Справа № 826/8286/14
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2015-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 травня 2015 року № 826/8286/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Іщука І.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомДержавного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»
до Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві
провизнання протиправними дій, визнання протиправною та скасування постанови ВП № 42136111 від 28 травня 2014 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 854 867,46 грн.,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі по тексту - позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві про:

- визнання протиправною та скасування постанови старшого державного виконавця Бялого М.Г. Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного управління юстиції у м. Києві про стягнення виконавчого збору у розмірі 854 867,46 грн. від 28.05.2014 у ВП № 42136111;

- визнання протиправними дії Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного управління юстиції у м. Києві щодо винесення постанови від 28.05.2014 у ВП № 42136111.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що стягнення виконавчого збору можливе лише в тому випадку, коли було розпочато примусове виконання рішення майнового характеру, чого здійснено державним виконавцем не було, а тому стягнення з позивача виконавчого збору є незаконним.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.07.2014 в задоволені позову Державному підприємству «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» відмовлено повністю у зв'язку з тим, що суд дійшов до висновку про законність постанови щодо стягнення виконавчого збору, оскільки боржником у визначений строк добровільно наказ господарського суду не виконано, тому державний виконавець діяв в рамках законодавства про виконавче провадження.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.09.2014 апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» задоволено частково, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.07.2014 скасовано та ухвалено нову постанову, якою у задоволенні позову відмовлено, при чому суд виходив з того, що відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві не може бути належним відповідачем, а отже позовні вимоги до неналежного відповідача задоволені бути не можуть.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12.03.2015 у справі К/800/54029/14 касаційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» задоволено частково, постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.07.014 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29.09.2014 скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції для вирішення питання про заміну відповідача, встановлення фактичних обставин щодо примусового виконання наказу, на виконання якого винесено постанову про стягнення виконавчого збору.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.03.2015 прийнято справу до провадження та призначено до судового розгляду на 14.04.2015.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити їх в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

У судовому засіданні 14.04.2015 ухвалою суду без виходу до нарадчої кімнати, занесеною секретарем судового засідання до журналу судового засідання, на підставі частини першої статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України судом замінено первинного відповідача - Відділ примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві на належного відповідача - Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві (далі по тексту - відповідач).

Відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання 06.05.2015 не забезпечив, причини неявки суду не повідомив, про дату, час і місце судового розгляду належним чином повідомлений, будь-яких письмових пояснень чи заперечень суду не надано.

Згідно частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи наведене та не прибуття відповідача у судове засідання, в судовому засіданні 06.05.2015 суд ухвалив про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

На примусове виконання наказу господарського суду міста Києва від 06.02.2014 у справі № 5011-23/13193-2012 про стягнення боргу в розмірі 8 548 674,63 грн. державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного управління юстиції у м. Києві Бялим М.Г. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 26.02.2014 ВП № 42136111.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.05.2014 у справі № 5011-23/13193-2012 було затверджено мирову угоду від 18.04.2014 у даній справі, яка укладена між Приватним акціонерним товариством «Укратоменергобуд» (стягувач) та Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (боржник).

28.05.2014 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного управління юстиції у м. Києві Бялим М.Г. винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 854 867,46 грн. у зв'язку з тим, що наказ господарського суду міста Києва від 06.02.2014 в семиденний термін з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження не виконаний.

Позивач, вважаючи зазначені дії та постанову відповідача протиправними, звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з даним позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 N 606-XIV (надалі по тексту - Закон N 606-XIV).

Згідно частини 1 статті 6 Закону N 606-XIV державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Статтею 25 цього Закону N 606-XIV передбачено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Згідно частини першої статті 27 Закону N 606-XIV у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Частиною першою статті 28 Закону N 606-XIV (у редакції, чинній на час винесення оскаржуваної постанови) передбачено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Виходячи з аналізу зазначених вище положень, сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору з боржника.

Виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 27 зазначеного Закону N 606-XIV у разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання, державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Саме до такого висновку зводиться правова позиція, викладена Судовою палатою у господарських справах Верховного Суду України в постанові від 28.01.2015 у справі № 3-217гс14.

Разом з тим, до заходів примусового виконання рішення згідно статті 32 Закону № 606-XIV відноситься: звернення стягнення на кошти та інше майно боржника; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

Статтею 52 цього ж Закону зазначається, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах.

На кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Суду відповідачем не надано жодних доказів вчинення в межах виконавчого провадження ВП № 42136111 заходів, спрямованих на примусове виконання судового наказу.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 27.05.2014 стягувач у справі № 5011-23/13193-2012 звернувся до відповідача з заявою № 421 про закінчення виконавчого провадження на підставі того, що між сторонами укладено мирову угоду на стадії виконавчого провадження. Згідно відбитку штампу вхідної кореспонденції відповідачем отримано вказану заяву того ж дня - 27.05.2014 вх №. 577/04-03-28.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону № 606-XIV виконавче провадження підлягає закінченню у разі: визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання.

Як встановлено судом, за результатами розгляду заяви стягувача 29.05.2014 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного управління юстиції у м. Києві Бялим М.Г. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 42136111, яка мотивована тим, що ухвалою господарського суду міста Києва від 20.05.2014 було затверджено мирову угоду у справі № 5011-23/13193-2012.

Таким чином, на момент винесення 28.05.2014 постанови про стягнення з боржника (позивача у даній справі) виконавчого збору у розмірі 854 867,46 грн. державним виконавцем не було розпочато дій, спрямованих на примусове виконання наказу суду, але було наявне документальне підтвердження укладення мирової угоди між сторонами виконавчого провадження ВП № 42136111, тобто доказ добровільного врегулювання сторонами виконавчого провадження спірного питання.

Отже, у державного виконавця не виникло права на стягнення з позивача виконавчого збору та винесення відповідної постанови.

Відповідно до частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд при вирішенні даного спору, з огляду на встановлені обставини, враховуючи зміст частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшов висновку, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду доказів правомірності оспорюваної позивачем постанови.

Разом з тим, суд звертає увагу, що задоволення позовних вимог про визнання протиправними дії відповідача щодо винесення постанови від 28.05.2014 про стягнення виконавчого збору у ВП № 42136111 не призведе до поновлення порушеного права позивача у визначений ним спосіб, оскільки такі дії відповідача не є юридично значимими для позивача з огляду на прийняття оскаржуваного рішення.

Достатнім для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача та відновлення його порушеного права є визнання протиправною та скасування оскаржуваної постанови від 28.05.2014.

За таких обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України. Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись статтями 69-71, 94, 160-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» задовольнити частково.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Бялого М.Г. від 28 травня 2014 року у ВП № 42136111 про стягнення з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» виконавчого збору у розмірі 854 867,46 грн.

3. У задоволенні решти позовних вимог Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» відмовити.

4. Стягнути з Державного бюджету України на користь Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» судовий збір у розмірі 633,36 грн.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її отримання особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Іщук