Н.Ю.

За участю представників сторін:

Від позивача: ФОП ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - за довіреністю від 20.11.2014року №20/11.

Від відповідача: представник Державної податкової інспекції у Київському районі м.Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області Демінська М.В. - за довіреністю від 14.02.2015року №574/9/10-01.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Київському районі м.Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 01.12.2014р. №, від 14.01.2015р. №,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, у якому, з урахуванням уточнень (від 13.05.2015р. вхід.№11587/15), просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Київському районі м.Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області від 01.12.2014р. №, від 14.01.2015р. №, посилаючись на те, що при формуванні податкового кредиту за перевіряємий період, Підприємцем у повному обсязі дотримано вимоги чинного податкового законодавства України, та правомірно віднесено до складу податкового кредиту відповідні суми ПДВ, сплачені у ціні товару, у межах відповідних фінансово-господарських правовідносин з контрагентами - ТОВ «Аксон-групп», ПП «Топ Трейдінг», ПП «Гранд Стройгефест», ТОВ «Транс-Інвестгрупп», що, серед іншого, підтверджується податковими накладними, виписаними та оформленими Продавцями (Постачальниками), з дотриманням вимог Податкового кодексу України.

Відповідач - Державна податкова інспекція у Київському районі м.Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області з позовними вимогами не погоджується та вважає їх необґрунтованими з підстав, викладених у письмових запереченнях на адміністративний позов (від 07.04.2015р. б/н), наголошуючи, зокрема, на правомірності винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 01.12.2014р. №, від 14.01.2015р. №, оскільки Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 не підтверджено реальності здійснення фінансово-господарських операцій з придбання товарів у ТОВ «Аксон-групп», ПП «Топ Трейдінг», ПП «Гранд Стройгефест», ТОВ «Транс-Інвестгрупп», що призвело до завищення податкового кредиту по податку на додану вартість, внаслідок чого порушено вимоги п.44.5 ст.44, п.198.6 ст.198, п.200.1 ст.200, п.п.201.4, 201.10 ст.201 Податкового кодексу України.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в сукупності та системно проаналізувавши приписи чинного податкового законодавства, суд встановив наступне.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, у період з 24.09.2014р. по 30.09.2014р., на підставі рішення керівника ДПІ у Київському районі м.Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області, оформленого Наказом ДПІ у Київському районі м.Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області від 22.09.2014року №637-п, та відповідно до п.п.75.1.2 п.75.1 ст.75, п.п.78.1.1 п.78.1 ст.78 п.79.2 ст.79 Податкового кодексу України старшим ревізором-інспектором відділу контрольно-перевірочної роботи доходів і зборів з фізичних осіб управління доходів і зборів з фізичних осіб ДПІ у Київському районі м.Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області Вороною Тетяною Владиславівною, було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питань правових відносин з Товариством з обмеженою відповідальністю «Аксон-групп», Приватним підприємством «Топ Трейдінг», Приватним підприємством «Гранд Стройгефест» за період з 01.01.2014р. по 31.01.2014р.

За наслідками вказаної перевірки ДПІ у Київському районі м.Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області складено Акт №2881/17-01 від 02.10.2014р. «Про результати позапланової документальної невиїзної перевірки Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питань правових відносин з Товариством з обмеженою відповідальністю «Аксон-групп», Приватним підприємством «Топ Трейдінг», Приватним підприємством «Гранд Стройгефест» за період з 01.01.2014р. по 31.01.2014р.», у висновках якого наголошено, що Підприємцем не підтверджено реальності здійснення фінансово-господарських операцій з придбання товарів у ТОВ «Аксон-групп», ПП «Топ Трейдінг», ПП «Гранд Стройгефест», що призвело до завищення податкового кредиту по податку на додану вартість, внаслідок чого порушено вимоги п.44.5 ст.44, п.198.6 ст.198, п.200.1 ст.200, п.п.201.4, 201.10 ст.201 Податкового кодексу України.

На підставі складеного Акта перевірки №2881/17-01 від 02.10.2014р. ДПІ у Київському районі м.Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області 01.12.2014р. винесено податкове повідомлення-рішення №.

