Справа № 826/4803/15
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2015-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

21 травня 2015 року письмове провадження № 826/4803/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

За позовомПриватного підприємства «Фіто Груп і Ко»
до Відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб підприємців Подільського району реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві
провизнання протиправним дій, зобов'язати вчинити дії

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось Приватне підприємство «Фіто Груп і Ко» (надалі - позивач або ПП «Фіто Груп і Ко») з позовом до Відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб підприємців Подільського району реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві (надалі - відповідач 1 або відділ державної реєстрації), Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (надалі - відповідач 2 або ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві), в якому просило суд:

1. Визнати протиправними дії Державного реєстратора щодо внесення до Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців запису від 29.10.2014 року № 3032162.

2. Зобов'язати державного реєстратора скасувати в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб-підприємців запис від 29.10.2014 року № 3032162 про відсутність підтвердження відомостей про юридичну особу.

В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначив, що в порушення положень статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» відповідачем 2 протиправно внесено до Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців запис щодо відсутності підтвердження відомостей про юридичну особу - позивача, чим порушено його права та законні інтереси.

Представником відповідача 1 подані суду письмові заперечення на позовну заяву, в яких він зазначив про необґрунтованість позовних вимог та просив суд відмовити позивачу в їх задоволенні з підстав встановлення факту відсутності позивача за адресою місцезнаходження, який не спростований ним належними та допустимими доказами.

Представником відповідача 2 подані суду письмові заперечення на позовну заяву, в яких він просив суд відмовити позивачу в їх задоволенні, оскільки відділ державної реєстрації не є суб'єктом владних повноважень, при цьому, суб'єктом дії, якого оскаржуються може виступати тільки державний реєстратор, як посадова особа. Крім того, представник відповідача 2 зазначив, що позивач має щороку підтверджувати відомості про себе у період з одинадцятого червня до одинадцятого липня, проте у зазначений період щорічне підтвердження відомостей про юридичну особу-позивача не здійснено. Більше того, до відповідача 2 надійшло повідомлення від відповідача 1 про відсутність юридичної особи за місцезнаходженням, на підставі якого позивачу було направлено повідомлення про необхідність подання державному реєстратору реєстраційної картки, яке повернулося відповідачу 2 за не розшуком адресата та закінченням встановленого строку зберігання, у зв'язку з чим ним було внесено до Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців запис про відсутність підтвердження відомостей про юридичну особу.

Також, представник відповідача 2 у своїх письмових запереченнях наголошував на пропущенні позивачем строку звернення до адміністративного суду, що за правилами Кодексу адміністративного судочинства України призводить до залишення позовної заяви без розгляду.

Відповідно до частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, за спільним клопотанням сторін, суд перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є юридичною особою, яка зареєстрована 11.06.2014 року відділом державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Подільського району реєстраційної служби Головного управління юстиції в м. Києві та прийнято на облік до ДПІ у Подільському районі ГУ Мінідоходів у м. Києві як платник податків з 12.06.2014 року.

Місцезнаходженням позивача визначена адреса: м. Київ, Подільський район, вул. Новомостицька, будинок 25, офіс 1, що підтверджуються даними Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців станом на 29.09.2014 року (витяг № 19366772), на 26.01.2015 року (витяг № 19965208), станом на 29.04.2015 року, договором оренди нежилих приміщень від 01.07.2014 року № 01/07-2014 строком дії з 01.07.2014 року по 31.12.2014 року.

Податковим органом відносно позивача складено запит на відпрацювання ризикового платника податків № 545/15-01 від 15.09.2014 року та повідомлення про відсутність юридичної особи за місцезнаходженням від 15.09.2014 року № 5470/2/9/26-56-18-04-20 форми № 18-ОПП.

Крім того, 01.10.2014 року складена довідка про встановлення місцезнаходження (місця проживання) платника податків № 911/07, згідно якої за результатом проведених необхідних та достатніх заходів щодо встановлення місцезнаходження платника податків, місцезнаходження позивача не встановлено, у зв'язку з чим, відповідачем 1 прийнято рішення від 01.10.2014 року про направлення державному реєстратору повторного повідомлення про відсутність юридичної особи - позивача за місцезнаходженням за формою 18-ОПП та сформовано відповідне повідомлення від 01.10.2014 року за ф. № 18-ОПП.

