Справа № 199/2813/15-а
Суддя: Скрипник О. Г.
Дата ухвалення: 2015-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 199/2813/15-а
ПОСТАНОВА

іменем України

18.05.2015 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Скрипник О.Г.,

при секретарі Свіріній Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного Фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська, про визнання протиправною відмову в розрахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та зобов'язання здійснити перерахунок,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з адміністративним позовом, в якому просить визнати протиправними дії відповідача щодо відмови йому в проведенні розрахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 80 відсотків від грошового утримання судді у розмірі 21436,80 грн. з нарахуванням за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років два відсотки заробітку, починаючи з 31.12.2014 року; зобов'язати відповідача здійснити розрахунок та виплату йому щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, починаючи з 31.12.2014 року, із розрахунку 86 відсотків від грошового утримання судді в розмірі 21436,80 грн. на підставі довідки апеляційного суду № 7-424-С від 30.12.2014р., починаючи з 31.12.2014 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що Постановою Верховної Ради України від 25 грудня 2014 року № 59-VIII він, ОСОБА_1 був звільнений з посади судді Апеляційного суду Дніпропетровської області у відставку.

Відповідно до вищезазначеної постанови Верховної Раду України наказом голови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2014 року № 227-к його було відраховано зі штату суду 30 грудня 2014 року згідно до вимог п. 9 ч. 5 ст. 126, ст. 131 Конституції України, ст. 109 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» з правом отримання 86% щомісячного грошового утримання працюючого судді виходячи з вимог положень ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 07 липня 2010р. та Рішення Конституційного Суду України від 03.06.2013р. №3рп/13.

Розпорядженням Пенсійного фонду України в Амур - Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська № 7766 від 20.01.2015р. йому було здійснено розрахунок щомісячного грошового утримання в розмірі 70% від заробітної плати розмірі 18270 грн., яка встановлена Законом України «Про Державний бюджет України на 2014р.», тоді як згідно довідки апеляційного суду Дніпропетровської області № 7-422-С від 30.12.2014р. заробітна плата для обчислення щомісячного довічного грошового утримання складає 21436,80грн., з посиланням на ст. 138 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» із змінами внесеними Законом від 08 липня 2011 року № 3668-УІ та Законом від 27 березня 2014 року за № 1166-VІІ.

18 березня 2015 року позивач звернувся до відповідача із заявою про здійснення перерахунку щомісячного грошового утримання, але йому було відмовлено у проведенні розрахунку довічного грошового утримання судді у відставці з 31 грудня 2014 року в розмірі 86% із заробітної плати 21436,80грн., тому вказані дії відповідача він вважає такими, що порушують його конституційні права, є протиправними та суттєво звужують зміст і обсяг його прав, чим порушують його гарантії незалежності судді у відставці.

Представник відповідача у наданий судом строк надав письмові заперечення, відповідно до яких просив залишити позов без задоволення. При цьому послався на те, що з 31 грудня 2014 року заявнику було призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, а саме згідно Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно якого щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 70 відсотків грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді, при цьому для розрахунку взята заробітна плата в розмірі 18270 грн. яка встановлена Законом України «Про Державний бюджет України на 2014р.» із внесеними змінами від 03.08.2014р.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Постановою Верховної Ради України від 25 грудня 2014 року № 59-VIII ОСОБА_1 був звільнений з посади судді Апеляційного суду Дніпропетровської області у відставку.

Відповідно до вищезазначеної постанови Верховної Раду України наказом голови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2014 року № 227-к позивача було відраховано зі штату суду 30 грудня 2014 року згідно до вимог п. 9 ч. 5 ст. 126, ст. 131 Конституції України, ст. 109 Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

Розпорядженням Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м.Дніпропетровська № 7766 від 20.01.2015р. позивачу з 31.12.2014р. було призначено довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 12789грн. із застосуванням відсотка розрахунку утримання 70% відповідно Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону № 1166-VІІ від 27 березня 2014 року від заробітку в розмірі 18270 грн., який встановлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2014р.», що набрав чинності 03.08. 2014р.

18 березня 2015 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 86% від заробітної плати розміром 21436,80 грн., яка вказана в довідці апеляційного суду № 7-424-С від 30.12.2014р., на підставі ч.3 ст. 138 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453, та на підставі Рішення Конституційного Суду України від 03.06.2013р. №3рп/13 .

Листом від 01 квітня 2015 року управлінням Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська позивачу було відмовлено у призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 86% від заробітної плати розміром 21436,80 грн. в зв'язку з відсутністю правових підстав.

Суд вважає таку відмову незаконною, виходячи з наступного.

