Справа № 810/726/15
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2015-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2015 року 810/726/15

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого - судді Панченко Н. Д., за участю секретаря судового засідання Корецького І.О.,

позивача: ОСОБА_1,

представників позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника відповідача: Макаренка С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві адміністративну справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
доТетіївської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення
ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 або позивач) звернулась до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Тетіївської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області (далі - Тетіївська ОДПІ або відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 19.01.2015 №.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що твердження посадових осіб податкового органу про невідповідність суми готівкових коштів на місці проведення розрахунків загальній сумі продажу за розрахунковими квитанціями на суму 100,00 грн., виданими з початку робочого дня та реалізацію товару не облікованого у встановленому порядку за місцем реалізації (зберігання) на загальну суму 4505,00 грн. не відповідає дійсності, оскільки у позивача наявні розрахункові квитанції та видаткові накладні.

З огляду на зазначене позивач вважає, що під час проведення перевірки відповідачем невірно встановлено факти та застосовано норми закону, а відтак, рішення відповідно до якого до позивача застосовані фінансові санкції є незаконним та підлягає скасуванню.

Позивач у судовому засіданні 12.05.2015 позов підтримав, просив задовольнити позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач позов не визнав, заперечення надав суду у письмовій формі та просив суд у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування заперечень вказав, що оскаржуване рішення прийняте з урахуванням вимог чинного законодавства, оскільки відповідач діяв в межах повноважень, наданих йому законами України та підзаконними нормативно-правовими актами.

Представник відповідача у судовому засіданні 12.05.2015 заперечував з мотивів, викладених у письмових запереченнях.

Заслухавши пояснення представників сторін, свідків, розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (адреса он-лайн сервісу отримання відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців в мережі Інтернет https://usr.minjust.gov.ua) ОСОБА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1, зареєстрована як фізична особа-підприємець 08.02.2006. Позивач у період, що перевірявся перебував на загальній системі обліку та звітності.

24 грудня 2014 року на підставі наказу від 28.11.2014 № 64 та направлень від 24.12.2014 № 1076 та № 1077 посадовими особами Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області проведено фактичну перевірку господарської одиниці магазину позивача, який розташований за адресою: АДРЕСА_2, з питань дотримання вимог проведення готівкових розрахунків.

За результатами фактичної перевірки на бланку №000488 складений акт від 24.12.2014 (зареєстровано в журналі реєстрації актів перевірок 25.12.2014 за №0479/1000/22/НОМЕР_1 (надалі - Акт перевірки), у якому зазначено факт невідповідності суми готівкових коштів на місці проведення розрахунків загальній сумі продажу за розрахунковими квитанціями, виданими з початку робочого дня на суму 100,00 грн. та реалізації товарів, які не обліковані у встановленому порядку за місцем реалізації (зберігання) на загальну суму 4505,00 грн., що є порушенням, відповідно, вимог пунктів 12, 13 статті 3 розділу ІІ Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995 № 265/95-ВР.

Як вбачається з матеріалів справи, Акт перевірки підписано позивачем без зауважень та заперечень.

На підставі Акта перевірки контролюючим органом 19.01.2014 прийнято податкове повідомлення-рішення №, відповідно до якого за незабезпечення відповідності сум готівкових коштів на місці проведення розрахунків загальній сумі продажу за розрахунковими квитанціями, виданими з початку робочого дня та реалізацію товарів, які не обліковані у встановленому порядку за місцем реалізації (зберігання), на підставі пункту 1 статті 17, статті 20 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» позивачеві визначено суму штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 9011,00 грн. (2 х 4505,00 грн.+1грн.).

Не погоджуючись із вказаним податковим повідомленням-рішенням позивач скористався своїм правом оскаржити його у судовому порядку, звернувшись із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

У судовому засіданні 12.05.2015 позивач зазначив, що у зв'язку із знаходженням реєстратора розрахункових операцій 24.05.2015 на ремонті магазин працював лише до 10 год. 00 хв., у той час як перевірку було розпочато в 11 год. 40 хв. З огляду на зазначене позивач вважає, що перевіряючі не мали права проводити перевірку та допустили порушення у частині організації та проведення перевірки.

З цього приводу суд зазначає наступне.

В силу положень пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Відповідно до підпункту 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України, фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об'єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, патентів, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Згідно з пунктом 80.2 статті 80 Податкового кодексу України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції, під розписку до початку проведення такої перевірки.

