Справа № 2а-555/11/1470
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2015-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2015 року м. Київ К/9991/80690/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Карася О.В. (головуючого), Олендера І.Я., Рибченка А.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Корабельному районі м. Миколаєва на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 20.04.2011 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 26.10.2011 у справі № 2а-555/11/1470

за позовом Приватного підприємства "Аптека"

до Державної податкової інспекції у Корабельному районі м. Миколаєва

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2011 року Підприємством звернулося до суду з позовом, з урахуванням уточнень, до Державної податкової інспекції, у якому заявлено вимоги визнати протиправними та скасувати:

податкове повідомлення-рішення від 18.01.2011 № /0, яким позивачеві збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток за основним платежем у розмірі 13 914,00 грн. та фінансових санкцій - 3 479,00 грн.;

податкове повідомлення-рішення від 18.01.2011 № /0, яким позивачеві збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість (далі - ПДВ) за основним платежем у розмірі 11 131,00 грн. та фінансових санкцій - 2 783,00 грн.;

податкове повідомлення-рішення від 18.01.2011 № /0, яким позивачеві збільшено суму грошового зобов'язання за платежем зі збору за спеціальне використання водних ресурсів за основним платежем у розмірі 61,24 грн. та фінансових санкцій - 1 205,31 грн.

Постановою суду першої інстанції, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду, позовні вимоги Підприємства задоволені частково: податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції від 18.01.2011 № /0, № /0 визнано протиправними та скасовано, в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із судовими рішеннями, відповідач до Вищого адміністративного суду України подав касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить зазначені судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді, перевіривши повноту встановлених обставин справи та правильність їх юридичної оцінки судами, Вищий адміністративний суд України не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.

Судами першої і апеляційної інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Державною податковою інспекцією проведена позапланова виїзна перевірка Підприємства з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період з 01.10.2007 по 30.09.2010, за підсумками якої складено акт від 29.12.2010. На підставі цього акта Державна податкова інспекція прийняла оспорювані податкові повідомлення-рішення.

У ході вказаної перевірки працівниками Державної податкової інспекції було встановлено порушення позивачем пп. 7.4.1, пп. 7.4.3 п. 7.4 ст. 7 Закону України від 28.12.1994 № 334/94-ВР "Про оподаткування прибутку підприємств", в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 13 914,00 грн., п. 4.1 ст. 4 Закону України від 03.04.1997 № 168/97-ВР "Про податок на додану вартість", в результаті чого занижено ПДВ на загальну суму 11 131,00 грн., та п. 2.1, п. 4.1, п. 4.5, п. 6.2, п. 7.1 р. 7 Інструкції № 231 "Про порядок обчислення і справляння збору за спеціальне використання водних ресурсів та збору за користування водами для потреб гідроенергетики і водного транспорту", затвердженої спільним наказом Мінфіну, ДПАУ, Мінекономіки, Мінекобезпеки від 01.10.1999 № 231/539/118/219, ст. 30 Водного кодексу України, в результаті чого занижено збір за спеціальне використання водних ресурсів у сумі 61,24 грн.

Такі порушення полягали у тому, що при здачі в оренду нежитлових приміщень, іншого майна пов'язаним особам та особам, які не є платниками податку на прибуток, позивачем занижено вартість оренди, оскільки визначення суб'єктом господарювання розміру щомісячних амортизаційних відрахувань було здійснено на основні фонди 1 групи за даними бухгалтерського обліку, а не за нормами податкової амортизації. У зв'язку з чим контролюючим органом самостійно визначено "звичайні ціни" та донараховано зобов'язання з податку на прибуток та ПДВ. Підставою для визначення позивачеві суми грошового зобов'язання за платежем "збір за спеціальне використання водних ресурсів" є використання води в комерційних цілях Підприємцем, яка орендувала у позивача нежитлове приміщення і фактично користувалася водою при здійснені підприємницької діяльності, проте не мала окремих договірних відносин з водопостачальною організацією та не сплачувала відповідний збір.

Розв'язуючи спір та задовольняючи позовні вимоги в частині, суд першої інстанції, з думкою якого погодився апеляційний суд, з урахуванням аналізу положень п. 1.18 Закону України від 03.04.1997 № 168/97-ВР "Про податок на додану вартість", пп. 1.20.1, пп. 1.20.2, пп. 1.20.10 п. 1.20 ст. 1 Закон України від 28.12.1994 № 334/94-ВР "Про оподаткування прибутку підприємств", виходив з того, що рішення про донарахування податкових зобов'язань з податку на прибуток та ПДВ прийнято контролюючим органом не у спосіб передбачений законом та всупереч приписам податкового законодавства.

Так, п. 1.18 Закону України від 03.04.1997 № 168/97-ВР "Про податок на додану вартість" (втратив чинність 01.01.2011) встановлено, що звичайні ціни розуміються та застосовуються за правилами, визначеними п. 1.20 ст. 1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" (п. 1.18).

Згідно пп. 1.20.1 п. 20 ст. 1 Закон України від 28.12.1994 № 334/94-ВР "Про оподаткування прибутку підприємств" звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін.

Справедлива ринкова ціна - це ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати за відсутності будь-якого примусу, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності -однорідних) товарів (робіт, послуг).

Пункт 1.20.8 вказаного Закону обов'язок доведення того, що ціна договору не відповідає рівню звичайної ціни у випадках, визначених цим Законом, покладає на податковий орган у порядку, встановленому законом.

Порядок визначення звичайної ціни товару (робіт, послуг) регламентований підпунктом 1.20.2 Закону, в межах якого податковий орган зобов'язаний діяти при визначенні рівня звичайних цін.