Суд звертає увагу, що в письмових запереченнях на позовну заяву, представник відповідача 1 стверджує про те, що за результатами заходів, щодо встановлення фактичного місцезнаходження юридичної особи підрозділами податкової міліції було складено довідку від 15.09.2014 року № 796/07, якою підтверджено відсутність позивача за місцезнаходженням та встановлено, що фактичне місцезнаходження юридичної особи не відповідає зареєстрованому місцезнаходженню, у зв'язку з чим, заступником керівника податкового органу було прийняте рішення про направлення до відповідного державного реєстратора повідомлення про відсутність юридичної особи за місцезнаходженням за формою 18-ОПП від 15.09.2014 року № 5470/2/9/26-56-18-04-20 для вжиття заходів, передбачених частиною 12 статті 19 Закону.

В той же час, відповідачем 1 не подані суду копії зазначених документів (довідки від 15.09.2014 року № 796/07 та рішення), що ставить під сумнів їх існування.

У зв'язку з отриманням від відповідача 1 повідомлень про відсутність юридичної особи за місцезнаходженням від 15.09.2014 року № 5470/2/9/26-56-18-04-20 за ф. № 18-ОПП та від 01.10.2014 року за ф. № 18-ОПП, відповідачем 2 були направлені позивачу два ідентичних повідомлення щодо необхідності подання державному реєстратору реєстраційної картки про підтвердження відомостей про юридичну особу від 18.09.2014 року № 1273, за яким позивачу необхідно подати відповідні відомості до 18.10.2014 року та від 03.10.2014 року № 1456, за яким позивачу необхідно подати відповідні відомості до 03.11.2014 року.

При цьому, повідомлення щодо необхідності подання державному реєстратору реєстраційної картки про підтвердження відомостей про юридичну особу від 18.09.2014 року № 1273 повернулось на адресу відповідача 2 у зв'язку з закінченням встановленого строку зберігання та не розшуком, а повідомлення щодо необхідності подання державному реєстратору реєстраційної картки про підтвердження відомостей про юридичну особу від 03.10.2014 року № 1456 повернулось за місцем обслуговування.

У зв'язку з поверненням повідомлення від 18.09.2014 року № 1273 щодо необхідності подання державному реєстратору реєстраційної картки про підтвердження відомостей про юридичну особу та неподанням позивачем у визначений у ньому строк - до 18.10.2014 року, відповідної реєстраційної картки, відповідачем 2 внесено до Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців 29.10.2014 року запис № 3032162 про відсутність юридичної особи за адресою місцезнаходження.

Позивач вважає такі дії відповідача 2 протиправними, що стало підставою для його звернення до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 6 та частини 2 статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини регулюються Податковим кодексом України від 02.12.2010 року № 2755-VI (надалі - Кодекс), Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" від 15.05.2003 року № 755-IV (надалі - Закон), Положенням про реєстрацію платників податку на додану вартість, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 14.11.2014 року № 1130 (надалі - Положення) та Порядком обліку платників податків і зборів, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 року № 1588 (надалі - Порядок).

Відповідно до підпунктів 21.1.1., 21.1.2., 21.1.4. пункту 21.1. статті 21 Кодексу, посадові особи контролюючих органів зобов'язані, крім іншого, дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; забезпечувати сумлінне виконання покладених на контролюючі органи функцій; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій.

Згідно пункту 63.3 статті 63 Кодексу, з метою проведення податкового контролю платники податків підлягають реєстрації або взяттю на облік у контролюючих органах за місцезнаходженням юридичних осіб, відокремлених підрозділів юридичних осіб, місцем проживання особи (основне місце обліку), а також за місцем розташування (реєстрації) їх підрозділів, рухомого та нерухомого майна, об'єктів оподаткування або об'єктів, які пов'язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність (неосновне місце обліку).

За правилами абзацу 2 пункту 1.4. Порядку, платник податків зобов'язаний стати на облік у відповідних контролюючих органах за основним та неосновним місцями обліку, повідомляти про всі об'єкти оподаткування і об'єкти, пов'язані з оподаткуванням, контролюючі органи за основним місцем обліку.

Згідно пунктів 12.1. та 12.2. Порядку, з метою більш повного обліку платників податків - юридичних осіб або фізичних осіб - підприємців, унеможливлення отримання юридичними особами або фізичними особами - підприємцями неконтрольованих доходів підрозділи контролюючих органів, до функцій яких належить ведення обліку платників податків, повинні забезпечувати систематичний контроль за повнотою та своєчасністю взяття на облік юридичних осіб або фізичних осіб - підприємців контролюючими органами після здійснення їх державної реєстрації, реорганізації та внесення змін до Єдиного державного реєстру чи установчих документів.