Також, судом з'ясовано, що у період з 13.11.2014р. по 19.11.2014р., на підставі рішення керівника ДПІ у Київському районі м.Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області, оформленого Наказом ДПІ у Київському районі м.Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області від 11.11.2014року №736-п, та відповідно до п.п.75.1.2 п.75.1 ст.75, п.п.78.1.1 п.78.1 ст.78 п.79.2 ст.79 Податкового кодексу України старшим ревізором-інспектором відділу контрольно-перевірочної роботи доходів і зборів з фізичних осіб управління доходів і зборів з фізичних осіб ДПІ у Київському районі м.Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області Вороною Тетяною Владиславівною, проведено документальну позапланову невиїзну перевірку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питань правових відносин з Товариством з обмеженою відповідальністю «Транс-Інвестгрупп» за період з 01.04.2014р. по 30.04.2014р.

За наслідками вказаної перевірки ДПІ у Київському районі м.Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області складено Акт №4425/17-01 від 26.11.2014р. «Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питань правових відносин з Товариством з обмеженою відповідальністю «Транс-Інвестгрупп» за період з 01.04.2014р. по 30.04.2014р.», у висновках якого наголошено, що Підприємцем не підтверджено реальності здійснення фінансово-господарських операцій з придбання товарів у ТОВ «Транс-Інвестгрупп», що призвело до завищення податкового кредиту по податку на додану вартість, та як наслідок порушення вимог п.198.6 ст.198, п.200.1 ст.200, п.п.201.4, 201.10 ст.201 Податкового кодексу України.

На підставі складеного Акта перевірки №4425/17-01 від 26.11.2014р. ДПІ у Київському районі м.Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області 14.01.2015р. винесено податкове повідомлення-рішення №.

Не погодившись із означеними податковими повідомленнями-рішеннями від 01.12.2014р. №, від 14.01.2015р. №, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою про визнання їх протиправними та скасування.

Так, на думку суду, оскаржувані позивачем податкові повідомлення-рішення ДПІ у Київському районі м.Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області від 01.12.2014р. №, від 14.01.2015р. №, винесено податковим органом неправомірно, безпідставно та у порушення положень чинного податкового законодавства України, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу п.1 ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зокрема, як встановлено судом та підтверджується наявними у справі первинними документами, між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Покупець) та ПП «Топ-Трейдінг» (Постачальник) був укладений Договір поставки від 01.12.2012р. №011212, відповідно до п.п.1.1, 1.2 якого Постачальник зобов'язується передати у власність Покупця товар, а Покупець прийняти і оплатити його на умовах даного Договору. Найменування, асортимент, кількість і ціна товару зазначається в накладних, які є невід'ємною частиною даного Договору.

08.01.2014р. між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Покупець) та ПП «Гранд Стройгефест» (Постачальник) укладено Договір поставки №080114, згідно з п.п.1.1,1.2 якого Постачальник зобов'язується передати у власність Покупця товар, а Покупець прийняти і оплатити його на умовах даного Договору. Найменування, асортимент, кількість і ціна товару зазначається в накладних, які є невід'ємною частиною даного Договору.

02.09.2013р. між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Покупець) та ТОВ «Аксон-Групп» (Постачальник) було укладено Договір поставки №020913, згідно з п.п.1.1, 2.1 якого Постачальник зобов'язується передати у власність Покупця товар, а Покупець прийняти і оплатити його на умовах даного Договору. Найменування, асортимент, кількість і ціна товару зазначається в накладних, які є невід'ємною частиною даного Договору.

Також, між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Покупець) та ТОВ «Транс-Інвестгруп» (Постачальник) був укладений Договір поставки №030314 від 03.03.2014р., згідно з п.п.1.1, 2.1 якого Постачальник зобов'язується передати у власність Покупця товар, а Покупець прийняти і оплатити його на умовах даного Договору. Найменування, асортимент, кількість і ціна товару зазначається в накладних, які є невід'ємною частиною даного Договору.

Згідно зі ст.11 Цивільного Кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ст.202 Цивільного Кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 Цивільного Кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.638 Цивільного Кодексу України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно зі ст.181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Так, судом з'ясовано та підтверджується наявними у матеріалах справи документами, що Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, повністю дотримано законодавчо визначені вимоги, та досягнуто згоди з усіх істотних умов вищеокреслених укладених між господарюючими суб'єктами договорів.