Згідно ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ч.2 ст.22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод.

За загальним правилом встановленим частиною 1 статті 58 Конституції України, закони та інші правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ч.1 ст.64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмеженні, крім випадків передбачених Конституцією України

Статтею 5 КАС України передбачено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Відповідно до ст.1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на положення, які зазначені Європейським судом з прав людини по справі «Кечко проти України» поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу N 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права» і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу N 1.

Пункт 1.1 Європейської Хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998р. передбачає, що метою закону про статус суддів є забезпечення компетентності, незалежності та неупередженості, на які законно розраховує кожна людина при зверненні до суду і до кожного судді за захистом своїх прав….. Сучасна Хартія складається з положень, які найкращім чинним гарантують досягнення таких цілей. Її положення направлені на підвищення рівню гарантій в різних європейських державах. В національні закони не можуть вноситися зміни, направлені на зниження рівню гарантій, вже досягнутих у відповідних країнах.

Пункт 1.4. Хартії зазначає, що закон надає кожному судді, який вважає, що його права за законом або в більш широкому порозумінні його незалежності чи незалежності юридичного процесу так чи інакше знаходяться під загрозою або не приймаються до уваги, можливість звернутися до

такого незалежного органу, який володіє ефективними можливостями правового впливу або який може зарадити таку можливість.

Пункт 6.3 Хартії вказує на те, що Закон забезпечує гарантії для суддів, діючих в професіональній якості, від соціальних ризиків, пов'язаних з хворобою, вагітністю та пологами, інвалідністю, старістю та смертю.

Пункт 6.4 Хартії зазначає, що Закон передбачає, що судді, які досягли встановленого законом віку для виходу у відставку з суддівської посади і які виконували суддівські повноваження протягом зазначеного терміну, повинні отримати пенсію по виходу у відставку, рівень якої повинен бути як найближче до рівня їх останньої заробітної плати в якості судді.

Рішення Конституційного Суду України мають силу закону та є обов'язковими для виконання на всій території України.

Рішенням Конституційного Суду України від 18.06.2007 року № 4-рп/2007 у справі № 1-23/2007 встановлено, що довічне грошове утримання судді - це особлива форма соціального забезпечення суддів, яка виражається у гарантованій державою щомісячній , звільненій від сплати податків, грошовій виплаті, що забезпечує їх належне матеріальне утримання. Особливість щомісячного довічного грошового утримання полягає у правовому регулюванні, а також у джерелах його фінансування, які визначені Конституцією України, Законом України «Про статус суддів» не можуть бути скасовані чи знижені іншими нормативними актами України гарантії незалежності суддів, в тому числі гарантії їх матеріального і соціального забезпечення. Це положення узгоджується з ч.3 ст.22 Конституції України.

Нараховуючи позивачу щомісячне грошове утримання із застосуванням відсотка розрахунку утримання 70% відповідно Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону № 1166-VІІ від 27 березня 2014 року від заробітку в розмірі 18270 грн., який встановлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2014р.», що набрав чинності 03.08.2014р., відповідач порушив усі вищезазначені норми права, чим допустив звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод позивача, порушив його гарантії незалежності судді, знизив рівень гарантій суддів вже досягнутих раніше в нашій державі, позбавив його майнових прав на отримання законного щомісячного довічного грошового утримання в сенсі вимог ст.1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та застосував зворотною дію закону.

Так, позивач був обраний на посаду судді 08.07.1991р. в період дії Закону України «Про статус суддів», який діяв до 2010 року і який передбачав при виході у відставку право судді на отримання довічного грошового утримання, виходячи із застосуванням відсотка розрахунку 80% від грошового утримання судді з нарахуванням за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років два відсотки заробітку, а також продовжував працювати під час дії Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453, в якому ч.3 ст.138 було також передбачено при виході у відставку право судді на отримання довічного грошового утримання, виходячи із застосуванням відсотка розрахунку 80% від грошового утримання судді з нарахуванням за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років два відсотки заробітку, отже на протязі 23 років 5 місяців та 24 днів суддівського стажу позивач має законні сподівання на отримання щомісячного довічного грошового утримання у зазначеному розмірі.

Тому при вирішенні цього спору слід враховувати, що з огляду на Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» від 8 листопада 2005р. ( набрало законної сили 8 лютого 2006р.) положення ст. 58 Конституції України про незворотність дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, слід мати на увазі, що у випадках, коли набуття чинності певним законом, його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права.