Підрозділи контролюючого органу:

стосовно платників податків, якими не подано у встановлені законом терміни податкових декларацій (звітів, розрахунків), у порядку, передбаченому законодавством, самостійно визначають суму грошового зобов'язання, проводять роботу з узгодження грошового зобов'язання та інші заходи;

стосовно платників податків, які мають податковий борг, у порядку, передбаченому законодавством, здійснюють заходи з погашення податкового боргу.

У рамках проведення цих заходів, а також при призначенні чи проведенні будь-якого виду перевірки платника податків чи при виконанні інших службових обов'язків працівниками контролюючих органів здійснюється або може здійснюватись перевірка місцезнаходження (місця проживання) платника податків. За наслідками перевірки складається акт перевірки місцезнаходження платника податків. Якщо встановлено відсутність платника податків за його місцезнаходженням (місцем проживання), то проводиться робота із з'ясування фактичного місця розташування (місцезнаходження, місця проживання) платника податків, відповідальних та пов'язаних осіб.

У разі неможливості вручення платнику податків довідки, свідоцтва, листа чи будь-якого іншого документа, надісланого контролюючим органом, у зв'язку з відсутністю платника податків за місцезнаходженням (місцем проживання) замість акта перевірки місцезнаходження (місця проживання) платника податків оформляється довідка про неможливість вручення документа платнику податків із зазначенням причин та додаванням відповідних документів (за наявності). Заміна акта довідкою не проводиться, якщо іншими нормативно-правовими актами передбачено складання акта ( пункт 12.3. Порядку).

Щодо кожного платника податків, стосовно якого виявлена відсутність його за місцезнаходженням (місцем проживання) та не з'ясоване його фактичне місцезнаходження (місце проживання), підрозділ контролюючого органу, який з'ясував зазначений факт, готує та передає підрозділам податкової міліції запит на встановлення місцезнаходження (місця проживання) платника податків за встановленою формою (пункт 12.4. Порядку).

Якщо за результатами заходів щодо встановлення фактичного місцезнаходження юридичної особи підрозділами податкової міліції буде підтверджено відсутність такої особи за місцезнаходженням або встановлено, що фактичне місцезнаходження юридичної особи не відповідає зареєстрованому місцезнаходженню, керівник (заступник керівника) контролюючого органу протягом трьох робочих днів приймає рішення про надсилання до відповідного державного реєстратора повідомлення про відсутність юридичної особи за місцезнаходженням за формою № 18-ОПП для вжиття заходів, передбачених частиною 12 статті 19 Закону (пункт 12.5. Порядку).

Перелік таких заходів наведено у розділі IV Положення про організацію взаємодії підрозділів податкової міліції з іншими структурними підрозділами органів державної податкової служби для встановлення місцезнаходження платника податків, затвердженого наказом ДПА України від 17.05.2010 року № 336 (надалі - Положення № 336).

Так, відповідно до пункту 4.2. Положення № 336, підрозділ податкової міліції при прийнятті рішення про організацію заходів із встановлення місцезнаходження платника податків обов'язково здійснює вихід за його адресою. У разі незнаходження за адресою платника податків необхідно: якщо платник податків зареєстрований за адресою жилого приміщення (квартири), опитати власника такого приміщення (квартири) (за згодою) щодо місцезнаходження за вказаною адресою платника податків, а також місцезнаходження посадових осіб платника податків, та оформити відповідно такі заходи (пояснення або рапорт); якщо платник податків зареєстрований за адресою приміщення, в якому розташовано виробництво, офіси тощо, необхідно опитати власника приміщення-орендодавця (за згодою) щодо оренди та місцезнаходження платника податків, вказаного у запиті (пояснення або рапорт).

Відповідно до пункту 4.8. Положення № 336 кожний проведений захід оформлюється документально (довідкою або рапортом).

За приписами пункту 4.10. Положення № 336 підрозділ податкової міліції не пізніше 10 календарних днів з часу отримання запиту в обов'язковому порядку письмово повідомляє ініціатора запиту про проведену роботу за формою згідно з додатком (довідка про встановлення фактичного місцезнаходження (місця проживання) платника податків). У разі необхідності вказаний термін може бути продовжений за рішенням керівника підрозділу податкової міліції до 30 днів з дати отримання запиту.