Юридичним фактом, який породжує право платника на податкову вигоду (зокрема, у вигляді права на зменшення об'єкта оподаткування ПДВ на суму податкового кредиту), є реальність господарської операції. За відсутності факту придбання товарів (робіт, послуг) відповідні суми не можуть включатися до складу податкового кредиту. Підтвердженням реального здійснення господарської операції є первинні документи, які свідчать про фактичне надання послуг, здійснення поставки товарів та їх отримання іншою стороною, а також документи, котрі підтверджують використання вказаних товарів у власній господарській діяльності.

Зокрема, як вбачається з наявних у справі документів, а саме заявок на отримання товару, платіжних доручень, податкових накладних, видаткових накладних, останні складені з дотриманням законодавчо передбачених вимог, містять опис господарських операцій, усі необхідні реквізити, підписані уповноваженими особами, підписи завірені відповідними печатками підприємств, тобто повністю відповідають вимогам п.201.1 та 201.7 ст.201 Податкового кодексу України, та відповідно підтверджують фактичне їх виконання, а відтак у розумінні ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», є первинними документами, що відповідно спростовує висновок відповідача щодо відсутності реального та фактичного надання (отримання) товару.

Також, суд вважає за доцільне наголосити, що судова практика вирішення податкових спорів виходить із презумпції добросовісності платника, яка презюмує економічну виправданість дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність відомостей у бухгалтерській та податковій звітності платника.

Подання платником податку до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з метою отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо податковий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, що містяться у таких документах.

При цьому, недобросовісність платника має бути встановлена безумовними та однозначно розтлумаченими доказами, водночас такі докази, у порушення вимог частин 1,2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, податковим органом не надано, та реальність виконання господарських операцій, на підставі яких позивачем сформовано податковий кредит, не спростовано, як і не надано жодних належних доказів на підтвердження того, що визначений умовами вищеозначених Договорів товар від Постачальників насправді Покупцю не передано.

Між тим, у податковому спорі податковий орган не може ставити під сумнів оподатковувану операцію, натомість повинен довести відсутність реальності такої операції в силу відсутності товарно-грошового обороту, номінального оформлення операції, її імітації з єдиною метою отримати незаконну податкову вигоду та податкову економію, тощо.

Так, судом з'ясовано, що суми ПДВ за наданими позивачем до суду та наявними у матеріалах справи податковими накладними, були включені ФОП ОСОБА_1 до складу податкового кредиту за відповідний період.

Відповідно до пп.14.1.181. Податкового кодексу України від 02 грудня 2010року №2755-VІ податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу;

Пунктом 198.1. статті 198 вказаного Кодексу встановлено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2. статті 198 Податкового кодексу України визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Так, у даному випадку датою виникнення у позивача права на віднесення відповідних сум ПДВ до складу податкового кредиту, є, зокрема, дата отримання виписаних ТОВ «Аксон-групп», ПП «Топ Трейдінг», ПП «Гранд Стройгефест», ТОВ «Транс-Інвестгрупп», позивачу податкових накладних.

Відповідно до п.198.6. ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Натомість, судом з'ясовано, що включена позивачем до складу податкового кредиту оскаржувана сума податку на додану вартість повністю підтверджена наявними у матеріалах справи податковими накладними, виписаними ТОВ «Аксон-групп», ПП «Топ Трейдінг», ПП «Гранд Стройгефест», ТОВ «Транс-Інвестгрупп» з дотриманням вимог пункту 201.1. статті 201 Податкового кодексу України, відповідно до якого платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; є) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

Таким чином, виходячи із системного аналізу вищенаведених законодавчих приписів, право на віднесення сум ПДВ, сплачених при придбанні товару (робіт, послуг), до податкового кредиту у суб'єкта господарювання виникає у разі дотримання ним наступних умов: 1) фактичності придбання такого товару (робіт, послуг), тобто, реальності відповідної господарської операції; 2) наявності податкових накладних, складених особою, зареєстрованою платником податку, чи митних декларацій на підтвердження придбання такого товару (робіт, послуг) та сплати відповідної суми ПДВ; 3) подальшого використання придбаного товару (робіт, послуг) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності підприємства.

