Справа № 712/12401/12
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2015-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2015 року Справа № 876/12361/13

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Хобор Р.Б., Сеника Р.П.

за участю секретаря судового засідання Сідельник Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційні скарги прокурора м. Ужгорода в інтересах держави в особі Ужгородської міської ради та ОСОБА_1 на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 5 вересня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Ужгородської міської ради, за участю прокуратури м. Ужгорода про визнання нечинним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2012 року позивач - ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Ужгородської міської ради, якому просить визнати нечинним та скасувати рішення Ужгородської міської ради 12 сесії 6 скликання від 06.04.2012 року № 478; залишити в силі помилково скасований пункт 1.4 рішення V сесії міської ради V скликання від 19.06.2009 р. № 1144 рішення «Про надання, відмову у наданні та приватизацію земельних ділянок».

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 5 вересня 2013 року позов задоволено частково. Визнано нечинним та скасовано рішення Ужгородської міської ради 12 сесії 6 скликання від 06.04.2012 року № 478, яким задоволено протест прокурора міста Ужгород від 26.03.2012 року № 300 вих.12 на пункт 1.4 рішення V сесії міської ради V скликання від 19.06.2009 р. № 1144 «Про надання, відмову у наданні та приватизації земельних ділянок», яким гр. ОСОБА_2 затверджено проект відведення та надано у власність земельну ділянку площею 0,08 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 та скасовано пункт 1.4 рішення V сесії міської ради V скликання від 19.06.2009 р. №1144 «Про надання, відмову у наданні та приватизації земельних ділянок». В решті позову відмовлено.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядуванню після їх виконання.

Оскільки пункт 1.4 рішення Ужгородської міської ради від 19.06.2009 р. № 1144 «Про надання, відмову у наданні та приватизацію земельних ділянок», яким гр. ОСОБА_2 затверджено проект відведення та надано у власність земельну ділянку площею 0,08 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1, є не нормативним правовим актом одноразового застосування, яке вичерпали свою дію фактом його виконання, воно не може бути в подальшому скасовано органом місцевого самоврядування.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов в частині визнання нечинним та скасування рішення Ужгородської міської ради 12 сесії 6 скликання від 06.04.2012 року № 478 підлягає до задоволення, а в частині залишення в силі помилково скасованого пункт 1.4 рішення V сесії міської V скликання від 19.06.2009 р. № 1144 рішення «Про надання, відмову у наданні та приватизацію земельних ділянок» слід залишити без задоволення, оскільки чинність рішення не потребує додаткового підтвердження рішенням суду.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, вважаючи її незаконною, винесеною з порушенням норм матеріального та процессуального права, прокурор м. Ужгорода в інтересах держави в особі Ужгородської міської ради та ОСОБА_1 оскаржили її, подавши апеляційні скарги.

Прокурор м. Ужгорода у своїй апеляційній скарзі просить скасувати постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 5 вересня 2013 року та ухвалити новее рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт - прокурор м. Ужгорода посилається на те, що рішенням Конституційного суду України №7-рп/2009 від 16.04.2009 року визначено, що системний аналіз положень Конституції і законів України дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавцем закріплюється право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов'язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб'єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування. Це узгоджується із правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною у рішенні від 03.10.1997 року №4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Отже, Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування мають право приймати рішення, вносити до них зміни та скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, керуючись у своїй діяльності ними та актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

Крім цього, в резулятивній частині вищевказаного рішення КС України визначено, що в аспекті конституційного подання положення ч.2 ст.19, ст.144 Конституції України, ст.25, ч.ч.1, 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 року, стосовно права органу місцевого самоврядування скасовувати свої раніше прийняті рішення та вносити до них зміни необхідно розуміти так, що орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Апелянт зазначає, що 26.03.2012 прокуратурою м. Ужгорода принесено протест на п.1.4 рішення Ужгородської міської ради №11144 від 19.06.2009, оскільки при прийнятті вказаного було порушено вимоги ст.ст.118,151 Земельного кодексу України. В подальшому рішенням Ужгородської міської ради №« 478 від 06.04.2012 задоволено протест прокуратури міста Ужгорода та скасовано вищевказаний пункт рішення Ужгородської міської ради, у зв'язку з порушенням вимог земельного законодавства.