Тобто, зазначеними приписами чітко регламентований порядок дій для встановлення місцезнаходження платника податків, які зобов'язаний вчинити підрозділ податкової міліції при отриманні запитів на встановлення місцезнаходження платника податків, а також визначений механізм оформлення проведених співробітниками податкової міліції заходів.

В той же час, в ході судового розгляду, відповідачем 1 не подано суду жодних належних та допустимих доказів щодо наявності підстав для проведення заходів щодо перевірки місцезнаходження позивача, а також складання відносно нього акту перевірки місцезнаходження платника податків. Також, відповідачем 1 не подано суду жодних належних та допустимих доказів неможливості вручення позивачу довідки, свідоцтва, листа чи будь-якого іншого документа, направленого органом державної податкової служби, у зв'язку з відсутністю платника податків за місцезнаходженням, як то передбачено положеннями зазначеного Порядку.

Крім того, відповідачем 1 не подані суду копії довідки довідка про встановлення місцезнаходження (місця проживання) платника податків від 15.09.2014 року № 796/07 та рішення про надсилання до відповідного державного реєстратора повідомлення про відсутність юридичної особи за місцезнаходженням за формою № 18-ОПП від 15.09.2014 року № 5470/2/9/26-56-18-04-20, що ставить під сумнів дійсне їх складання.

Більше того, відповідачем 1 не подано доказів здійснення наведених Положенням № 336 заходів з метою встановлення місцезнаходження позивача.

При цьому, на думку позивача, підставою для виїзду працівників податкового органу за місцезнаходженням позивача стало неподання ним звітності - неприйняття звітності в електронному вигляді у зв'язку з розірванням податковим органом в односторонньому порядку договору про визнання електронних документів, укладеного з позивачем.

В той же час, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.02.2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07.04.2015 року, в адміністративній справі № 826/537/15 за позовом ПП «Фіто Груп і Ко» до ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії, адміністративний позов задоволений в частині визнання протиправними дії ДПІ у Подільському районі ГУ Міндоходів у м. Києві, які полягають в односторонньому розірванні Договору про визнання електронних документів № 220620141 від 22.06.2014 на підставі повідомлення від 16.09.2014 р. № 8821/10/26-56-10-05 «Про розірвання договору».

Вказаним судовим рішенням, встановлено, що податковим органом не надано доказів складання довідки ДПІ від 15.09.2014 р. № 796/07, а також не надано інших належних і допустимих доказів на підтвердження відсутності позивача за місцезнаходженням станом на 15.09.2014 року чи 16.09.2014 року, вжиття ДПІ заходів по встановленню його місцезнаходження як-то: доказів спілкування (телефон, пошта, факс, виїзд за місцезнаходженням тощо) із платником податків, встановлення місця проживання засновників і керівників платника податків та отримання інформації стосовно інших платників податків, де зазначені особи є засновниками чи керівниками, що у сукупності є передумовою для формування повідомлення ДПІ за ф. 18-ОПП.

Також, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.02.2015 року в адміністративній справі № 826/537/15 встановлено, що ДПІ не доведено обставин відсутності позивача за зареєстрованим місцезнаходженням станом на дату формування повідомлення розірвання договору, відносно наведеного відсутні відомості в ЄДР станом на 16.09.2014 року, а відтак висновок ДПІ про наявність станом на 16.09.2014 року обставин, з якими умови договори пов'язують можливість одностороннього розірвання договору, є безпідставним.

Відповідно до частини 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За правилами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

Виходячи з обставин та висновків, встановлених у судовому рішенні від 25.02.2015 року в адміністративній справі № 826/537/15, враховуючи вищенаведені обставини даної справи, суд дійшов висновку про фактичну відсутність у відповідача 1 передумов для формування та направлення до відповідного державного реєстратора повідомлення за формою 18-ОПП від 15.09.2014 року № 5470/2/9/26-56-18-04-20, яке стало підставою для складання відповідачем 2 на адресу позивача повідомлення щодо необхідності подання державному реєстратору реєстраційної картки про підтвердження відомостей про юридичну особу від 18.09.2014 року № 1273 та, в подальшому, внесення до ЄДРПОУ спірного запису.

Відповідно до положень абзацу 2 частини 12, частини 14 статті 19 Закону, У разі надходження (поштовим відправленням або в електронному вигляді в порядку взаємообміну) державному реєстратору від органу доходів і зборів повідомлення встановленого зразка про відсутність юридичної особи за її місцезнаходженням державний реєстратор зобов'язаний надіслати поштовим відправленням протягом п'яти робочих днів з дати надходження зазначеного повідомлення юридичній особі повідомлення щодо необхідності подання державному реєстратору реєстраційної картки.