При цьому, платник податку на додану вартість (покупець товару (робіт, послуг)) на час здійснення господарської операцій з придбання товару (робіт, послуг) не має обов'язку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням виконавцем, який зареєстрований у встановленому законом порядку як юридична особа та зареєстрований платником податку на додану вартість, вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності, дотримання вимог податкового законодавства тощо і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит чи бюджетне відшкодування за можливу неправомірну діяльність вказаного суб'єкта господарювання (виконавця).

До того ж, суд вважає за доцільне наголосити, що доводи податкового органу щодо отримання платником необґрунтованої податкової вигоди, мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безумовно та беззаперечно підтверджують існування обставин, котрі виключають право платника на віднесення відповідних сум ПДВ до складу податкового кредиту.

Натомість, судом встановлено, що відповідачем - Державною податковою інспекцією у Київському районі м.Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області не доведено належними доказами існування таких обставин, як і не доведено здійснення Підприємцем та його контрагентами узгоджених дій, спрямованих на створення штучних умов для отримання незаконної податкової вигоди, як і не надано жодного доказу на підтвердження того, що зміст укладених між ФОП ОСОБА_1 та його контрагентами - ТОВ «Аксон-групп», ПП «Топ Трейдінг», ПП «Гранд Стройгефест», ТОВ «Транс-Інвестгрупп», правочинів, не відповідає дійсним намірам сторін, і що дані наміри спрямовані на ухилення від сплати податків за наслідками фінансово-господарських операцій, та доказів на підтвердження відсутності у посадових осіб підприємств повноважень на укладання таких договорів, та відсутності у ТОВ «Аксон-групп», ПП «Топ Трейдінг», ПП «Гранд Стройгефест», ТОВ «Транс-Інвестгрупп» повноважень виписувати податкові накладні.

Водночас, судом з»ясовано, що отриманий Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 від контрагентів - ТОВ «Аксон-групп», ПП «Топ Трейдінг», ПП «Гранд Стройгефест», ТОВ «Транс-Інвестгрупп», товар, у подальшому Підприємцем був реалізований, про що свідчать наявні у матеріалах справи Договори про надання послуг від 01.01.2014р. №277, №324, №512, Договори поставки від 01.06.2013р. №24-Т, від 13.11.2012р. №1311/К, №1311/Р, №1311/Ц, укладені між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Копійка-центр», ТОВ «Копійка-Р», ТОВ «Київське», ТОВ «Копійка-трейд», ПП «Таврія Плюс», ТОВ «Таврія-В», ТОВ «Таврія-І», а також додані до них видаткові накладні, податкові накладні, виписки по особовим рахункам.

Згідно з п.п.3-6, 5.2 «Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства», затвердженого наказом ДПА України від 22.12.2010р. №984, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 січня 2011р. за №34/18772, результати документальних перевірок оформлюються у формі акта або довідки. У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт, а у разі відсутності порушень - довідка. Акт - службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки фінансово-господарської діяльності платника податків і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби. Акт документальної перевірки повинен містити систематизований виклад виявлених під час перевірки фактів порушень норм податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби. За результатами документальної перевірки в акті викладаються всі суттєві обставини фінансово-господарської діяльності платника податків, які мають відношення до фактів виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби. Факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів. У разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті фактом порушення необхідно, зокрема, чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) фінансово-господарської діяльності платника податків та господарську операцію, в результаті якої здійснено це порушення, при цьому додати до акта письмові пояснення посадових осіб платника податків або його законних представників щодо встановлених порушень.

Водночас, судом відхиляються та не приймаються до уваги викладені ДПІ у Київському районі м.Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області в Актах №2881/17-01 від 02.10.2014р., та №4425/17-01 від 26.11.2014р., посилання, зокрема, на встановлені податковим органом порушення, котрі встановлені у Актах інших контролюючих органів, зокрема: ДПІ у Приморському районі м.Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області №1812/15-53-22-3/38295684 від 01.04.2014р. «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Аксон-Групп» щодо підтвердження господарських відносин із контрагентами за період січень-лютий 2014р.», від 01.04.2014р. №1810/15-53-22-3/05 «Про неможливість проведення зустрічної звірки суб'єкта господарювання ПП «Топ Трейдінг» щодо підтвердження взаємовідносин з контрагентами їх реальності та повноти відображення в обліку за період січень-лютий 2014р.», від 01.04.2014р. №1824/15-53-22-3/38644030 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Гранд Стройгефест» щодо підтвердження господарських відносин із контрагентами за період січень 2014р.», ДПІ у Святошинському районі ГУ Міндоходів у м.Києві від 06.06.2014р. №442/26-57-22-04-10/38506872 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Транс-Інвестгруп» щодо підтвердження господарських відносин із платниками податків за період з 01.09.2013р. по 30.04.2014р.», з урахуванням наступного.