Відповідно до пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред'явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб'єкта (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об'єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника, що скріплений печаткою контролюючого органу;копії наказу про проведення перевірки;службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

На вимогу суду відповідачем надано наказ від 28.11.2014 №64 «Про проведення фактичних перевірок», що містить у переліку суб'єктів перевірки найменування позивача та направлення на перевірку від 24.12.2014 за №1076 та №1077.

Як вбачається із матеріалів справи, громадянці ОСОБА_1 перевіряючими було пред'явлено направлення на проведення перевірки, про що нею у відповідних графах направлень власноруч поставлені підписи (а.с.42).

Під час розгляду справи позивач підтвердив дану обставину.

Тобто, позивач допустив службових осіб контролюючого органу до проведення перевірки згідно з наказом, надав відповідні документи та дозволив здійснити перевірку.

Водночас, наданим йому правом не допустити посадових осіб податкового органу до проведення перевірки, у випадку наявності порушень, позивач не скористався, таким чином визнавши проведення перевірки правомірною.

Відтак, у суду не виникає сумніву про добровільне допущення працівників контролюючого органу до проведення перевірки та відсутності порушень при оформленні документів, за наявності яких проводиться фактична перевірка.

Також суд звертає увагу, що встановлюючи умови допуску посадових осіб контролюючого органу до проведення фактичної перевірки, положення пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України одночасно встановлює наслідки недотримання контролюючим органом цих умов.

Так, згідно з вимогами вказаної норми права, непред'явлення або не надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред'явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

Тобто, законний інтерес платника податків у проведенні контролюючим органом перевірки його діяльності з дотриманням умов, встановлених законом, захищений наділенням його правом не допустити посадових осіб контролюючого органу до перевірки.

З аналізу положень пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України вбачається, що недотримання контролюючим органом порядку проведення фактичної перевірки діяльності суб'єкта господарської є підставою виключно для недопущення посадових осіб контролюючого органу до проведення такої перевірки. Водночас, наявність такого порушення за своїми правовими наслідками жодним чином не спростовує висновків акту перевірки, що складений за результатами її проведення.

Відповідно до правової позиції, яка викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24.12.2010 у справі № 21-25а10 за позовом ТОВ "Foods and Goods L.T.D." до ДПІ у Калінінському районі м. Донецька, якщо допуск до проведення перевірки відбувся, в подальшому предметом розгляду в суді має бути лише суть виявлених порушень податкового та іншого законодавства, дотримання якого контролюється контролюючими органами.

Суду не надано належних та допустимих доказів порушення позивачем вимог Податкового кодексу України при організації та проведенні фактичної перевірки господарської одиниці позивача, як і доказів використання позивачем свого права щодо недопущення посадових осіб позивача до проведення перевірки при існуючих порушеннях.

За таких обставин, суд не приймає до уваги посилання позивача, як на доказ неправомірності застосування до нього фінансових санкцій, на порушення посадовими особами контролюючого органу порядку організації та проведення перевірки.

Щодо застосування до позивача штрафних санкцій за незабезпечення відповідності сум готівкових коштів на місці проведення розрахунків загальній сумі продажу за розрахунковими квитанціями, виданими з початку робочого дня, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 13 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» суб'єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов'язані забезпечувати відповідність сум готівкових коштів на місці проведення розрахунків сумі коштів, яка зазначена в денному звіті реєстратора розрахункових операцій, а у випадку використання розрахункової книжки - загальній сумі продажу за розрахунковими квитанціями, виданими з початку робочого дня.

В силу положень пункту 1 статті 17 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» у разі встановлення протягом календарного року в ході перевірки факту невідповідності суми готівкових коштів на місці проведення розрахунків сумі коштів, зазначеній у денному звіті, а в разі використання розрахункової книжки - загальній сумі продажу за розрахунковими квитанціями, виданими з початку робочого вчинене вперше застосовуються фінансові санкції у розмірі 1 гривня.

Як вбачається із змісту Акта перевірки, у ході проведення перевірки перевіряючими встановлено, зокрема, факт невідповідності суми готівкових коштів на місці проведення розрахунків загальній сумі продажу за розрахунковими квитанціями, виданими з початку робочого дня 24.12.2014 на суму 100,00 грн.

Суд не приймає до уваги приєднані позивачем до позовної заяви розрахункові квитанції від 24.12.2014 на загальну суму 100,00 грн., як доказ відсутності порушення позивачем вимог пункту 13 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», оскільки позивачем не надано суду жодних доказів надання цих квитанцій під час проведення перевірки.

Поряд з цим, спірне порушення полягає саме у відсутності розрахункових квитанцій на момент проведення перевірки за місцем здійснення перевірки.

Як вбачається із Акта перевірки, у ньому зафіксоване зазначене порушення але позивач його підписав без будь-яких зауважень.