Порядок нарахування довічного грошового утримання який був визначений ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010р. № 2453-YI, та який в подальшому був змінений Законом України від 08.07.2011р. № 3668-VI та визначено 70% від грошового утримання судді, чим був знижений досягнутий рівень гарантій незалежності суддів, був в подальшому Рішенням Конституційного Суду України від 03.06.2013р. №3рп/13 визнаний такими, що не відповідає Конституції України ( є неконституційними) та втратив силу.

В цьому Рішенні Конституційного Суду зазначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді (ч.6 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»), а тому ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, визначеної Законом України від 08.07.2011р. № 3668-VI суперечить ст.126 Конституції України як така, що не узгоджується з конституційним положенням про недопустимість звуження змісту чи обсягу гарантій незалежності суддів.

Законом України від 27.03.2014р. № 1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» знову в ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» внесені зміни та знову знижений відсоток розрахунку до 70% , що також в котрий раз звужує змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів, що порушує положення зазначені в Рішенні Конституційного Суду України від 03.06.2013р. №3рп/13 та в інших правових актах, які зазначені вище в цій постанові, тому відповідач не мав права застосовувати при нарахуванні щомісячного довічного грошового утримання позивачу положення передбачені Законом України від 27.03.2014р. № 1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» та не мав права відмовляти йому в перерахуванні довічного грошового утримання за його заявою.

Крім того, відповідач також звузив зміст та обсяг визначених Конституцією України та іншими правовими актами, зазначеними в цій постанові гарантій незалежності суддів відносно позивача, нарахувавши йому щомісячне довічне грошове утримання від заробітку в розмірі 18270 грн., який встановлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2014р.», що набрав чинності 03.08.2014р., тоді як в наданій позивачем до Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська довідці Апеляційного суду Дніпропетровської області № 7-424-С від 30.12.2014р. про заробітну плату для обчислення щомісячного грошового утримання судді у відставці вказано про те, що його заробітна плата, яка повинна бути враховується при призначенні (перерахунку) довічного грошового утримання, складає 21436,80 грн. Тому саме з цієї заробітної плати - 21436,80 грн. необхідно розраховувати розмір щомісячного довічного грошового утримання позивача.

Отже в матеріалах справи містяться також довідки Апеляційного суду Дніпропетровської області №7-09-С та довідка №7-08-С від 15.01.2015 року, згідно яких заробітна плата судді Дерев'янка О.Г. в грудні 2013р. та в січні 2014р. складала 21436,80 грн., тому незаконно погіршувати та звужувати права позивача, обчислюючи його щомісячне грошове утримання від заробітку 18270 грн.

Встановлюючи розмір відсотка, який повинен бути застосований при нарахуванні щомісячного довічного грошового утримання позивачу у відповідності з вимогами ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010р. № 2453-YI та Рішення Конституційного Суду України від 03.06.2013р. №3рп/13, слід враховувати, що його стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного грошового утримання, складає 23 роки 5 місяців 24 дні. Таким чином, позивачу повинно бути нараховане довічне грошове утримання, виходячи із застосуванням відсотка розрахунку 80% від грошового утримання судді, тобто від 21436,80 грн. та з нарахуванням за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років два відсотки заробітку, тобто за три роки, що складає 86 % від грошового утримання судді.

Зважаючи на те, що відповідач при нарахуванні позивачу довічного грошового утримання порушив основоположний в нашій державі принцип верховенства права, виходячи з вищезазначеного, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог позивача та вважає за необхідне задовольнити позов.

Будь-яких належних та допустимих доказів представником відповідача суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа), тому з державного бюджету України на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір у розмірі 73,08 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3,6,19,21,22,46,55,57,58,68 Конституції України, ст.ст.6-11, 71, 99, КАС України, Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010р. № 2453-YI, Рішенням Конституційного Суду України від 03.06.2013р. №3рп/13, Рішенням Конституційного Суду України від 18.06.2007 року № 4-рп/2007, Європейською Хартією про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998р., ст.1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного Фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська щодо відмови ОСОБА_1 у не проведені розрахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 80% від грошового утримання судді у розмірі 21 436,80 грн. з нарахуванням за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років двох відсотків заробітку, починаючи з 31 грудня 2014 року;

Зобов'язати Управління Пенсійного Фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська здійснити перерахунок і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, ОСОБА_1, починаючи з 31 грудня 2014 року з розрахунку 86% від заробітної плати у розмірі 21 436,80 грн.

на підставі довідки Апеляційного суду Дніпропетровської області № 7-424-С від 30.12.2014 року про заробітну плату, починаючи з 31 грудня 2014 року.

Стягнути з Управління Пенсійного Фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 73,08 грн.

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя О.Г. Скрипник