Так, судом встановлено, що означені перевірки проводились у приміщеннях відповідних податкових органів, без реального дослідження та встановлення у контрагентів позивача об'єктів оподаткування, наявності необхідних умов для досягнення результатів економічної діяльності, та відповідно без посилання на конкретні недоліки укладених договорів, первинних документів, тощо.

Крім того, відповідно до п.73.5 ст.73 Податкового кодексу України, органи державної податкової служби мають право з метою отримання податкової інформації проводити зустрічні звірки суб'єктів господарювання щодо платника податків. Зустрічною звіркою вважається співставлення даних первинних бухгалтерських та інших документів суб'єкта господарювання, що здійснюється органами державної податкової служби з метою документального підтвердження господарських відносин з платником податків та зборів, а також підтвердження відносин, виду, обсягу і якості операцій та розрахунків, що здійснювалися між ними, для з'ясування їх реальності та повноти відображення в обліку платника податків. Зустрічні звірки не є перевірками і проводяться в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За результатами зустрічних звірок складається довідка, яка надається суб'єкту господарювання у десятиденний термін.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2010року №1232 затверджено "Порядок проведення органами державної податкової служби зустрічних звірок". Наказом Державної податкової адміністрації України від 22 квітня 2011року №236 затверджено "Методичні рекомендації щодо організації та проведення органами державної податкової служби зустрічних звірок".

Згідно з п.п.4.4 п.4 Методичних рекомендацій, у разі встановлення фактів, що не дають змогу провести зустрічну звірку суб'єкта господарювання, зокрема, у зв'язку із зняттям з обліку, встановленням відсутності суб'єкта господарювання та/або його посадових осіб за місцезнаходженням (податковою адресою), відповідальний підрозділ не пізніше двох робочих днів від дати надходження запиту складає Акт про неможливість проведення зустрічної звірки суб'єкта господарювання, реєструє його у Журналі реєстрації довідок про результати проведення зустрічної звірки (актів про неможливість проведення зустрічної звірки суб'єкта господарювання, неявки для підписання, відмови від писання Довідки про результати проведення зустрічної звірки) та вживає відповідних заходів, передбачених актами ДПС України.

При подальшому залученні суб'єкта господарювання (посадових осіб суб'єкта господарювання) до проведення зустрічної звірки відповідальний підрозділ органу ДПС забезпечує проведення такої звірки.

Таким чином, акт про неможливість проведення зустрічної звірки по суті є актом про неможливість з'ясування реальності та повноти відображення господарських операцій в обліку платника податків, а відтак такий акт виключає можливість встановлення в ньому висновків щодо змісту господарської діяльності платника податків. До того ж, форма акта про неможливість проведення зустрічної звірки (Додаток 3 до вказаних Методичних рекомендацій) не передбачає графи, в якій би викладалися такі висновки, натомість передбачає конкретизацію податкової інформації, яка стосується господарської діяльності платника податків (Додаток 3, графа 15 акта).

Окрім того, суд вважає за доцільне наголосити, що отримання податковим органом акта про неможливість проведення зустрічної звірки, в якому викладено висновки про наявність ознак фіктивної господарської діяльності, відсутність факту реального вчинення господарських операцій, вчинення контрагентом платника податків нікчемного правочину або відображення в звітності показників господарських операцій, які фактично не відбулись, жодним чином не звільняє такий податковий орган від виконання обов'язку щодо самостійного встановлення та доведення факту вчинення платником податків порушення закону. До того ж, акт перевірки контрагента чи акт про неможливість проведення зустрічної звірки тощо, не має преюдиційного значення при розгляді справи судом, та не має статусу документа, котрий достовірно та безумовно підтверджує обставини фактичної дійсності.

