Справа № 815/6852/14
Суддя: Балан Я. В.
Дата ухвалення: 2015-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6852/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2015 року м. Одеса

11 год. 20 хв.

У залі судових засідань № 31

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Балан Я.В.

при секретарі судового засідання - Свириді Х.С.

за участю сторін:

представник позивачів - ОСОБА_1 (за довіреністю)

представник відповідача - Білоконь Н.О. (за довіреністю)

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, третя особа на стороні позивачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 про визнання протиправними дій Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо скасування ОСОБА_3, ОСОБА_6 дозволу на імміграцію в Україну, скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 225534 від 06.11.2014 року про скасування ОСОБА_3, ОСОБА_4 дозволу на імміграцію в Україну та анулювання посвідок на постійне проживання НОМЕР_2 від 25.03.2004 року, зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити дозвіл на імміграцію в Україну громадянам Молдови - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області виправити помилки в посвідках на постійне проживання ОСОБА_3 № НОМЕР_2 від 25.03.2004 року та ОСОБА_8 НОМЕР_3 від 18.02.2011 року, вказавши в якості підстави для їх видачі статтю 4 Закону України «Про імміграцію», -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду звернулись ОСОБА_3, ОСОБА_4 з позовом до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, третя особа на стороні позивачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5, з урахуванням уточнень до позовної заяви, про визнання протиправними дій Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо скасування ОСОБА_3, ОСОБА_6 дозволу на імміграцію в Україну, скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 225534 від 06.11.2014 року про скасування ОСОБА_3, ОСОБА_4 дозволу на імміграцію в Україну та анулювання посвідок на постійне проживання НОМЕР_2 від 25.03.2004 року, зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити дозвіл на імміграцію в Україну громадянам Молдови - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області виправити помилки в посвідках на постійне проживання ОСОБА_3 № НОМЕР_2 від 25.03.2004 року та ОСОБА_8 НОМЕР_3 від 18.02.2011 року, вказавши в якості підстави для їх видачі статтю 4 Закону України «Про імміграцію». Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в 2002 році ОСОБА_3 та ОСОБА_8 разом з ОСОБА_5 переїхали на території України на постійне проживання з Молдови та отримали тимчасові посвідки на постійне проживання в Україні. 06.04.2002 року відповідно до договору купівлі-продажу, ОСОБА_3 придбала квартиру в АДРЕСА_1. 05.07.2002 року за вказаною адресою були зареєстровані та проживають станом на даний час ОСОБА_9, ОСОБА_3 та ОСОБА_8 25.03.2004 року ОСОБА_3 на підставі Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» отримала тимчасову посвідку на постійне проживання з терміном дії - безстроково, серія НОМЕР_4. уже починаючи з моменту прибуття на територію України позивач ОСОБА_3 постійно працювала, що підтверджується копією з трудової книжки. В період офіційного працевлаштування ОСОБА_3 за основним місцем роботи на посаді фінансового менеджера та за сумісництвом, з її доходу було утримано податки та сплачено їх до бюджету, що підтверджується довідками за вих. №№ 3 від 27.11.2014 року, 6 від 27.11.2014 року та № 65 від 01.12.2014 року. 23.12.2003 року позивач отримала свідоцтво про загальнообов'язкове страхування № НОМЕР_1. 08.02.2011 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_8 подали клопотання про прийняття до громадянства України. На той час. вони постійно проживали, ОСОБА_3 - працювала, ОСОБА_8 - навчалась в Україні протягом 9 (дев'яти) років., дотримуючись вимог Закону України «Про громадянство України». Після численних звернень, у 2013 році позивач отримала відповідь від ГУ ДМСУ в Одеській області, згідно якої було повідомлено про те, що заяви про прийняття до громадянства України залишено без розгляду та до того ж виникає сумнів в доцільності задоволення у 2002 році клопотання ОСОБА_3, як особи, яка придбала власне житло на території України, у зв'язку із чим, як зазначив відповідач, вирішується питання про скасування їй дозволу на імміграцію в Україну, як такого, що виданий безпідставно. 25.11.2014 року позивачі отримали повідомлення № 225534 від 06.11.2014 року про скасування ОСОБА_3 та ОСОБА_8 дозволу на імміграцію в Україну, у зв'язку із чим посвідки на тимчасове проживання в Україні вказаних осіб були анульовані. Проте, вказане рішення відповідача є незаконним, дозвіл на імміграцію, наданий у 2002 році було надано при відсутності будь-яких протиправних дій зі сторони позивачів. Скасування цього дозволу у 2014 році, а не його зміна або скасування з прийняттям нового рішення, без врахування обставин, які існують станом на 2014 рік суттєво порушують права позивачів, оскільки станом на даний час позивачі мають усі передбачені законом підстави на отримання дозволу на імміграцію, а також таке скасування дозволу на імміграцію тягне за собою негативні наслідки для позивачів при відсутності будь-якої їх вини у виниклих обставинах.

