Справа № 489/436/15-а
Суддя: Губницький Д. Г.
Дата ухвалення: 2015-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №6-а/489/12/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 р. Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого - судді Губницького Д.Г., при секретарі Наумкіній І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві заяву ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва про визнання бездіяльності неправомірною, зобов'язання вчинити певні дії та надати звіт про виконання рішення,

ВСТАНОВИВ:

В січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, якою просив визнати неправомірною бездіяльність УПФ щодо невиконання рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 липня 2010 р. в частині ненарахування та невиплати пенсії за грудень 2014 року, а також зобов'язати УПФ нарахувати та виплатити пенсію за грудень 2015 року і подати до суду звіт про виконання рішення суду.

У судовому засіданні ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник УПФУ в Ленінському районі м. Миколаєва просила суд в задоволенні заяви відмовити.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Численними судовим рішенням в справі, встановлені обставини, що сторонами не оспорюються, зокрема.

ОСОБА_1 віднесений до 1-ї категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та згідно посвідчення має ІІ групу інвалідності по захворюванню, яке пов'язане з наслідками Чорнобильської катастрофи.

Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 липня 2010 року, яка набрала законної сили, позов ОСОБА_1 - частково задоволено. Визнано протиправною бездіяльність УПФ України в Ленінському районі м. Миколаєва в частині невиконання з 01 червня 2010 року приписів ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Зобов'язано УПФ України в Ленінському районі м. Миколаєва провести ОСОБА_1 перерахунок пенсії по інвалідності з 01 червня 2010 року, виходячи з розрахунку 8 мінімальних пенсій за віком, встановленої п.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та додаткової пенсії у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком, відповідно до п.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та виплачувати з урахуванням фактично сплачених сум пенсій.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 липня 2011 року зазначене рішення суду було роз'яснено щодо кінцевого нарахування та виплати пенсії.

Стосовно обставин даної справи.

Із довідки УПФ України в Ленінському районі м. Миколаєва від 13 січня 2015 року вбачається, що розмір пенсійної виплати на 01 грудня 2014 р. становить 2 419,95 грн.

При цьому, як вбачається із копій судових рішень нарахування пенсії позивачу за попередні місяці здійснювалося в розмірі 8 683,35 грн.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою ст.71 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 255 КАС України визначено, що постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Відповідно до ч.9 ст. 267 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено постанову суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб'єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такої постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду.

Частиною 10 цієї ж статті встановлено, що за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. У разі наявності підстав для задоволення заяви суд ухвалює одну із постанов, що передбачені частиною другою статті 162 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини склалися з приводу невиконання відповідачем судового рішення, що порушує право позивача на соціальний захист та регулюються зокрема Конституцією України, Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Згідно ч.1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Нормами ст. 49 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено пенсії особам, віднесеним до 1, 2, 3, 4 категорій у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особам, віднесеним до категорії 1, які є інвалідами ІІ групи, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі 75 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Згідно з ч. 3 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в усіх випадках розмір пенсій для інвалідів третьої групи, щодо яких встановлено зв'язок з Чорнобильською катастрофою, не може бути нижчим 8 мінімальних пенсій за віком. Зміни до цієї частини та статті Закону в частині надання Кабінету Міністрів України повноважень визначати розміри пенсій, передбачених ст. 50, 54 вказаного Закону визначати були внесені набранням чинності з 01 січня 2015 р. Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» N 76-VIII від 28.12.2014.

Між тим, пунктом 7 Прикінцевих положень Закону України від 28.12.2014 № 76-VII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» регламентовано, що у разі якщо внаслідок перерахунку пенсій, відповідно до цього Закону, її розмір зменшується, пенсія виплачується в раніше встановленому розмірі.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 липня 2010 року було зобов'язано УПФ України в Ленінському районі м. Миколаєва провести ОСОБА_1 перерахунок пенсії по інвалідності з 01 червня 2010 року, виходячи з розрахунку 8 мінімальних пенсій за віком, встановленої п.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та додаткової пенсії у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком, відповідно до п.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та виплачувати з урахуванням фактично сплачених сум пенсій.

Виходячи з викладених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, суд вважає, що позивач у грудні 2014 р. мав право на виплату пенсії у відповідності до постанови Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 липня 2010 року.

Наявність такого права у позивача є визначальною для вирішення даного спору, крім того, це право гарантується ч.2 ст. 46 Конституції України.

Згідно з положеннями ч.4 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Таким чином, за конституційними нормами виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами при визначенні розміру пенсій позивачеві застосуванню підлягають статті 50 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а не постанови Кабінету Міністрів України, які істотно звужують обсяг встановлених законом прав.

Тобто законодавчим органом не було внесено змін до ст. ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Надання законодавцем такого права Кабінету Міністрів України не означає, що останній, встановлюючи такий порядок, може допустити звуження змісту та обсягу прав позивача, встановлених цим же Законом.

Відповідачем не підтверджені правомірність невиконання постанови Ленінського районного суду від 05 липня 2010 року в частині виплати пенсії ОСОБА_1 за грудень 2014 року, а тому права заявника підлягають вдіновленню в запропонований ним спосіб.

Згідно з ч. 1 і 2 ст. 267 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, проти якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту або у разі його ненадходження у встановлений строк суд може своєю ухвалою встановити новий строк подання звіту та накласти на винну посадову особу, відповідальну за виконання постанови штраф.

Враховуючи наведену процесуальну норму, вимоги в частині зобов'язання УПФ подати звіт про виконання рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05.07.2010 по справі № 2-3965/2010 за грудень 2014 року, не підлягають задоволенню, оскільки інститут подання звіту застосовується у разі постановлення первинного судового рішення за наслідками розгляду позову, а не похідної від нього заяви.

Відтак заяву ОСОБА_1 слід задовольнити частково.

Керуючись ст. 159-163, 267 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати бездіяльність управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва щодо невиконання рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 липня 2010 р. в частині нарахування та виплати ОСОБА_1 пенсії за грудень 2014 р. протиправною.

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за грудень 2014 р. відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 липня 2010 р.

У задоволенні решти вимог заяви ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня її проголошення.

Суддя Д.Г. Губницький