Справа № 815/521/15
Суддя: Потапчук В.О.
Дата ухвалення: 2015-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/521/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О. А.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду в складі:

Судді доповідача - Потапчука В.О.

суддів - Жука С.І.

- Семенюка Г.В.

при секретарі - Алексєєвої Н.М

за участю представника апелянта Державної міграційної служби України- Ващіліної Н.С.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2015 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування рішень Державної міграційної служби України від 19 грудня 2014 року: № 691-14, № 788-14 та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, -

В С Т А Н О В И Л А:

До Одеського окружного адміністративного суду звернулись ОСОБА_3, ОСОБА_5 з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування рішень Державної міграційної служби України від 19 грудня 2014 року: № 691-14, № 788-14 про відмову у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у листопаді 2013 року позивачі звернулись до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з заявами про надання захисту в Україні. Однак, відповідачем оскаржуваними рішеннями позивачам було відмовлено у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. ОСОБА_3 та ОСОБА_5 вважають таке рішення неправомірним та необґрунтованим з наступних причин.

Позивачі, дружина та чоловік, є громадянами Афганістану, але не можуть та не бажають користуватися захистом своєї країни у зв'язку із побоюваннями загрози їх безпеці, оскільки батька ОСОБА_5 було викрадено представниками терористичного обґрунтування талібан. Від родини позивачів вимагали сплатити викуп, у разі невиконання вимог, таліби погрожували насильно рекрутувати їх синів. Побоючись за власне життя та життя синів, позивачі виїхали разом з дітьми з Афганістану в пошуках притулку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2015 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано неправомірним та скасовано рішення Державної Міграційної Служби України від 19 грудня 2014 року: № 691-14, № 788-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язано Державну Міграційну Службу України повторно розглянути заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту в Україні.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції відповідачем подано апеляційну скаргу у якій зазначено, що постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права у зв'язку з чим апелянт просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог позивачів.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, стать жіноча, місце народження - Афганістан, м. Кабул, район Калай Шада, є громадянкою Афганістану, за національністю -хазаріз, за віросповіданням - іслам, шиіт, що вбачається з анкети особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 36-40).

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, стать чоловіча, місце народження - Афганістан, м. Кабул, район Даште Барчі, є громадянином Афганістану, за національністю -хазаріз, за віросповіданням - іслам, шиіт, що вбачається з анкети особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 160-164).

Відповідно до заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_3, ОСОБА_5 причиною виїзду з країни постійного проживання позивачів є те, що, проживаючи в Афганістані, батька ОСОБА_5 затримали таліби, та біля будинку залишили лист з погрозами його вбивства, у разі ненадання грошових коштів в якості викупу.

В анкеті зазначено, що оскільки у них не було таких коштів, родина змушена була втекти з країни походження разом з дітьми, щоб захистити дітей, й тому через місяць втекли до Росії, де три роки перебували на підставі документів на реєстрацію, але в 2011 році реєстрацію не було продовжено, тому поїхали до України, щоб діти мали змогу отримати освіту в Україні.

Відповідно до матеріалів справи (а.с. 38) чоловік та дружина - ОСОБА_3, ОСОБА_5 з дітьми 15.06.2008 року покинули країну постійного проживання та на підставі національного паспорту та російської візи виїхали до Росії, де проживали 5 років. До України потрапили 26.11.2013 року поза пунктом пропуску, автомобілем (а.с. 38, 163).

По приїзду до України ОСОБА_3, ОСОБА_5 звернулись із заявами до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Гловного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту (а.с. 152-159).

З метою з'ясування обставин, викладених в заявах позивачів про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, органом міграційної служби проведено співбесіди з громадянами Афганістану та складено відповідні протоколи.

За результатами розгляду документів, щодо надання позивачам статусу біженця в Україні чи визнання особами, які потребують додаткового захисту, Управлінням у справах біженців ГУ ДМСУ в Одеській області були прийняті висновки від 21.11.2014 року № 2013OD0419 та № 2013OD0418 щодо відмови у визнанні біженцями або особами, яка потребують додаткового захисту (а.с.109-118, 210-219).

Рішеннями Державної міграційної служби України від 19 грудня 2014 року № 788-14 та 691-14 (а.с. 148, 27) підтримано вище зазначені висновки та відмовлено позивачам у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особам, стосовно яких встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Не погоджуючись з Рішеннями Державної міграційної служби України від 19 грудня 2014 року № 788-14 та 691-14, ОСОБА_3, ОСОБА_5 звернулись до суду щодо їх оскарження.

