Справа № 826/3970/15
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2015-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 травня 2015 року 13:47 № 826/3970/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Гарника К.Ю., суддів Добрівської Н.А., Кузьменка В.А. при секретарі судового засідання Непомнящій А.О. розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
до Національного банку України

провизнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 (далі по тексту - позивачи) звернулись до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Національного банку України (далі по тексту - відповідач) в якому просять:

- визнати протиправними дії та бездіяльність Національного Банку України, його посадових осіб із-за не прийняття своєчасних заходів виливу на ПАТ «Комерційний банк «Даніель», що призвело до нанесення матеріальної шкоди ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3;

- відповідно до статті 1173,1174 ЦК України стягнути матеріальну шкоду у сумі 322219,56 грн. на користь ОСОБА_1, 21064,12 грн. на корить ОСОБА_2, 15172,60 грн. на користь ОСОБА_3.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 березня 2015 року відкрито провадження в адміністративній справі № 826/3970/15, закінчено підготовче провадження та призначено до розгляду у судовому засіданні на 31 березня 2015 року, яке неодноразово відкладалось у зв'язку з неявкою сторін у судове засідання та необхідністю отримання додаткових доказів по справі.

У судовому засіданні 12 травня 2015 року ОСОБА_1, який діє від імені позивачів, адміністративний позов підтримав, просив суд задовольнити його. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Після розгляду адміністративного позову та доданих до нього матеріалів, всебічного і повного встановлення всіх фактичних обставин, на яких ґрунтується позов, об'єктивної оцінки доказів, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 є вкладниками Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Данієль». Позивачами не надано копії договорів вкладів, проте зазначений факт не спростовується сторонами.

Згідно копій довідок від 14 жовтня 2014 року № 1-11-4186, № 1-11-4185, № 1-11-4187, Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_6 визнано кредиторами Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Данієль» ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3.

Матеріали справи свідчать, що за результатом тривалого листування між позивачами, Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Данієль» та Національним банком України, скаржники отримували наступні відповіді:

- листом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Данієль» від 16 травня 2013 року № 1-10-1756 ОСОБА_1 повідомлено, що згідно депозитного договору № Т-26532 від 22 березня 2012 року, після проведеної зустрічі співробітниками банку з позивачем, виплачені відсотки по вкладу та на частину вкладу складені два договорів, діють договори № Т-38015 на суму 100 тис. грн., № Т-38014 на суму 200 тис. грн., а залишок суми коштів по закінченні строків (26.05.13 р.) буде виплачено;

- листами Національного банку України від 26 квітня 2013 року № 47-606/7358 та від 06 листопада 2013 року № 47-606/21219 зазначено, що підстави для застосування Національним банком України заходів впливу передбачені пунктом 3.1 глави 3 розділу І Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17 серпня 2012 року № 346, серед яких наразі відсутні такі підстави, як звернення громадян.

За доводами позивачів, внаслідок неналежного банківського нагляду за діяльністю Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Данієль» та не захисту Національним банком України прав вкладників Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Данієль», порушуються їх майнові права, зокрема, право володіти, розпоряджатися та користуватися власними заощадженнями у Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Данієль», оскільки позивачі не мали можливості отримувати банківські строкові вклади у повному розмірі, з огляду на те, що Національним банком України штучно зроблено умови, за якими Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Данієль» не змогло працювати у звичайному режимі.

Оцінивши за правилами ст. 86 КАС України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про Національний банк України", Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Основною функцією Національного банку України, згідно статті 6 Закону України "Про Національний банк України", є забезпечення стабільності грошової одиниці України, а однією з інших функцій передбачених статтею 7 Закону України "Про Національний банк України" є здійснення банківського регулювання та нагляду на індивідуальній та консолідованій основі.

Відповідно до статті 55 Закону України "Про Національний банк України" головна мета банківського регулювання і нагляду - безпека та фінансова стабільність банківської системи, захист інтересів вкладників і кредиторів.

Національний банк України здійснює функції банківського регулювання і нагляду на індивідуальній та консолідованій основі за діяльністю банків та банківських груп у межах та порядку, передбачених законодавством України.

Національний банк України здійснює постійний нагляд за дотриманням банками, їх підрозділами, афілійованими та спорідненими особами банків на території України та за кордоном, банківськими групами, представництвами та філіями іноземних банків в Україні, а також іншими юридичними та фізичними особами банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банку і економічних нормативів. Національний банк не здійснює перевірок і ревізій фінансово-господарської діяльності осіб, зазначених у цій статті.