Тобто, погодився із встановленими у Акті перевірки обставинами.

Враховуючи зазначене, суд вважає правомірним викладений в Акті перевірки висновок відповідача щодо порушення позивачем вимог пункту 13 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та, як наслідок, застосування на підставі пункту 1 статті 17 зазначеного закону штрафної (фінансової) санкції у розмірі 1,00 грн.

Щодо застосування до позивача штрафних санкцій за реалізацію товарів, які не обліковані у встановленому порядку за місцем реалізації, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 12 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», суб'єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов'язані вести у порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, здійснювати продаж лише тих товарів, які відображені в такому обліку, за винятком продажу товарів особами, які відповідно до законодавства оподатковуються за правилами, що не передбачають ведення обліку обсягів реалізованих товарів (наданих послуг).

До суб'єктів господарювання, що здійснюють реалізацію товарів, які не обліковані у встановленому порядку, застосовується фінансова санкція у розмірі подвійної вартості необлікованих товарів, які не обліковані за місцем реалізації та зберігання, за цінами реалізації, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (стаття 20 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг»).

Як вбачається із змісту Акта перевірки та відомості, складеної за результатами проведеного зняття залишків товарів станом на 24.12.204, посадовими особами відповідача у процесі проведення перевірки у магазині позивача були виявленні товарні запаси на загальну суму 4505,00 грн., а саме: вино ігристе «Советское», пляшка об'ємом 0,75 л (кількість 70 штук); горілка «Неміров», пляшка об'ємом 0,25 л (кількість 60 штук); лікер «Шерідан» (кількість 1 штука); горілка «Неміров», пляшка об'ємом 0,7 л. (кількість 5 штук).

Вирішуючи питання щодо обліку вказаних товарів за місцем реалізації, суд виходить з такого.

В силу положень статті 6 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», облік товарних запасів фізичною особою - підприємцем ведеться у порядку, визначеному чинним законодавством, а юридичною особою (її філією, відділенням, іншим відокремленим підрозділом) - у порядку, визначеному відповідним національним положенням (стандартом) бухгалтерського обліку. Облік ведеться з урахуванням особливостей, встановлених для суб'єктів малого підприємництва. Обов'язок із ведення обліку товарних запасів не застосовується до осіб, які відповідно до законодавства оподатковуються за правилами, що не передбачають ведення обліку придбаних або проданих товарів.

Відповідно до положень пункту 177.10 статті 177 Податкового кодексу України фізичні особи-підприємці зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару. Форма Книги обліку доходів і витрат та порядок її ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Тобто, фізичні особи-підприємці зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат у порядку та за встановленою формою, які затверджені наказом Міністерства доходів та зборів України від 16.09.2013 №481, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 01.10.2013 за №1686/24218.

Відповідно до пункту 1 Порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, та фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат, у якій за підсумком робочого дня, протягом якого отримано дохід, на підставі первинних документів здійснюються записи про отримані доходи та документально підтверджені витрати.

Згідно з пунктом 6 Порядку ведення Книги обліку доходів і витрат у графі 5 Книги обліку доходів і витрат зазначаються реквізити документа, який підтверджує понесені витрати, що безпосередньо пов'язані з отриманим доходом. Документами, які підтверджують витрати, можуть бути, зокрема, платіжне доручення, прибутковий касовий ордер, квитанція, фіскальний чек, акт закупки (виконаних робіт, наданих послуг) та інші первинні документи, що засвічують факт оплати товарів, робіт, послуг.

З системного аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що фізичні особи-підприємці зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат та забезпечити її наявність на торговому місці.

Аналогічна правова позиція викладена в роз'яснені Інформаційно-довідкового департаменту державної податкової служби від 21.06.2011 на запитання «Які документи повинні знаходитись на місці здійснення торгівельної діяльності у фізичної особи-підприємця на загальній системі оподаткування?» податковий орган зазначив, що «фізичні особи-підприємці повинні забезпечити наявність на торговому місці наступних документів: книга обліку доходів та витрат; книга обліку розрахункових операцій; виписка або витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців; торговий патент, ліцензії; свідоцтва платника ПДВ (у разі, якщо суб'єкт господарювання зареєстрований платником ПДВ); трудові угоди з найманими працівниками (у разі використання найманої праці)» та ухвалі Вищого адміністративного суду від 19.04.2012 справа №К-4151/10.

Разом з цим, як вбачається з пояснень ОСОБА_1 до Акта перевірки, остання зазначила, що «В магазині книга обліку доходів та витрат відсутня так як знаходиться вдома».