Представник позивачів в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, надала пояснення та просила суд задовольнити їх з підстав, викладених в адміністративному позові з урахуванням уточнень до позовної заяви (том І аркуші справи 3-11, том ІІ аркуші справи 17-25).

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, вважав його безпідставним мотивуючи тим, що 26.04.2002 року ОСОБА_3 була документована посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_5 терміном дії до 26.04.2004 року, яку 25.03.2004 року було замінено на безстроковий документ серії НОМЕР_2. 18.02.2011 року ОСОБА_4, донька ОСОБА_3, по досягненню 16 річного віку була документована посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3. 08.02.2011 року позивач звернулась з клопотанням про прийняття до громадянства України. Згідно листа Комісії при Президентові України з питань громадянства № 20-13/102 від 04.07.2012 року, Департамент у справах біженців та іноземців ДМС України проводить додаткову перевірку законності надання дозволу на імміграцію або документування посвідкою на постійне проживання іноземців або осіб без громадянства, які звернулися із заявою про прийняття до громадянства України. Відповідно вказаного листа, Департаментом у справах біженців та іноземців ДМС України було розглянуто матеріали справи, на підставі яких ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 документована посвідкою на постійне проживання в України, та за результатами проведеної перевірки встановлено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 безпідставно документована посвідкою на постійне проживання відповідно до ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (редакція 1994 року) як іноземка, яка придбала власне житло в Україні, оскільки на момент подачі документів 11.04.2002 року діяв Закон України «Про імміграцію» (набув чинності 07.08.2001 року), яким дана підстава для отримання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання в Україні не передбачена. Крім цього, застосування до позивачки вимог ч. 2 п. 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» у висновку від 08.09.2011 року як вказує відповідач є безпідставним, адже відповідно вказаної правової норми, позивач повинна була отримати посвідку на постійне проживання до набрання чинності Закону України «Про імміграцію», а не після. Таким чином, у зв'язку із відсутністю законних підстав для надання дозволу на імміграцію та видачу посвідки на постійне проживання в Україні 06.11.2014 року був складений висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянам Молдови ОСОБА_3 та ОСОБА_8. З урахуванням зазначеного, відповідач вважає дії щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_3 та ОСОБА_8 такими, що вчинено правомірно, а рішення про скасування дозволу на імміграцію таким, що не підлягає скасуванню, як прийняте на законних підставах (аркуші справи 89-91).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши обставини якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, а також докази, якими вони підтверджуються, суд вважає, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що в 2002 році ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 переїхали на території України з Молдови. 11.04.2002 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 звернулась до ВПР та МР УМВС України в Одеській області з клопотанням про залишення в Україні на постійне мешкання разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_8 Павліною (том І аркуші справи 95-99).

06.04.2002 року відповідно до договору купівлі-продажу, ОСОБА_3 придбала квартиру на території України за адресою: АДРЕСА_2.

25.04.2002 року ВГПІС ОМУ УМВС України в Одеській області складено висновок про залишення на постійне мешкання в Україні громадянина Молдови ОСОБА_3, яким було встановлено, що ОСОБА_3. ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка Курської області м. Льгов жила та працювала у Молдові. По національності росіянка. Освіта вища, розлучена. У квітні 2002 року переїхала в Україну на постійне мешкання з дочкою ОСОБА_11 1995 року народження до свої матері для спільного проживання. Проживає у своїй квартирі, яку придбала за адресою: АДРЕСА_2 (том І аркуш справи 165).

