Справа № 804/17146/14
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2015-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Дєєв М.В., одноособово розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
до Криворізької північної міжрайонної державної податкової інспекції Дніпропетровської області Державної податкової служби
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень- рішень,-
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Північної міжрайонної державної податкової інспекції у м. Кривому Розі із позовними вимогами:
Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2012 року постанову Дніпропетровського окружного адімінстративного суду від 10.02.2011 року у даній справі залишено без змін.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 08.10.2014 року постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.02.2011 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2012 року скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Під час касаційного провадження Вищім адміністративним судом України було замінено відповідача - Північну міжрайонну податкову інспекцію у м. Кривому Розі її правонаступником - Криворізькою північною міжрайонною державною податковою інспекцією Дніпропетровської області Державної податкової служби.
Таким чином, під час нового розгляду в суді першої інстанції судом розгядались зазначені вище позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Криворізької північної міжрайонної державної податкової інспекції Дніпропетровської області Державної податкової служби.
Відповідач надав суду письмові заперечення, в яких зазначив, що висновки перевірки відповідають фактичним обставинам справи, акт перевірки складений правомірно, згідно із діючим законодавством, висновки за результатами акту перевірки є цілком обґрунтованими, тому винесені податкові повідомлення-рішення є такими, що відповідають вимогам діючого законодавства, а отже підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
В судове засідання відповідач не з'явився, надав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. Позивач проти розгляду справи за відсутності відповідача не заперечував.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження, у відповідності до ч. 4 ст. 122, ч. 6 ст. 128 КАС України.
З'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.
Судом встановлено, що за період з 01.10.2006 року по 31.03.2008 року суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_1 працював на загальній системі оподаткування.
На час виникнення спірних правовідносин порядок оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю регулювався розділом IV Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян», Законом України «Про податок на додану вартість», Законом України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», чинними на той час.
Відповідно до вимог підпункту 7.2.3 п. 7.2 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надається покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг). Податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом.
Згідно з вимогами підпункту 7.2.6 п. 7.2 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту.
Підпунктом 7.3.1 пункту 7.3 ст. 7 вказаного Закону визначено, що датою виникнення податкових зобов'язань з поставки товарів (робіт, послуг) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:
або дата зарахування коштів від покупця (замовника) на банківський рахунок платника податку як оплата товарів (робіт,послуг), що підлягають поставці, а в разі поставки товарів (робіт,послуг) за готівкові грошові кошти - дата їх оприбуткування в касі платника податку, а при відсутності такої - дата інкасації готівкових коштів у банківській установі, що обслуговує платника податку;
або дата відвантаження товарів, а для робіт (послуг) - дата оформлення документа, що засвідчує факт виконання робіт (послуг) платником податку.
Згідно з підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту). У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.
В силу вимог наведеної вище законодавчої норми, якщо на момент здійснення перевірки податковим органом у платника податку відсутні податкові накладні, які підтверджують правомірність віднесення певних сум до податкового кредиту, то судом не може прийматися до уваги їх надання при розгляді справи в суді. У разі одержання (виявлення) платником податкових накладних після проведення перевірки, він має право сформувати податковий кредит з урахуванням таких податкових накладних у наступному податковому періоді.
Як випливає зі змісту підпункту «б» підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму податкового зобов'язання платника податків у разі якщо дані документальних перевірок результатів діяльності платника податків свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов'язань, заявлених у податкових деклараціях.
Відповідно до підпункту 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 зазначеного Закону, у разі коли контролюючий орган самостійно донараховує суму податкового зобов'язання платника податків за підставами, викладеними у підпункті "б" підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 цього Закону, такий платник податків зобов'язаний сплатити штраф у розмірі десяти відсотків від суми недоплати (заниження суми податкового зобов'язання) за кожний з податкових періодів, установлених для такого податку, збору (обов'язкового платежу), починаючи з податкового періоду, на який припадає така недоплата, та закінчуючи податковим періодом, на який припадає отримання таким платником податків податкового повідомлення від контролюючого органу, але не більше п'ятдесяти відсотків такої суми та не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян сукупно за весь строк недоплати, незалежно від кількості податкових періодів, що минули.
Враховуючи обставини справи та дослідивши правові норми, що регулюють виниклі правовідносини, суд дійшов висновку, що відповідачем правомірно, та обґрунтовано донараховано податок на додану вартість та застосовано штрафні санкції до позивача.
Стосовно нарахування позивачеві оспорюваної суми податкового зобов'язання з податку на додану вартість суд зазначає наступне.
За змістом статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян», оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) i документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу.
За правилами пункту «б» частини першої статті 14 Декрету податок обчислюється податковими органами на підставі декларацій, поданих громадянами про очікуваний (оціночний) у поточному році доход або про фактично одержані у звітному календарному році доходи та інших відомостей про доходи громадян, визначених у цьому розділі.
Відповідно до частини другої цієї ж статті Декрету оподаткування доходів громадян податковими органами здійснюється на підставі: декларацій громадян про очікуваний (оціночний) у поточному році або про фактично одержані ними протягом року доходи; матеріалів перевірок діяльності громадян, проведених податковими органами.
Таким чином, суд дійшов висновку про заниження позивачем валового доходу у період з 01.10.2006 року по 31.03.2008 року, чим порушено ст. 13 розділом IV Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян».
Суд критично оцінює посилання позивача на неправомірність винесених податкових повідомлень-рішень як результат неправомірності перевірки його діяльності податковим органом з підстав порушення порядку її проведення, виходячи з наступного.
Відповідно до частин першої, другої статті 11-2 Закону України «Про державну податкову службу в Україні», у редакції, яка була чинною на момент існування досліджуваних правовідносин, посадові особи органу державної податкової служби вправі приступити до проведення планової або позапланової виїзної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим та іншими законами України, та за умови надання платнику податків під розписку:
1) направлення на перевірку, в якому зазначаються дата його видачі, назва органу державної податкової служби, мета, вид (планова або позапланова), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посади, звання та прізвища посадових осіб органу державної податкової служби, які проводитимуть перевірку. Направлення на перевірку є дійсним за умови наявності підпису керівника органу державної податкової служби, скріпленого печаткою органу державної податкової служби;
2) копії наказу керівника податкового органу про проведення позапланової виїзної перевірки, в якому зазначаються підстави проведення позапланової виїзної перевірки, дата її початку та тривалість.
Ненадання цих документів платнику податків або їх надання з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, є підставою для недопущення посадових осіб органу державної податкової служби до проведення планової або позапланової виїзної перевірки.
Таким чином, допуск платником посадових осіб податкової інспекції до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні та/або проведенні виїзної податкової перевірки. А тому недодержання посадовими особами податкового органу вимог закону під час призначення та/або проведення перевірки не може бути самостійною підставою для скасування рішення суб'єкта владних повноважень, прийнятих за наслідками цієї перевірки, без спростування висновків цього органу про вчинення платником порушень, зафіксованих в акті перевірки.
Згідно зі ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1, 2 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Таким чином, обов'язок з доведення тих чи інших обставин розподіляється між учасниками процесу в залежності від матеріального права, що регулює спірні відносини та особливостей конкретного позову.
Проте, позивач не надав суду належних доказів, які б спростовували докази відповідача, подані на доведення суду правомірності своїх рішень.
Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Керуючись статтями 122, 128, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - відмовити.
Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 186 КАС України.

Суддя (підпис) Постанова не набрала законної сили станом на 25.02.2015 року Суддя З оригіналом згідно Помічник судді М.В. Дєєв М.В.Дєєв Т.С.Журавель