При вирішенні питання суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог позивача.

Колегія суддів вважає правильним такий висновок суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до роз'яснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3 "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року N 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Аналізуючи зміст п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", судова колегія вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

Як зазначено в п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3 "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року N 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що висновок міграційної служби не містить належного аналізу ситуації, що склалася в Афганістані, натомість, матеріали справи підтверджують злочинну діяльність угрупування "Талібан" в Афганістані відносно мирних громадян Афганістану

Відповідно ч. 6 ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 N 649 затверджено Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - Наказ № 649).

Відповідно до п.п. "б", "г", "е" п. 5.1 Наказу № 649 після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби (особа, яка веде справу): направляє в установленому порядку до органів Служби безпеки України відповідний запит щодо здійснення перевірки наявності обставин, за якими заявник не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 Закону. Готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів в установленому порядку звертається із відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжності фактів стосовно особи, заява якої розглядається.

Вказаним пунктом Наказу № 649 передбачено, що висновок складається за результатом оцінки заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі заявника, та перевірки фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відомості та обставини, про які зазначено у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і які не підтверджуються документами або іншими фактичними даними, можуть бути враховані під час підготовки висновку за умови, що твердження заявника стосовно обставин, зазначених у заяві, є послідовними і правдоподібними, надана ним інформація не суперечить загальновідомим відомостям, що мають відношення до справи заявника, та встановлена загальна правдоподібність заяви.

Оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про: всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування; відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об'єктом переслідування чи об'єктом завдання серйозної шкоди; особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об'єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.

Той факт, що заявник вже був об'єктом переслідувань або йому було завдано серйозної шкоди, наявність прямих загроз такого переслідування або такої шкоди є важливим показником цілком обґрунтованих побоювань заявника стати жертвою переслідування або реального ризику отримати серйозну шкоду.

У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.

Колегія суддів вважає правильною позицію суду першої інстанції, що при вирішенні заяви позивача зазначені вимоги відповідачем не дотримані, аналіз ситуації по країні походження зроблений вибірково, висновки є суперечливими та не відповідають викладеній ситуації в країні.

З матеріалів справи колегія суддів вбачає, що органом міграційної служби до Управління Служби безпеки України направлялись запити від 31.07.2014 року № 5/1-1373 (а.с. 97), від 19.11.2014 року № 5/1-2124 (а.с. 102), 20.12.2013 року № 5/1-128 (а.с. 189), 28.02.2014 року № 5/1-364 (а.с. 192), 20.10.2014 року № 5/1-1722 (а.с. 200), 19.11.2014 року № 5/1-2123 (а.с. 207) для встановлення наявності або відсутності інформації, яка б перешкоджала наданню статусу біженця ОСОБА_3 та ОСОБА_5, зокрема, з'ясування відомостей щодо факту їх переслідування з боку терористичного угрупування Талібан.

Управлінням Служби безпеки України відповіді до міграційної служби не надано, й відтак у суду відсутні докази здійснення перевірки наявності обставин, за якими заявники не можуть бути визнані біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Таким чином колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції, що при прийнятті висновків щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивачів та оскаржуваних рішень органом міграційної служби не встановлено всі факти, що стосуються країни походження позивачів на момент прийняття рішень щодо їх заяв.

Також, колегія суддів зазначає, що з анкети ОСОБА_3 вбачається, що діти позивачів - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 народжені в 2009 та 2010 роках, тобто в період перебування позивачів на території Російської Федерації.

Однак, органом міграційної служби не встановлювались обставини відносно громадянства дітей позивачів - ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що висновки Управлінням у справах біженців ГУ ДМСУ в Одеській області щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які були підтримані відповідачем оскаржуваними рішеннями, не містять належного аналізу ситуації, що склалася в Афганістані. Також у висновках відсутні належні дослідження щодо підстав надання особі додаткового захисту, не досліджена в повній мірі інформація щодо переслідування родини позивачів угрупуванням талібан та не встановлені обставини щодо громадянства дітей позивачів.

Згідно ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті оскаржуваної додаткової постанови суд першої інстанції дійшов вірних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 200,206 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2015 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування рішень Державної міграційної служби України від 19 грудня 2014 року: № 691-14, № 788-14 та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Повний текст ухвали виготовлено 19 травня 2015 року.

Суддя-доповідач: Потапчук В.О.

Судді: Жук С.І.

Семенюк Г.В.