На підставі вищевказаного, згідно ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців» було прийнято висновок про доцільність клопотання ОСОБА_3 на документування посвідкою на постійне проживання в Україні задовольнити разом з донькою ОСОБА_8 1995 року народження.

Відповідно до вказаного, 26.04.2002 року ОСОБА_3 була документована посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_4, терміном дії до 26.04.2004 року, яку 25.03.2004 року було замінено на безстроковий документ серії НОМЕР_6 (том І аркуші справи 174, 192).

05.07.2002 року ОСОБА_3, ОСОБА_8 та ОСОБА_5 були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3.

18.02.2011 року ОСОБА_3 звернулась до ВСГІРФО ОМУ ГУ МВС України в Одеській області із заявою про оформлення посвідки на постійне проживання в Україні неповнолітньої доньки ОСОБА_4. До заяви були додані наступні документи: копія паспорту з перекладом, копія свідоцтво про народження, копія посвідки на проживання та Ф.1, тощо (том І аркуші справи 180-193).

18.02.2011 року ОСОБА_8 було видано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_3 (том І аркуш справи 194).

08.02.2011 року, згідно матеріалів справи, ОСОБА_3 звернулась з клопотанням про прийняття до громадянства України.

Відповідно до листа Комісії при Президентові України з питань громадянства № 20-13/102 від 04.07.2012 року, Департаментом у справах біженців та іноземців ДМС України було розглянуто матеріали справи, на підставі яких ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 була документована посвідкою на постійне проживання серії ОД № НОМЕР_2/2004 від 25.03.2004 року ВПР та МРО МУ УМВС України в Одеській області, про що складено висновок № 8/6-3467 від 27.07.2013 року (том І аркуші справи 196-197).

Згідно вказаного висновку, за результатами розгляду було встановлено, що вказана іноземка безпідставно була документована посвідкою на постійне проживання відповідно до ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (редакція 1994 року) як іноземка, яка придбала власне житло в Україні, оскільки на момент подачі документів - 11.04.2002 року діяв Закон України «Про імміграцію» (набув чинності 07.08.2001 року), де подібної підстави для отримання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання не передбачено.

Крім того, вказаним висновком також зазначено, що застосування до вказаної іноземки вимог ч. 2 п. 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» у висновку ВСГІРФО ГУМВС України в Одеській області щодо перевірки законності надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці Молдови ОСОБА_3 від 08.09.2011 року є безпідставними, оскільки відповідно вказаної правової норми іноземка повинна була отримати посвідку на постійне проживання до набрання чинності Законом України «Про імміграцію», а не після.

У зв'язку із вказаним, Департаментом у справах біженців та іноземців ДМС України були повернуті матеріали справи відносно документування посвідкою на постійне проживання громадянки Молдови ОСОБА_3 з метою прийняття рішення відповідно до чинного законодавства з вимогою повідомити про остаточно прийняте рішення ДСБІ ДМС України у строк до 07.08.2013 року.

Листом Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України № 8.1/2911-14 від 15.07.2014 року проект висновку про скасування дозволу на імміграцію було підтримано та рекомендовано його до затвердження (том І аркуш справи 206).

Як вбачається з матеріалів справи, головним спеціалістом відділу імміграційної роботи управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області була проведена додаткова перевірка матеріалів справи про надання дозволу на імміграцію в Україну гр. Молдови ОСОБА_3, у зв'язку із зверненням останньої з питань отримання громадянства України, в ході якої встановлено, що ОСОБА_5 є матір'ю ОСОБА_3. 11.04.2002 року ОСОБА_5 звернулась до ВПР та МР ОМУ УМВС України в Одеській області із клопотанням про залишення на постійне мешкання в Україні ОСОБА_5 до клопотання було додано: свідоцтво про народження та шлюб ОСОБА_12, свідоцтво про народження іі рідного брата громадянина України ОСОБА_13, копія паспорта ОСОБА_13, свідоцтво про смерть чоловіка ОСОБА_14, свідоцтво про народження доньки ОСОБА_3, свідоцтво про шлюб та розірвання шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_3, рішення суду про визнання чоловіка безвісти зниклим, свідоцтво про народження доньки ОСОБА_8, довідки про відсутність судимостей заявників на території Молдови та копія договору купівлі-продажу приміщення.