Відповідно до статті 67 Закону України "Про банки і банківську діяльність" метою банківського нагляду є стабільність банківської системи та захист інтересів вкладників і кредиторів банку щодо безпеки зберігання коштів клієнтів на банківських рахунках.

Наглядова діяльність Національного банку України охоплює всі банки, їх відокремлені підрозділи, афілійованих та споріднених осіб банків, банківські групи, учасників банківських груп на території України та за кордоном, установи іноземних банків в Україні, а також інших юридичних та фізичних осіб у частині дотримання вимог цього Закону щодо здійснення банківської діяльності.

Національний банк України здійснює банківський нагляд у формі інспекційних перевірок та безвиїзного нагляду.

Відповідно до пунктів 7, 12, 13 частини першої статті 73 Закону України "Про банки і банківську діяльність" у разі порушення банками або іншими особами, які можуть бути об'єктом перевірки Національного банку України відповідно до цього Закону, банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банку України, його вимог, встановлених відповідно до статті 66 цього Закону, або здійснення ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, Національний банк України адекватно вчиненому порушенню або рівню такої загрози має право застосувати заходи впливу, до яких належать: обмеження, зупинення чи припинення здійснення окремих видів здійснюваних банком операцій; віднесення банку до категорії проблемного або неплатоспроможного; відкликання банківської ліцензії та ліквідація банку.

Зокрема, Положенням про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17.08.2012 №346 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.09.2012 за №1590/21902 визначено, що рішення про зупинення виплати дивідендів чи розподілу капіталу в будь-якій іншій формі приймає Комісія Національного банку.

Заходи впливу, що застосовуються Національним банком до банків, мають бути адекватними конкретним порушенням, які ними були допущені. Вибір адекватних заходів впливу, які застосовуються до банків відповідно до банківського законодавства та цього Положення, має здійснюватися з урахуванням:

характеру допущених банком порушень;

причин, які зумовили виникнення виявлених порушень;

загального фінансового стану банку;

розміру можливих негативних наслідків для кредиторів і вкладників.

Критерії віднесення банку до категорії проблемних або до категорії неплатоспроможних визначені статтями 75 и 76 відповідно Закону України "Про банки і банківську діяльність". Зазначені категорії не є взаємопов'язаними та застосовуються як окремі види заходів реагування Національного банку України.

Згідно із приписами статті 76 Закону України "Про банки і банківську діяльність" Національний банк України зобов'язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних у разі невиконання банком протягом 10 робочих днів поспіль 10 і більше відсотків своїх зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами.

При цьому, суд не може замість Національного банку України давати оцінку економічним аспектам діяльності банку та здійснювати переоцінку висновків Національного банку України щодо економічних аспектів діяльності банків, наявності ризиків в їх діяльності, що є виключними повноваженнями Національного банку України.

Національний банк України приймає рішення про відкликання у банку банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб протягом п'яти днів з дня отримання такої пропозиції Фонду.

Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, повідомляє про це банк та надсилає рішення до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення Національного банку України про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

З матеріалів справи вбачається, що у зв'язку з встановленням фактів невиконання Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Данієль» вимог клієнтів, подання до Національного банку недостовірної звітності, зокрема, невідображення не виконаних у строк з вини Банку документів клієнтів за відповідними позабалансовими рахунками, Правління Національного банку України прийнято постанову від 14 жовтня 2013 року № 406/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Данієль» до категорії проблемних», відповідно до вимог якої Банк було зобов'язано, зокрема, подати до Національного банку план фінансового оздоровлення, достовірну звітність за формою 1Д «Баланс» та документи ( засвідчені виписки з рахунків клієнтів), що підтверджують виконання вимог вкладників та інших кредиторів.

Згідно заперечень відповідача та наданих у судовому засіданні пояснень, Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Данієль» не виконало вимоги Постанови № 406/БТ, а саме: не надало документів (засвідчені виписки з рахунків клієнтів), що підтверджують повне виконання вимог вкладників та інших кредиторів; не подано достовірної звітності за формою 1Д «Баланс»; не забезпечено виконання Плану фінансового оздоровлення та ін.., що свідчило про здійснення ним ризикової діяльності, яка загрожувала інтересам вкладників та іншим кредиторам Банку, мав високий ризик ліквідності та був неспроможний своєчасно виконувати зобов'язання перед вкладниками та кредиторами, його діяльність не відповідала вимогам банківського законодавства і нормативно-правових актів Національного банку.