Також, неможливість проведення зустрічної звірки контрагента позивача не може розцінюватися як свідчення необґрунтованості податкової вигоди платника, адже чинне податкове законодавство не пов'язує право платника на податковий кредит за результатами зустрічної звірки його постачальника, з повнотою відображенням ним у податковій звітності господарських операцій та зі сплатою ним податкових зобов'язань. У свою чергу, платник податків не зобов'язаний перевіряти дотримання його постачальником податкової дисципліни, на нього не може бути покладено надмірний тягар доказування своєї добросовісності. Податкові органи не вправі тлумачити поняття добросовісності платника як таке, що породжує у останнього додаткові обов'язки, не передбачені чинним законодавством.

Крім того, чинне податкове законодавство не пов'язує право платника на формування податкового кредиту з результатами зустрічних перевірок його постачальників, та повнотою відображенням ними у податковій звітності господарських операцій, а також зі сплатою ними податкових зобов'язань. У свою чергу, платник податків не зобов'язаний перевіряти дотримання його постачальниками податкової дисципліни, та на нього не може бути покладено надмірний тягар доказування своєї добросовісності. Податкові органи не вправі тлумачити поняття добросовісності платника як таке, що породжує у останнього додаткові обов'язки, не передбачені чинним законодавством.

Відповідно до вимог ч.4 ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Так, предметом доказування в межах розгляду даної категорії спорів, є реальність господарських операцій, що у подальшому слугує підставою для виникнення права на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування; добросовісність дій платника податку, яка полягає у відповідності вчинених ним дій, а також реальність усіх даних, наведених у документах, що надають право на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, та на підставі наданих позивачем, та досліджених судом, первинних документів (складених при здійсненні операцій з продажу товару у межах господарських правовідносин з вищеокресленими контрагентами), судом встановлено, що означені фінансово-господарські операції мали реальний характер та були опосередковані дійсним рухом активів. Зокрема, судом з'ясовано зміст кожної операції та її підтвердження необхідними документами первинного бухгалтерського та податкового обліку, а саме свідоцтвами про державну метрологічну атестацію, гарантійними актами на установку обладнання, актами здачі-приймання виконаних робіт, податковими накладними, рахунками на оплату, банківськими виписками, платіжними дорученнями, видатковими накладними.

Крім того, відповідно до ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена Законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено принцип презумпції правомірності правочину, згідно з яким правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена Законом або якщо він невизнаний недійсним судом.

Відповідно до статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення, передбаченого ст. 228 ЦК України міститься обов'язкова ознака - специфічна мета - порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Наявність мети, включеної до складу правопорушення підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена через мету відповідного керівника - фізичної особи, яка на момент укладання угоди виконувала представницькі функції за статутом (положенням) або за довіреністю. Слід зазначити, що наявність мети зазначеної в диспозиції ст. 228 ЦК України у фізичної особи тягне кримінальну відповідальність за відповідними статтями Кримінального кодексу України за скоєний злочин, замах на злочин або готування до злочину.

Таким чином, відповідно до презумпції правомірності правочину, усі укладені між сторонами правочини є чинними, якщо їх недійсність прямо не встановлена Законом (нікчемні правочини). В усіх інших випадках питання про недійсність правочину має бути встановлено судом після повного та всебічного розгляду питання про недійсність такого правочину, а відтак, визначенню правочину як такого, що є нікчемний, повинен передувати або вирок суду про притягнення учасника (учасників) такого правочину до кримінальної відповідальності, який би набрав законної сили, або рішення суду про визнання правочину недійсним.

Також, Цивільний кодекс України містить загальні правила щодо недійсності правочинів, а саме: правочини, які не створюють тих наслідків, на які вони направлені (ч.1 ст.216 ЦКУ), при цьому поділяє їх на два види: нікчемні (ч.2 ст.215 ЦКУ) та оспорювані (ч.3 ст.215 ЦКУ), принципова відмінність між якими полягає у тому, що нікчемний правочин є недійсним в силу Закону, а оспорюваний стає недійсним внаслідок прийняття судового рішення, яке має зворотну силу у часі, що передбачено ст.236 ЦК України.

