Справа № 466/2207/15-а
Суддя: Каралюс Володимир Маріянович
Дата ухвалення: 2015-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2015 року Справа № 876/4232/15

Головуючого судді - Каралюса В.М.,

суддів: Затолочного В.С., Матковської З.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 25 березня 2015 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження,-

В С Т А Н О В И В :

В березні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради в якому просила визнати протиправним та скасувати розпорядження відповідача від 19.12.2014 № 747 «Про демонтаж самочинно влаштованого балкону» до квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 25 березня 2015 року у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження суб'єкта владних повноважень в порядку адміністративного судочинства відмовлено. Роз'яснено позивачу право звернення до місцевого загального суду із вказаною позовною заявою оформленою відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Не погодившись із таким рішенням суду першої інстанції, його оскаржила позивач, яка в поданій апеляційній скарзі, покликаючись на те, що оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам законодавства та прийняте з порушенням процесуального права, просить таке скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що даний спір не є цивільно-правовим, так як відсутній спір про право власності на квартиру та балкон, спір стосується виключно оскарження рішення органу владних повноважень.

Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду були повідомлені належним чином, а тому, колегія суддів, у відповідності до ч.1 п.2 ст.197 КАС України, вважає за можливе розглядати справу у порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи питання про відмову у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пред'явлено вимоги для розгляду у порядку адміністративного судочинства про скасування розпорядження суб'єкта владних повноважень, однак предмет спору становить питання про визнання права власності на об'єкт самочинного будівництва, а саме балкон. У цьому випадку спір має ознаки цивільно-правового, який має вирішуватися порядку цивільного, а не адміністративного судочинства. Оскільки із позову вбачається спір про право, тому у відкритті провадження слід відмовити.

Проте колегія суддів вважає, що висновки про необхідність відмови у відкритті провадження в адміністративній справі є безпідставними, виходячи з наступного.

Згідно п.1 ч.1 ст.3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори: 1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; 2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; 6) спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму.

Для вирішення питання за правилами якого судочинства слід розглядати певний спір, і чи володіє він ознаками справи адміністративної юрисдикції, яка повинна розглядатися за правилами передбаченими Кодексом адміністративного судочинства України, слід виходити із суб'єктного складу та предмету заявленого позову.

Вимога адміністративного позову в частині визнання нечинними рішень суб'єктів владних повноважень ґрунтується на публічно - правових відносинах, які виникають у зв'язку із здійсненням відповідачем владних управлінських функцій на основі законодавства.

Так, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території (ч. 3 ст.140, ч. 1 ст.144 Конституції України). Акти органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (ч. 10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Відповідно до ч.1 ст. 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування вирішують, крім передбачених в Конституції України, й інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції. Перелік таких питань визначено у Конституції України та Законі України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Згідно Рішення Конституційного суду України № 10-рп/2010 від 01.04.2010 року системний аналіз положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (ч.1 ст.10, ст.ст.16, 17, 18, 25, 26 та інших) свідчить, що органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їхньої компетенції, є суб'єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу. За Конституцією і законами України публічно-правові спори в Україні розглядають і вирішують Конституційний Суд України, суди загальної юрисдикції в порядку кримінального та адміністративного судочинства (ст.ст. 13,15 Закону України «Про Конституційний Суд України», ст. 17 КАС України). Конституційний Суд України прийшов до висновку, що вирішення спорів фізичних та юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності належить до юрисдикції адміністративних судів, крім публічно-правових спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення (ч.2 ст.4, ч.3 ст.17 КАС України).

Аналізуючи зміст заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувані рішення прийняті відповідачами згідно положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Статтею 104 КАС України встановлено, що до адміністративного суду має право звернутися з адміністративним позовом особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Таким чином, колегія суддів переконана, що судом першої інстанції, при вирішенні питання щодо належності даного спору до юрисдикції адміністративних судів, допущено хибне трактування положень Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст. 2, п. 1, 7 ч. 1 ст. 3, ст. 17, 104 КАС України, що в свою чергу призвело до невірного висновку про цивільно-правовий характер спірних правовідносин, а відтак неможливості розгляду даного спору в порядку адміністративного судочинства.

Крім того, колегія суддів вважає, що в даному випадку мова йде про оскарження позивачем рішення органу місцевого самоврядування, що випливає з наданих йому владних управлінських функцій, а не про спір пов'язаний із захистом права власності або користування, а тому його належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до переконання, що судом першої інстанції було допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, а тому оскаржувана ухвала про закриття провадження підлягає скасуванню.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 195, 197, п. 3 ч. 1 ст. 199, п. 4 ч. 1 ст. 202, п. 6 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 25 березня 2015 року про відмову у відкритті провадження у справі № 466/2207/15-а скасувати та направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, що беруть участь у справі та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В.М. Каралюс

суддя В.С. Затолочний

суддя З.М. Матковська