У разі неподання юридичною особою протягом місяця з дати надходження їй відповідного повідомлення реєстраційної картки про підтвердження відомостей про юридичну особу державний реєстратор повинен внести до Єдиного державного реєстру запис про відсутність підтвердження зазначених відомостей датою, яка встановлена для чергового подання реєстраційної картки про підтвердження відомостей про юридичну особу.

Якщо державному реєстратору повернуто поштового відправлення, державний реєстратор повинен внести до Єдиного державного реєстру запис про відсутність юридичної особи за її місцезнаходженням.

Виходячи з того, що повідомлення щодо необхідності подання державному реєстратору реєстраційної картки про підтвердження відомостей про юридичну особу від 18.09.2014 року № 1273 складалося та направлялося позивачу у зв'язку з надходженням до відповідача 2 повідомлення за формою 18-ОПП від 15.09.2014 року № 5470/2/9/26-56-18-04-20, а спірний запис від 29.10.2014 року № 3032162 про відсутність юридичної особи за адресою місцезнаходження - у зв'язку з поверненням повідомлення від 18.09.2014 року № 1273 за закінченням встановленого строку зберігання, суд не вбачає в діях відповідача 2 щодо внесення до Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців запису від 29.10.2014 року № 3032162 оскаржуваної протиправності.

Разом тим, судом встановлено, що позивачем 26.11.2014 року надано державному реєстратору реєстраційну картку про підтвердження відомостей про юридичну особу, на підставі якої внесено відповідний запис про підтвердження відомостей про юридичну особу 26.11.2014 року № 4032162.

Крім того, позивач стверджує, що знаходиться за відповідною адресою місцезнаходження, надаючи договір оренди приміщення. При цьому, відповідачі належних та допустимих доказів на спростування таких тверджень позивача суду не подали.

За змістом положень частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто вчинено через вмотивовані дії; безсторонньо, а саме без проявлення неупередженості; добросовісно, тобто щиро, правдиво, чесно; розсудливо, тобто доцільно з точки зору законів логіки і загальноприйнятих моральних стандартів; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, тобто з рівним ставленням до осіб; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії, хоч і адресовані суду, але одночасно вони є і вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє певні дії чи утримується від їх вчинення.

Порушення хоча б одного із зазначених вище критеріїв є підставою для визнання рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень протиправними.

Закріплений частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України принцип обґрунтованості прийнятого рішення, тобто прийняття рішення з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії, вимагає від суб'єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов'язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації.

Метою дотримання принципу пропорційності, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване ці рішення (дії) є досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямовані рішення або дії суб'єкта владних повноважень, та інтересами конкретної особи. Принцип пропорційності, зокрема, передбачає, що якщо рішення або дія можуть обмежити права, свободи чи інтереси осіб, то такі обмеження мають бути виправдані необхідністю досягнення важливіших цілей; несприятливі наслідки для прав, свобод та інтересів особи внаслідок рішення чи дії суб'єкта владних повноважень мають бути значно меншими від тієї шкоди, яка могла б настати за відсутності такого рішення чи дії.

Таким чином, принцип пропорційності має на меті досягнення балансу між публічним інтересом та індивідуальним інтересом особи, а також між цілями та засобами їх досягнення.

Враховуючи існуючий причинно-наслідковий зв'язок між протиправними діями відповідача 1 щодо складання та надіслання відповідачу 2 повідомлення про відсутність позивача за місцезнаходженням форми 18-ОПП від 15.09.2014 року № 5470/2/9/26-56-18-04-20 та внесенням відповідачем 2 на його підставі запису від 29.10.2014 року № 3032162 про відсутність юридичної особи за адресою місцезнаходження, суд дійшов висновку про необхідність, у даному випадку, відновлення порушеного права позивача шляхом задоволення позовної вимоги про скасування в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запису від 29.10.2014 року № 3032162.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачами, як суб'єктами владних повноважень, належним чином не виконаний обов'язок щодо доказування з урахуванням вимог встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.69-71,94,160-165,167,254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги Приватного підприємства «Фіто Груп і Ко» задовольнити частково.

Зобов'язати Відділ державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб підприємців Подільського району реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві скасувати в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб-підприємців запис від 29.10.2014 року № 3032162 про відсутність підтвердження відомостей про юридичну особу.

В іншій частині позовних вимог відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Р.О. Арсірій