Справа № 826/17867/14
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2015-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

09 лютого 2015 року м. Київ № 826/17867/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Добрівської Н.А.,

за участю секретаря судового засідання - Шаповалової К.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Стоцького М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Генеральної прокуратури України
про скасування наказу №2507-ц від 23.10.2014 року та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Генеральної прокуратури України про:

- визнання протиправним та скасування наказу Генерального прокурора України №2507-ц від 23.10.2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника управління нагляду за додержанням законів органами Служби безпеки України, Державної митної служби та Державної прикордонної служби України Головного управління нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України;

- поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника управління нагляду за додержанням законів органами Служби безпеки України, Державної митної служби та Державної прикордонної служби України Головного управління нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України;

- стягнення з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 24.10.2014 року і до моменту фактичного поновлення на публічній службі.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказує на те, що рішення відповідача про звільнення ОСОБА_1 є протиправним, оскільки ним порушено гарантоване йому частиною 1 статті 43 Конституції України право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Також за твердженням позивача, порушено його конституційні права і свободи, гарантовані Конституцією України, зокрема: статтею 21 («Усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними і непорушними»); статтею 24 («Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками»); статтею 38 («Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби»); статтею 43 («Держава … гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності …Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення»); статтею 61 («Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер»); статтею 62 («Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь»). Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

За твердженням позивача, при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач, крім іншого, безпідставно не врахував наявність нерозривного текстуального і правозастосовного взаємозв'язку основної правової норми, передбаченої ч.2 ст.1 Закону України «Про очищення влади», яка визначає мету і принципи цього Закону, є важливою складовою встановленого законом порядку люстрації і якою зазначені правовідносини регулюються, - із визначеними формалізованими критеріями очищення влади (ч.1 ст.3 Закону України «Про очищення влади»), що призвело до винесення протиправного наказу та порушило особисті права і свободи позивача.

Позивач також зазначає, що відповідно до частини 2 статті 1 Закону України «Про очищення влади» передбачається звільнення з посад (заборона обіймати певні державні посади) не усіх посадових осіб, формалізований перелік яких наведено зокрема, у частині 1 статті 3 цього Закону, а тільки тих, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/бо сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_4, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

ОСОБА_1 також вказує на те, що зі змісту положень ч.2 ст.1 Закону України «Про очищення влади» вбачається, що метою закону є недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які вчинили протиправні дії, визнані винними у їх вчиненні і повинні нести юридичну відповідальність та покарання (обмеження прав і свобод) у виді примусового відлучення від роботи в державних органах. При цьому очищення влади (люстрація), як прямо вказано у цій нормі Закону, повинна ґрунтуватись на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Тобто підстави для звільнення осіб з посад визначаються не тільки за формальними критеріями (ознаками), встановленими частиною 1 статті 3 цього Закону, де наведено перелік посад і окреслений перелік період часу, протягом якого особи, що їх займали, перебували на посадах, але й у тісному правовому взаємозв'язку із метою і визначеними принципами цього Закону, викладеними у частині другій статті 1 Закону.

Звільнення ОСОБА_1, за його твердженням, є по своїй правовій суті формою юридичної відповідальності, яка встановлена за діяння, що передбачені с. 2ст.1 Закону України «Про очищення влади».

Так, частиною 1 статті 1 цього Закону встановлено, що «очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування».

Згідно частини 2 статті 61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Принцип індивідуальної відповідальності, у т.ч. і кримінальної, (ст.61 Конституції України) полягає в тому, що відповідальність і покарання за вчинений злочин може нести тільки особа, яка цей злочин вчинила.

Позивач вказує, що пунктом 22 статті 92 Конституції України визначено засади цивільно-правової відповідальності, а саме, діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них виключно законами України визначаються.

Відповідно до ст.62 Конституції України, ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у злочину (презумпція невинуватості).

В частині 2 статті 1 Закону України «Про очищення влади» встановлено, що згаданий конституційний принцип презумпції невинуватості підлягає застосуванню також і при очищенні влади (люстрації). Тобто у даному випадку цей кримінально-правовий принцип тлумачиться ширше і розповсюджується не лише на осіб, які обвинувачуються чи підозрюються у вчиненні злочину, а також і на тих осіб, які формально підпадають під дію заборон, встановлених Законом.

На думку позивача, при звільненні його у зв'язку з припиненням трудового договору з посади і органів прокуратури за ініціативою власника (суб'єкта владних повноважень) у порядку очищення влади (люстрації), відповідач мусив зазначити у наказі, яке саме протиправне рішення або дію вчинив позивач, що повинно відповідати принципу індивідуальної відповідальності, а також спрямування цих дій саме за узурпацію влади ОСОБА_4. Тобто, відповідач повинен був мотивувати своє рішення, а саме, навести конкретні факти допущеного ОСОБА_1 у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, порушення прав і свобод людини або прийняття ним конкретного протиправного рішення чи допущеної бездіяльності тощо, коли саме вони мали місце, які внаслідок цього настали негативні наслідки. При цьому його, позивача, вина повинна бути доведена виключно у встановленому законом порядку та ґрунтуватися на належних і допустимих доказах, здобутих законним шляхом, а не на припущеннях.

У судовому засіданні позивач заявлений ним позов підтримав у повному обсязі і просив його задовольнити з викладених у ньому і в додаткових письмових і усних поясненнях підстав.

Представник відповідача проти позову заперечив, вказавши на правомірність оскаржуваного наказу, прийнятого на підставі імперативних норм Закону України «Про очищення влади», які не були визнані у встановленому законодавцем порядку неконституційними.