Постановою Правління Національного банку України від 16 січня 2014 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Данієль» віднесено до категорії неплатоспроможних. Виконавчою дирекцією Фонду 16 січня 2014 року прийнято рішення № 1 щодо запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Данієль».

Зокрема, як вбачається із постанови Правління Національного банку України від 16 січня 2014 року "Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Данієль» до категорії неплатоспроможних", остання прийнята за результатами аналізу статистичної звітності Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Данієль», враховуючи невиконання основних узятих себе зобов'язань згідно з Планом фінансового оздоровлення.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 15 квітня 2014 року № 217 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Данієль» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 16 квітня 2014 року № 29 про початок здійснення процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Данієль» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію Банку провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Фонду ОСОБА_6 з 16 квітня 2014 року по 15 квітня 2015 року.

Наведене свідчить про необґрунтованість доводів позивачів про допущення протиправної бездіяльності Національним банком України у відношення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Данієль».

В свою чергу, надані позивачами довідки від 14 жовтня 2014 року № 1-11-4186, № 1-11-4185, № 1-11-4187, згідно яких Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_6 визнано кредиторами Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Данієль» ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, є доказами захисту їх прав, як вкладників Банку, а не доказами нанесення матеріальної шкоди, як стверджують позивачі.

Щодо доводів позивачів про шахрайські дії з боку посадових осіб Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Данієль», залучення пов'язаних осіб (родичів) для виведення активів з банку, то суд наголошує на тому, що відповідні обставини мають бути встановлені компетентними органами під час розслідування кримінальної справи.

Щодо посилань позивачів на не призначення та не проведення перевірок Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Данієль», суд зазначає.

В рамках здійснення наглядової діяльності, Національний банк України, відповідно до ст.ст. 71, 72 Закону України "Про банки і банківську діяльність" перевірки здійснюються з метою визначення рівня безпеки і стабільності операцій банку, достовірності звітності банку і дотримання банком законодавства України про банки і банківську діяльність, а також нормативно-правових актів Національного банку України.

Здійснення інспекційних перевірок банків регулюється статтею 71 Закону України "Про банки і банківську діяльність" та Положенням про планування та порядок проведення інспекційних перевірок, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року № 276 (далі по тексту Положення).

Зокрема, статтею 71 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено, що кожний банк є об'єктом інспекційної перевірки уповноваженими Національним банком України особами.

Перевірки здійснюються з метою визначення рівня безпеки і стабільності операцій банку, достовірності звітності банку і дотримання банком законодавства України про банки і банківську діяльність, а також нормативно-правових актів Національного банку України.

Перевірка банків здійснюється відповідно до плану, затвердженого Національним банком України. Планова перевірка здійснюється не частіше одного разу на рік. Про проведення планової перевірки Національний банк України зобов'язаний повідомити банк не пізніше, ніж за 10 днів до його початку.

Банки зобов'язані забезпечити уповноваженим Національним банком України особам умови для проведення інспекційної перевірки та вільний доступ у робочий час до всіх приміщень банку.

Керівники та працівники банку зобов'язані безоплатно надавати уповноваженим Національним банком України особам доступ до системи автоматизації банківських операцій, а також інформацію, документи та письмові пояснення з питань діяльності банку, а в разі виявлення порушень законодавства України про банки і банківську діяльність, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, також копії документів у порядку, встановленому Національним банком України.

Національний банк України може прийняти рішення про проведення позапланової перевірки банку при наявності обґрунтованих підстав. Таке рішення має бути підписане Головою Національного банку України або уповноваженою ним особою.

Підстави для про проведення позапланової інспекційної перевірки визначені у п. 1.8. гл. 1 Положення та відповідно є вичерпними.

Аналіз вищезазначених норм права свідчить, що прийняття рішення про здійснення наглядових дій і застосування заходів впливу до банків та осіб, які охоплюються наглядовою діяльністю Національного банку України є виключною компетенцією Національного банку України, що визначена актами законодавства України.

Під час розгляду справи позивачами не наведено, а судом не встановлено виникнення підстав для проведення позапланової інспекційної перевірки та допущення з боку Національного банку України бездіяльності, відтак зазначені доводи є необґрунтованими.

З урахуванням викладеного, позовна вимога про визнання протиправними дій та бездіяльності Національного Банку України його посадових осіб із-за не прийняття своєчасних заходів виливу на ПАТ «Комерційний банк «Даніель», що привело до нанесення матеріальної шкоди ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 не підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про стягнення матеріальної шкоди у сумі 322219,56 грн. на користь ОСОБА_1, 21064,12 грн. на корить ОСОБА_2, 15172,60 грн. на користь ОСОБА_3 відповідно до статті 1173, 1174 ЦК України суд зазначає.

Відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Для настання такої відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина.

Відсутність однієї із цих ознак виключає можливість застосування відповідальності за завдану майнову шкоду.

Проте, адміністративний позов не містить жодного доказу, який би підтвердив дії чи бездіяльність Національного банку, які б спричинили заподіювання позивачам матеріальної шкоди.

Положеннями статті 4 Закону «Про Національний банк України» встановлено, що Національний банк не відповідає за зобов'язаннями інших банків, а інші банки не відповідають за зобов'язаннями Національного банку, крім випадків, коли вони добровільно беруть на себе такі зобов'язання.

Згідно статті 5 Закону України "Про банки і банківську діяльність" Національний банк не відповідає за зобов'язаннями банків, а банки не відповідають за зобов'язаннями Національного банку України, якщо інше не передбачено законом або договором.

Зокрема, відповідно до статті 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Щодо посилання позивачів на статтю 1173 Цивільного кодексу України як підставу для покладення відповідальності на Національний банк за завдану майнову шкоду слід зазначити, що згідно зі статтею 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Суб'єктами відповідальності за вищевказаною статтею ЦК України є органи державної влади або місцевого самоврядування, в яких реалізується їхня деліктність. Згідно зі статтею 6 Конституції України державна влада.

Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органами місцевого самоврядування відповідно до статті 140 Конституції України є сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Проте, відповідно до статті 2 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, а тому поширення на нього норм статті 1173 ЦК України є неправомірним.

Особливий статус Національного банку України визначений також в рішенні Конституційного Суду України від 26.02.2009, № 6-рп/2009, відповідно до пункту 3.1 якого «Конституція України визначила правовий статус Національного банку України як центрального банку держави, основною функцією якого є забезпечення стабільності грошової одиниці України (стаття 99). Особливість юридичного статусу Національного банку України полягає в тому, що, з одного боку, він має публічно-правовий статус особливого центрального органу державного управління, самостійного у своїй діяльності від органів державної влади (статті б, 7, 24, 25, 53 Закону України "Про Національний банк України" від 20 травня 1999 року N 679-ХІУ (далі - Закон), а з іншого - цивільно-правовий статус як юридичної особи, яка має відокремлене майно, що є об'єктом права державної власності і перебуває в його повному господарському віданні, та може вчиняти певні цивільно-правові правочини з комерційними банками, державою (статті 4, 29, 31, 42 Закону). З метою забезпечення самостійності у проведенні єдиної грошово-кредитної політики Закон не допускає втручання органів законодавчої та виконавчої влади або їх посадових осіб у виконання функцій і повноважень Національного банку України інакше, як в межах, визначених Законом (стаття 53). Згідно зі статтею 51 Закону Національний банк України є підзвітним Президенту України та Верховній Раді України в межах їх конституційних повноважень».

Таким чином, викладені позивачами доводи про порушення його прав не ґрунтуються на будь-яких доказах і є суб'єктивною оцінкою діяльності (бездіяльності) Національного банку України.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає, що як встановлено частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Тобто, спірним правовідносинам, що можуть бути предметом розгляду в адміністративних справах, повинні бути притаманні такі ознаки як порушення прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, що вчинені обов'язково у сфері публічно-правових відносин.

Пунктом 6 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України під поняттям адміністративний позов визначено - звернення до адміністративного суду про захист прав, свобод та інтересів або на виконання повноважень у публічно-правових відносинах.

З огляду на приписи пункту 6 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, що відносяться до сфери публічно-правових відносин та порушують права, свободи та інтереси фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Слід зазначити, що право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантується кожному (в тому числі юридичним особам) статтею 55 Конституції України.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до частини 2 статті 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до частини 1 статті 6 цього ж Закону усім суб'єктам правовідносин гарантується захист їх прав і законних інтересів незалежним і неупередженим судом. Зазначений принцип полягає у захисті порушеного права від порушення, що вже відбулося, тобто в наявності матеріально - правового інтересу позивача відносно дій (бездіяльності) суб'єкта владних повноважень.

В даному випадку, позивачами не доведено яким чином порушені їх права Національним банком України, оскільки в межах провадження судом не встановлено протиправних дій та/або бездіяльності у відношенні позивачів.

Суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів (стаття 69 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем доведена правомірність та обґрунтованість дій з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в строки та порядку, встановленому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя К.Ю. Гарник

Судді Н.А. Добрівська

В.А. Кузьменко