Цією нормою Закону передбачено, що для визначення звичайної ціни товару (робіт, послуг) використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару (роботи, послуги) договори з ідентичними (однорідними) товарами (роботами, послугами) у співставних умовах. Зокрема, враховуються такі умови договорів, як кількість (обсяг) товарів (наприклад, обсяг товарної партії), строки виконання зобов'язань, умови платежів, звичайних для такої операції, а також інші об'єктивні умови, що можуть вплинути на ціну. При цьому умови договорів на ринку ідентичних (у разі їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) визнаються співставними, якщо відмінність між такими умовами суттєво не впливає на ціну, або може бути економічно обґрунтована. При цьому враховуються звичайні при укладанні угод між непов'язаними особами надбавки чи знижки до ціни. Зокрема, але не виключно, враховуються знижки, пов'язані з сезонними та іншими коливаннями споживчого попиту на товари (роботи, послуги), втратою товарами якості або інших властивостей; закінченням (наближенням дати закінчення) строку зберігання (придатності, реалізації); збутом неліквідних або низьколіквідних товарів; маркетинговою політикою, у тому числі при просуванні товарів (робіт, послуг) на ринки; наданням дослідних моделей і зразків товарів з метою ознайомлення з ними споживачів.

Таким чином, при встановленні факту невідповідності рівня звичайних цін, за якими позивачем було передано в оренду нежитлове приміщення, податковий орган діяв не у межах наведеної норми законодавства, оскільки при визначенні звичайної ціни відповідачем не було використано інформацію про укладені, на момент продажу такого товару (роботи, послуги) договори з ідентичними (однорідними) товарами (роботами, послугами) у співставних умовах, із врахуванням звичайних при укладанні угод між непов'язаними особами надбавок чи знижок до ціни, не були використані статистичні дані внутрішнього ринку тощо.

Крім того, як вже було зазначено, згідно з п. 1.18 ст. 1 Закону України № 168/97-ВР звичайні ціни розуміються та застосовуються за правилами, визначеними п. 1.20 ст. 1 Закону України № 334/94-ВР, яким, в свою чергу, встановлено, що донарахування податкових зобов'язань платника податку податковим органом внаслідок визначення звичайних цін здійснюється за процедурою, встановленою законом для нарахування податкових зобов'язань за непрямими методами.

Відповідно до пп. 4.3.5 п. 4.3 ст. 4 Закону України від 21.12.2000 № 2181-ІІІ "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" рішення про застосування непрямих методів приймається податковим органом за місцезнаходженням платника податків за наявності підстав, визначених у пп. 4.3 цього пункту. Нарахування податкових зобов'язань з використанням непрямого методу здійснюється виключно податковим органом. Рішення про сплату податкових зобов'язань приймається у судовому порядку за поданням керівника (його заступника) відповідного податкового органу.

З урахуванням положень пп. 1.20 ст. 1 Закону № 334/94-ВР вимоги наведеної правової норми при визначенні податкового зобов'язання внаслідок визначення звичайних цін стосуються тільки процедури, а відтак податковий орган, здійснивши відповідне донарахування податкових зобов'язань, зобов'язаний звернутися до суду з позовом про стягнення з платника податків в доход відповідного бюджету донарахованої суми.

За таких обставин, не може вважатися доведеним податковим органом той факт, що ціна товару, визначена у договорах з реалізації частини нежитлових приміщень, не відповідає рівню звичайної ціни. А тому, виходячи із положень пп. 1.20.1 п. 1.20 ст. 1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", необхідно вважати, що звичайною вважається ціна, визначена сторонами договору, та така ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін.

Також, ст. 62 Господарського кодексу України передбачає, що господарюючий суб'єкт, який за своїми ознаками є підприємством, самостійно здійснює будь-які види господарської діяльності, якщо вони не заборонені законодавством України і відповідають цілям, передбаченим статутом підприємства.

Згідно з визначенням, наведеним у Господарському кодексі України, ціна (тариф) є формою грошового визначення вартості продукції (робіт, послуг), яку реалізують суб'єкти господарювання.

Ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається в договорі у гривнях. Ціни у зовнішньоекономічних договорах (контрактах) можуть визначатися в іноземній валюті за згодою сторін.

Суб'єкти господарювання можуть використовувати у господарській діяльності вільні ціни, державні фіксовані ціни та регульовані ціни - граничні рівні цін або граничні відхилення від державних фіксованих цін.

Відповідно до ст. 190 Господарського кодексу України вільні ціни визначаються суб'єктами господарювання на всі види продукції (робіт, послуг) самостійно за згодою сторін, а у внутрішньогосподарських відносинах - також за рішенням суб'єкта господарювання. Виняток становлять види продукції (робіт, послуг), щодо яких встановлено державні ціни.

При цьому, чинне законодавство України гарантує суб'єктам господарювання вільне здійснення господарської діяльності на власний ризик та надає можливість самостійно визначати вартість продукції, що передбачається до продажу.

З огляду на зазначене у суду відсутні правові підстави для висновку про законність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 18.01.2011 № /0, № /0.

Щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення, яким позивачеві збільшено суму грошового зобов'язання за платежем зі збору за спеціальне використання водних ресурсів за основним платежем у розмірі 61,24 грн. та фінансових санкцій - 1 205,31 грн., то в цій частині постанова суду першої інстанції, залишена без змін ухвалою апеляційного суду, не оскаржена сторонами, відповідає закону і залишається без змін з мотивів, наведених у постанові.

З урахуванням викладеного, керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Корабельному районі м. Миколаєва відхилити.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 20.04.2011 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 26.10.2011 у справі № 2а-555/11/1470 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.В. Карась

Судді І.Я. Олендер

А.О. Рибченко