Також, апелянт стверджує, що при винесенні постанови суд першої інстанції не дослідив обставини надання ОСОБА_2 земельної ділянки, а саме: не враховані порушення вимог Земельного кодексу України, зокрема чч.7,9 ст.118, чч. 2,7,10,11 ст. 151 ЗК України при прийняття рішення, а саме: при передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_2, проект землеустрою не погоджено територіальними органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів органів містобудування та архітектури та охорони культурної спадщини, природоохоронними і санітарно-епідеміологічними органами; вибір місця розташування земельної ділянки не погоджувався, не визначені граничні розміри земельної ділянки, її площа та вимоги щодо відведення цієї ділянки; вибір місця розташування земельної ділянки Ужгородською міською радою не затверджувався; дозвіл на розроблення проекту відведення стосовно цієї спірної земельної ділянки, Ужгородською міською радою не надавався.

ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі просить скасувати постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 5 вересня 2013 року.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт - ОСОБА_1 вказує на те, що на момент розгляду адміністративного позову ОСОБА_2 в тому ж суді розглядалася цивільна справа за її позовом до ОСОБА_2 про скасування державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,08 га за адресою місто Ужгород, АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, вирішення питання по суті в адміністративній справі №712/12401/12 за позовом ОСОБА_2 до Ужгородської міської ради зачіпало мій інтерес та впливало на реалізацію мого конституційного права власності з підстав, викладених в адміністративному позові як третьої особи від 19.04.2013 року.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що пунктом 1.4 рішення Ужгородської міської ради V сесії V скликання від 19.06.2009 р. № 1144 «Про надання, відмову у наданні та приватизацію земельних ділянок» гр. ОСОБА_2 затверджено проект відведення та надано у власність земельну ділянку площею 0,08 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1.

Рішенням Ужгородської міської ради 12 сесії 6 скликання від 06.06.2012 року № 478 задоволено протест прокурора м. Ужгород від 26.03.2012 року №300 на пункт 1.4 рішення V сесії міської ради V скликання від 19.06.2009р. №1144 «Про надання, відмову у наданні та приватизацію земельних ділянок», яким гр. ОСОБА_2 затверджено проект відведення та надано у власність земельну ділянку площею 0,08 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 та скасовано пункт 1.4 рішення V сесії міської ради V скликання від 19.06.2009р. №1144 «Про надання, відмову у наданні та приватизацію земельних ділянок».

Відповідно до Конституції України систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Частиною 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Рішенням Конституційного Суду України від 16.04.2009р. №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) встановлено, що за органами місцевого самоврядування законодавцем закріплюється право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов'язковими до виконання на певній території, оскільки вони є суб'єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення і скасування.

Зі змісту ч.2 ст.144 Конституції України та ч.10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування з мотивів невідповідності законам України визнаються незаконними у судовому порядку. Однак, Конституційним Судом вказано, що це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою змінити або скасувати прийнятий ним правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності законам України). Органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, змінювати їх у випадках, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних інтересів і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Як слідує із матеріалів справи, рішення відповідача V сесії V скликання від 19.06.2009 р. № 1144 «Про надання, відмову у наданні та приватизацію земельних ділянок» є ненормативними правовими актами (тобто стосуються лише позивача), воно реалізоване.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, а доводи апелянтів на правомірність прийнятої постанови не впливають та висновків суду не спростовують.

Згідно ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч.3 ст.160, ст.ст. 195, 196,198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги прокурора м. Ужгорода в інтересах держави в особі Ужгородської міської ради та ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 5 вересня 2013 року у справі №712/12401/12 за позовом ОСОБА_2 до Ужгородської міської ради, за участю прокуратури м. Ужгорода про визнання нечинним та скасування рішення - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Я.С. Попко

Судді Р.Б. Хобор

Р.П. Сеник

Повний текст ухвали виготовлено та підписано 19.05.2015 року.