06.11.2014 року відділом імміграційної роботи управління у справах іноземців та ОБГ ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок, згідно якого прийнято рішення про: скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянам Молдови ОСОБА_3 та ОСОБА_4, відповідно до п. 6 розділу IV статті 12 Закону України «Про імміграцію», про що підготувати відповідне рішення, тощо (том І аркуші справи 207-209).

На підставі зазначеного, 06.11.2014 року ГУ ДМС України в Одеській області прийнято рішення № 225534 про скасування дозволу на імміграцію в Україну гр. Молдови ОСОБА_3 та гр. Молдови ОСОБА_8 (том І аркуші справи 210, 211).

Про прийняті рішення відповідними повідомленнями було повідомлено Адміністрацію прикордонної служби України та позивачів (том І аркуші справи 212-2014).

Згідно листа ГУ ДМС України в Одеській області № 5/3-225534 від 06.11.2014 року, на підставі прийнятого рішення, 29.11.2014 року Київським РВ в м. Одеса ГУ ДМС України в Одеській області було знято з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 гр. Молдови ОСОБА_3 та ОСОБА_8 шляхом виставлення талона зняття з реєстрації місця проживання в Україні до відділу адресно-довідкової роботи управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України в Одеській області та внесенням відомостей про скасування реєстрації вищевказаних осіб до картки реєстрації особи та адресної книги (том І аркуші справи 215, 216).

На думку позивача вчинені відповідачем дії щодо скасування ОСОБА_3 та ОСОБА_8 дозволу на імміграцію є неправомірними з огляду на те, що у 2002 році такий дозвіл позивачам було надано за відсутні будь-яких порушень з боку позивачів.

Правовий статус, основні права, свободи та обов'язки іноземців та осіб без громадянства, які проживають або тимчасово перебувають в Україні і порядок вирішення питань, пов'язаних з їх в'їздом в Україну або виїздом з України регулюється Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідно до ст. 4 якого, іноземці та особи без громадянства в порядку, визначеному законом України про імміграцію, можуть, зокрема, іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначається Законом України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року № 2491-ІІІ (надалі - Закон України № 2491).

За ст. 1 Закону Україну № 2491 імміграція - прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання, а іммігрант - це іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання. Порядок надання дозволу на імміграцію в Україну на постійне проживання та перелік документів, необхідних для отримання такого дозволу визначено ст. 9 Закону України № 2491.

З метою реалізації положень Закону Україну № 2491 Кабінетом Міністрів України 26 грудня 2002 року винесено постанову № 1983, якою затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію й поданнями про його скасування і виконання прийнятих рішень (надалі - Порядок ). Цей Порядок визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію в Україну іноземцям та особам без громадянства, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також повноваження центральних органів виконавчої влади України, підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

В судовому засідання з'ясовано, що підставою для скасування дозволу на імміграцію позивачам є п. 6 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» - в інших випадках, передбачених законами України.

Стаття 26 Конституції України гарантує, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов'язки, що і громадяни України.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України «Про імміграцію».

Так, відповідно до ст. 1 вищенаведеного Закону, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; імміграційна віза позначка у паспортному документі, що засвідчує право іноземця чи особи без громадянства на в'їзд в Україну для постійного проживання.

Згідно з абз. 6 ст. 1 Закону України «Про імміграцію», посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Статтею 12 Закону України «Про імміграцію» (в редакції що діяла на момент прийняття оскаржуваного рішення) передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до п.п. 21-24 «Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів №1983 від 26.12.2002 року, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав. Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу. Департамент, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти. Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію».