Доказів щодо надання особам, які здійснювали перевірку, первинних документів на придбання товару в межах господарської діяльності позивачем також не надано.

Суду не надано жодних доказів щодо надання позивачем заперечень до Акта перевірки з документами, які зазначені у ньому як такі, що відсутні, як то передбачено положеннями податкового законодавства.

Більш того, даний Акт підписаний позивачем без зауважень та без зазначення того, що перевіряючі не взяли до уваги надані позивачем документи.

Враховуючи зазначене, суд вважає правомірним викладений в Акті перевірки висновок відповідача щодо порушення позивачем вимог пункту 12 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та, як наслідок, застосування на підставі статті 20 зазначеного закону штрафної (фінансової) санкції у розмірі 9010,00 грн.

Суд не приймає до уваги приєднані позивачем до позовної заяви видаткові накладні на ігристе вино «Советское», пляшка об'ємом 0,75 л; горілку «Неміров», пляшка об'ємом 0,25 л; лікер «Шерідан»; горілку «Неміров», пляшка об'ємом 0,7 л як доказ відсутності порушення позивачем вимог пункту 12 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», оскільки позивачем не надано суду жодних доказів надання цих видаткових накладних під час проведення перевірки як доказ обліку товару за місцем їх реалізації.

Враховуючи зазначене, суд вважає правомірним викладений в Акті перевірки висновок відповідача щодо порушення позивачем вимог пункту 12 статті 3 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів».

Також суд звертає увагу, що відповідно до пункту 44.7 статті 47 Податкового кодексу України, у разі якщо посадова особа контролюючого органу, яка здійснює перевірку, відмовляється з будь-яких причин від врахування документів, наданих платником податків під час проведення перевірки, платник податків має право до закінчення перевірки надіслати листом з повідомленням про вручення та з описом вкладеного або надати безпосередньо до контролюючого органу, який призначив проведення перевірки, копії таких документів (засвідчені печаткою платника податків (за наявності печатки) та підписом платника податків - фізичної особи або посадової особи платника податків - юридичної особи).

Протягом п'яти робочих днів з дня отримання акта перевірки платник податків має право надати до контролюючого органу, що призначив перевірку, документи, які підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності.

Разом з цим, позивачем не надано суду жодних доказів надання податковому органу розрахункових квитанцій, книги обліку та витрат та видаткових накладних у спосіб, який передбачений пунктом 44.7 статті 47 Податкового кодексу України.

З огляду на зазначене та враховуючи, що Акт перевірки підписаний позивачем без зауважень, у суду не виникає сумнівів щодо відсутності під час проведення перевірки розрахункових квитанцій, книги обліку та витрат та видаткових накладних за місцем їх реалізації і зберігання.

Відсутність наведених документів також підтвердив у судовому засіданні свідок ОСОБА_5

Відтак, твердження позивача про надання превірячим під час проведення перевірки розрахункових квитанцій, книги обліку та витрат та видаткових накладних спростовується наявними матеріалами справи.

Суд також не приймає до уваги твердження ОСОБА_1 про те, що вона не підписувала додаток до Акта перевірки - відомість, яка складена за результатами проведеного зняття залишків товарів, станом на 24.12.204, оскільки судом встановлено, що вказаний документ містить особистий підпис ОСОБА_1

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На виконання цих вимог, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, довів належними та допустимими доказами правомірність своїх дій та прийнятого рішення.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що викладені у позовній заяві доводи позивача не є обґрунтованими та, відповідно, його вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір", під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги.

За подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру ставка судового збору встановлена у розмірі 2 відсотки розміру майнових вимог, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 4 розмірів мінімальної заробітної плати (частина друга статті 4 Закону України "Про судовий збір").

Із матеріалів справи вбачається, що розмір майнових вимог, заявлених позивачем, становить 9011,00 грн., та, відповідно, 2 відсотки від них дорівнюють сумі у розмірі 180,22 грн. А відтак, у даному випадку, розмір судового збору, що підлягає сплаті позивачем, дорівнює 1,5 розмірам мінімальної заробітної плати, що станом на 1 січня становить суму 1827,00 грн.

Враховуючи наведене та ту обставину, що відповідно до квитанції від 02.03.2015 №0.0.355145684.1 позивачем сплачено частину судового збору у розмірі 182,70 грн., суд дійшов висновку, що решта суми судового збору у розмірі 1644,30 грн. підлягає стягненню з позивача.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 86, 94, 122, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1644 (одна тисяча шістсот сорок чотири) грн. 30 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Панченко Н.Д.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови - 20 травня 2015 р.