Зокрема, перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений ст.228 Цивільного кодексу України, згідно якої правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема, правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності: правочини спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження, об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. її надрами, іншими природними ресурсами (ст.14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна: правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, та відповідно не є такими, що порушують публічний порядок.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом України, зокрема, у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9, у п.18 якої зазначено, що перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 Цивільного кодексу України, а саме: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Таким чином, з урахуванням наведеного, суд вважає за доцільне наголосити, що навіть за наявності ознак нікчемності правочину податкові органи мають право лише звертатися до судів з позовами про стягнення в доход держави коштів, отриманих по правочинах, здійснених з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їх нікчемність. Адже одним з основних завдань органів державної податкової служби є здійснення контролю дотримання податкового законодавства і надання роз'яснень законодавства з питань оподаткування платникам податків. При цьому, жодним законом не передбачено право органу державної податкової служби самостійно, в позасудовому порядку, визнавати нікчемними правочини і дані, вказані платником податків у податкових деклараціях.

Водночас, правочини, які укладені без наміру створення правових наслідків, які обумовлені такими правочинами, про що власне йдеться в Актах ДПІ у Київському районі м.Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області в Актах №2881/17-01 від 02.10.2014р. «Про результати позапланової документальної невиїзної перевірки Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питань правових відносин з Товариством з обмеженою відповідальністю «Аксон-групп», Приватним підприємством «Топ Трейдінг», Приватним підприємством «Гранд Стройгефест» за період з 01.01.2014р. по 31.01.2014р.», та №4425/17-01 від 26.11.2014р. «Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питань правових відносин з Товариством з обмеженою відповідальністю «Транс-Інвестгрупп» за період з 01.04.2014р. по 30.04.2014р.», визначаються законом як фіктивні (ст.234 ЦК України). Натомість, фіктивні правочини не віднесено законом до нікчемних, а їх недійсність встановлюється лише судом.

У зв»язку з чим, відхиляються та не приймаються судом до уваги посилання податкового органу у Актах перевірки на положення ч.ч.1,5 ст.203, п.п.1,2 ст.215, оскільки окреслені правові норми можуть використовуватися лише при визнанні правочинів недійсними у судовому порядку.

Отже, беручи до уваги наведене, суд дійшов висновку, що включення Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 спірної суми ПДВ до складу податкового кредиту в межах вищеокреслених фінансово-господарських відносин із ТОВ «Аксон-групп», ПП «Топ Трейдінг», ПП «Гранд Стройгефест», ТОВ «Транс-Інвестгрупп», повністю підтверджено позивачем наданими до суду та наявними у матеріалах справи відповідними розрахунковими, платіжними, та іншими первинними документами бухгалтерського та податкового обліку, що відповідно свідчить про безпідставність та неправомірність донарахування Державною податковою інспекцією у Київському районі м.Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 податку на додану вартість за перевіряємий період.

Вищевикладене спростовує твердження відповідача, наведені у письмових запереченнях на адміністративний позов та викладені повноважним представником в ході судового розгляду справи по суті.

Відповідно до приписів ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Натомість, Державна податкова інспекція у Київському районі м.Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області не надала суду жодних належних доказів на підтвердження та обґрунтування правомірності винесення оскаржуваних позивачем податкових повідомлень-рішень від 01.12.2014р. №, від 14.01.2015р. №.

Згідно з ч.1 ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а згідно ч.3 ст. 105 КАС України позивач має право, у тому числі, вимагати скасування або визнання нечинним рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень.

Згідно зі ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, суд дійшов висновку, що уточнені позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 правомірні, документально підтверджені та обґрунтовані, базуються на положеннях чинного податкового законодавства, отже підлягають задоволенню повністю.

Судові витрати підлягають стягненню з Державного бюджету України на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, відповідно до приписів ч.1 ст.94 КАС України.

Керуючись ст.ст.2, 4, 7-9, 11, 12, 69, 71, 94, ст.ст.158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Київському районі м.Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 01.12.2014р. №, від 14.01.2015р. №, задовольнити.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Київському районі м.Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області від 01.12.2014р. №, від 14.01.2015р. №.

3. Стягнути з Державного бюджету України на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір у сумі 182(сто вісімдесят дві)грн. 70коп.

Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили в порядку, передбаченому приписами ст.254 КАС України.

Повний текст постанови складено та підписано судом « 18» травня 2015року.

Суддя Харченко Ю.В.

.