Отже, наведені вище вимоги Закону № 2491-ІІІ і положення Порядку покладають на органи, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, суб'єктів владних повноважень обов'язок проведення всебічної перевірки на підставі відповідного подання.

Суд зазначає, що визначеного Порядком подання до суду не надано.

Тобто, визначених Положенням підстав для проведення перевірки правомірності оформлення іноземному громадянину посвідки на постійне проживання в України не доведено.

Відповідно, перевірка була проведена за відсутності підстави визначеної п. 22 «Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26.12.2002 року, чим порушено процедуру, встановлену Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також, суд зазначає, що при наданні посвідки на постійне місце проживання в Україні ОСОБА_3 та ОСОБА_8, відповідач керувався ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», як іноземка, яка придбала власне житло в Україні та п. 4 Розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію». Відповідно, було здійснено перевірку підстав залишення на постійне проживання на території України позивача та її неповнолітньої доньки та підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію у ході проведення якої, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію виявлено не було, у зв'язку із чим позивачі отримали посвідку на постійне місце проживання в Україні. Разом з тим, цією ж нормою Закону відповідач обґрунтовує прийняття протилежного рішення - висновку про скасування посвідки на постійне проживання в Україні громадянам Молдови ОСОБА_3 та її неповнолітньої доньки ОСОБА_8

Судом не встановлено, що з дати видання посвідки виникли обставини, передбачені ст. 12 Закону України «Про імміграцію», які б тягли за собою скасування дозволу на імміграцію, які не існували станом на час документування позивачів посвідками на постійне проживання в Україні.

Доказів того, що посвідки на постійне проживання громадян Молдови ОСОБА_3 та ОСОБА_8 №№ 606/2002 від 26.04.2002 року, НОМЕР_2/2004 від 25.03.2004 року та № НОМЕР_3 серії Од від 18.02.2011 року отримані позивачами у не передбаченому законом порядку, відповідачем суду не надано.

При цьому, суд зазначає, в оскаржуваному висновку визнано, що оформлення посвідки здійснено безпідставно. Між тим, доказів притягнення до відповідальності посадової особи, яка складала, затверджувала та видала позивачам посвідки на постійне проживання №№ 606/2002 від 26.04.2002 року, НОМЕР_2/2004 від 25.03.2004 року та № НОМЕР_3 серії Од від 18.02.2011 року за прийняття безпідставного рішення суду не надано.

Судом не встановлено, що за визначений проміжок часу з'явилися обставини, які б тягли за собою обґрунтування скасування дозволу на імміграцію.

З'ясувавши обставини спірних правовідносин і перевіривши їх наявними в матеріалах справи письмовими доказами, суд дійшов висновку, що суб'єктом владних повноважень не наведено жодних правових підстав, з якими законодавцем визначено перелік законних підстав для прийняття рішення про скасування посвідки на постійне місце проживання в Україні громадянам Молдови ОСОБА_3 та ОСОБА_8

Юридична обставина, з якою закон пов'язує виникнення певних прав особи зворотної дії не має. Фактична підстава, на яку посилається відповідач, мала існувати на момент первісного рішення про надання дозволу на імміграцію позивачів та видачу посвідок.

Згідно ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, які мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Будь-яке рішення чи дії суб'єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Також рішення суб'єкта владних повноважень на може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд зазначає, що відповідачами не надано доказів правомірності висновку та прийнятих на його підставі рішень ГУ ДМСУ в Одеській області № 225534 від 06.11.2014 року. Доказів отримання позивачами посвідки на постійне проживання у не передбаченому законом порядку відповідач суду не надав.

Оскільки, під час судового розгляду справи встановлений факт порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивачів у сфері публічно-правових відносин, то позов належить задовольнити, адже обґрунтованість заявлених вимог підтверджена наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Відповідач обґрунтовує правомірність прийняття рішення про скасування посвідок на постійне проживання тим, що позивачі безпідставно документовані такими посвідками та крім того, в якості підстави документування зазначено Закон України, який на час документування позивачів посвідками не діяв.