У своїх письмових запереченнях, залучених судом до матеріалів справи і підтриманих представником відповідача у судовому засіданні, останній вказує на те, що ОСОБА_1 з 20.10.2011р. по 22.02.2014р., тобто два роки та чотири місяці обіймав посаду першого заступника прокурора Полтавської області, віднесену п.8 ч.1 ст.3 Закону до категорії «керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України», у зв'язку з чим та з урахуванням вимог ч.3 ст.1, п.8 ч.1 ст.3 Закону України «Про очищення влади» і п.2 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону наказом Генерального прокурора України від 23.10.2014 року №2507-ц ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника начальника управління Генеральної прокуратури України у зв'язку із припиненням трудового договору відповідно до п.7-2 ст.336 КЗпП України.

За твердженням відповідача, звільнення ОСОБА_1 відбулося, зважаючи на те, що вказані норми Закону є спеціальними по відношенню до інших нормативно-правових актів, мають імперативний характер та підлягають безумовному виконанню уповноваженими органами, їх посадовими особами у визначений Законом строк. При цьому Законом не встановлено жодних застережень чи виключень стосовно звільнення осіб, які підпадають під критерії, передбачені ч. 1ст.3 Закону, відповідно до п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону, у тому числі не передбачено попереднє притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Заслухавши викладені учасниками процесу доводи в обґрунтування їх позицій, суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Так, найвищу юридичну силу в системі нормативних актів має Конституція (Основний Закон) України, відповідно до ст.8 якої, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

У постанові Пленуму від 01.11.1996 р. №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» (із змінами і доповненнями) Верховним Судом України роз'яснено, що оскільки Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Суд безпосередньо застосовує Конституцію у разі:

1) коли зі змісту норм Конституції не випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом;

2) коли закон, який був чинним до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй;

3) коли правовідносини, що розглядаються судом, законом України не врегульовано, а нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою або Радою міністрів Автономної Республіки Крим, суперечить Конституції України;

4) коли укази Президента України, які внаслідок їх нормативно-правового характеру підлягають застосуванню судами при вирішенні конкретних судових справ, суперечать Конституції України.

Якщо зі змісту конституційної норми випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом, суд при розгляді справи повинен застосувати тільки той закон, який ґрунтується на Конституції і не суперечить їй.

Суд не може, застосувавши Конституцію як акт прямої дії, визнати неконституційними закони чи правові акти, перелічені в ст.150 Конституції України, оскільки це віднесено до виключної компетенції Конституційного Суду України.

Відповідно до ст.147 Конституції України Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність законів та інших правових актів Конституції України і дає офіційне тлумачення Основного закону та законів України.

Юридична сила рішень Конституційного Суду України полягає в тому, що вони є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені (ст.150 Конституції України).

При вирішенні адміністративних справ суд зобов'язаний використовувати рішення Конституційного Суду України, якими надано офіційне тлумачення Конституції та законів України та визнання законів неконституційними.

У взаємозв'язку з наведеним, суд зазначає, що відповідно до ч.5 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі виникнення в суду сумніву під час розгляду справи щодо відповідності закону чи іншого правового акта Конституції України, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України, суд звертається до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» передбачено, що у разі невизначеності в питанні про те, чи відповідає Конституції України застосований закон або закон, який підлягає застосуванню в конкретній справі, суд за клопотанням учасників процесу або за власною ініціативою зупиняє розгляд справи і звертається з мотивованою ухвалою (постановою) до Верховного Суду України, який відповідно до ст.150 Конституції може порушувати перед Конституційним Судом України питання про відповідність Конституції законів та інших нормативно-правових актів. Таке рішення може прийняти суд першої, касаційної чи наглядової інстанції в будь-якій стадії розгляду справи.

Встановлені у справі обставини з урахуванням викладених сторонами доводів в обґрунтування своїх позицій, за висновком суду, обумовлюють виникнення сумнівів щодо відповідності певних положень Закону України «Про очищення влади» Конституції України і усунення таких сумнівів є ключовим при вирішенні даної справи.

Отже, дослідивши зміст позовної заяви та додаткових пояснень до неї, заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, з метою досягнення однозначної визначеності у питанні про те, чи відповідають в контексті доводів сторін окремі вищезгадані положення Закону України «Про очищення влади» наведеним вище положенням Конституції України та, відповідно, у зв'язку з необхідністю з'ясування питання щодо їх конституційності, забезпечення застосування при вирішенні спору норм Закону, які відповідають Конституції України, а також з метою забезпечення дотримання конституційних прав і свобод позивача, суд вважає за необхідне звернутися до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності вищезгаданих окремих положень Закону України «Про очищення влади» Конституції України.

Керуючись ст.ст.9, 160, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Звернутися до Верховного Суду України із зазначеною ухвалою суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень Закону України «Про очищення влади», а саме:

- статті 1, пункту 7 частини першої статті 3, пункту 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про очищення влади» положенням статті 8, частини другої статті 19, статті 21, частин другої та третьої статті 22, частин другої та третьої статті 24, частини першої статті 38, частини першої статті 43, статті 58, частини другої статті 61, статті 62, частини першої статті 64 Конституції України в їх системному взаємозв'язку.

Копію ухвали направити сторонам та Верховному Суду України (разом із копіями позовної заяви, та письмовим клопотанням).

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення та оскарженню не підлягає.

Суддя: Н.А. Добрівська