Суд звертає увагу, що підставами скасування посвідок на постійне проживання позивачів в Україні не були будь-які порушення з боку позивачів, а саме посадовими особами органу Державної міграційної служби було вказано не чинне законодавство. При цьому, інформації про проведення службового розслідування та притягнення винних осіб до відповідальності відповідачем суду не надано.

У відповідності до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

На думку суду, суб'єкт владних повноважень приймаючи оскаржувані рішення не дотримався рівноваги між загальними інтересами суспільства та фундаментальним правом людини на захист своєї власності, свого приватного життя. Вимога знаходження справедливої рівноваги означає, що завжди має бути пропорційність між використовуваними засобами влади і метою, яка ними досягається.

З метою уникнення порушень ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та з урахуванням тощо, що позивачами при наданні дозволів на імміграцію в Україну та документуванні посвідками на постійне проживання в Україні була надана достовірна інформація, ОСОБА_16 працює, сплачує податки, має право власності на нерухоме майно, є єдиною особою, що доглядає та утримує похилого віку хвору ОСОБА_12, а ОСОБА_8 навчається у Одеській національній академії харчових технологій, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4 в частині вимог про визнання протиправними дій Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо скасування ОСОБА_3, ОСОБА_6 дозволу на імміграцію в Україну № 225534 від 06.11.2014 року, скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування ОСОБА_3, ОСОБА_4 дозволу на імміграцію в Україну та анулювання посвідок на постійне проживання НОМЕР_2 від 25.03.2004 року, зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити дозвіл на імміграцію в Україну громадянам Молдови - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є обґрунтованими та такими, що не підтверджені належними письмовими доказами, у зв'язку з чим підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області виправити помилки в посвідках на постійне проживання ОСОБА_3 № НОМЕР_2 від 25.03.2004 року та ОСОБА_8 НОМЕР_3 від 18.02.2011 року, вказавши в якості підстави для їх видачі статтю 4 Закону України «Про імміграцію», суд вважає їх передчасними станом на даний час, з огляду на прийняття рішення про задоволення вимоги позивача в тому числі в частині щодо Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити дозвіл на імміграцію в Україну. Крім того, також з урахуванням того, що вчинення вказаних дій відноситься до дискреційних повноважень відповідача, у які забороняється втручання з боку інших органів державної влади, суду, тощо.

Так, відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80) 2 «Щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень», прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-му засіданні заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Під дискреційними повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, визначених законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог щодо зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області виправити помилки в посвідках на постійне проживання ОСОБА_3 № НОМЕР_2 від 25.03.2004 року та ОСОБА_8 НОМЕР_3 від 18.02.2011 року, вказавши в якості підстави для їх видачі статтю 4 Закону України «Про імміграцію» слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 69-71, 86, 159-164, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, третя особа на стороні позивачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 про визнання протиправними дій Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо скасування ОСОБА_3, ОСОБА_6 дозволу на імміграцію в Україну, скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 225534 від 06.11.2014 року про скасування ОСОБА_3, ОСОБА_4 дозволу на імміграцію в Україну та анулювання посвідок на постійне проживання НОМЕР_2 від 25.03.2004 року, зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити дозвіл на імміграцію в Україну громадянам Молдови - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області виправити помилки в посвідках на постійне проживання ОСОБА_3 № НОМЕР_2 від 25.03.2004 року та ОСОБА_8 НОМЕР_3 від 18.02.2011 року, вказавши в якості підстави для їх видачі статтю 4 Закону України «Про імміграцію» - задовольнити частково.

Визнати дії Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо скасування ОСОБА_3, ОСОБА_4 дозволу на імміграцію в Україну - протиправними.

Рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 225534 від 06.11.2014 року про скасування ОСОБА_3, ОСОБА_4 дозволу на імміграцію в Україну та анулювання посвідок на постійне проживання НОМЕР_2 від 25.03.2004 року - скасувати.

Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити дозвіл на імміграцію в Україну громадянам Молдови - ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Судові витрати розподілити відповідно до приписів ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено та підписано 27 квітня 2015 року.

Суддя Я.В. Балан