Справа № 2-а/489/280/14
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2015-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2015 р.м.ОдесаСправа № 2-а/489/280/14

Категорія: 2.1 Головуючий в 1 інстанції: Коваленко І.В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Турецької І.О.

суддів - Стас Л.В., Косцової І.П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 грудня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до органу опіки та піклування виконавчого комітету Ленінського району Миколаївської міської ради, Ленінського районного відділу в м. Миколаєві управління Державної міграційної служби Миколаївської області, виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання дій протиправними, про визнання протиправними рішень та їх скасування, а також про зобов'язання вчинити певні дії,

за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Очаківська загальноосвітня школа інтернат І-ІІІ ступенів Миколаївської обласної ради, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом після уточнення якого остаточно просила визнати:

- протиправними дії органу опіки та піклування виконавчого комітету Ленінського району Миколаївської міської ради та управління Державної міграційної служби Ленінського районного відділу в м. Миколаєві щодо здійснення реєстрації місця проживання ОСОБА_2, 1998 року народження в квартирі АДРЕСА_1;

- протиправним та скасувати рішення виконкому Миколаївської міської ради від 30 липня 2010 року №1002 та від 20 серпня 2012 року №892 в частині закріплення житлової площі за неповнолітнім;

- зобов'язати управління Державної міграційної служби Ленінського районного відділу в м. Миколаєві зняти з реєстрації неповнолітнього ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1

В обґрунтування позивач зазначила про порушення її житлових прав та членів її сім'ї, у зв'язку з реєстрацією місця проживання в квартирі, якою вони користуються, як наймачі неповнолітнього ОСОБА_2, який хоча формально і являється її онуком, але, є для неї чужою людиною.

Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 грудня 2014 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У зв'язку з неявкою осіб, які брали участь у суді першої інстанції, належним чином повідомлених про місце, день та час розгляду справи, апеляційний її розгляд, відповідно до п.2 ч.1 ст.197 відбувся в порядку письмового провадження.

З'ясувавши обставини справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на наступних підставах.

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на період спірних правовідносин, тобто на червень 2010 року у двохкімнатній квартирі АДРЕСА_1 були зареєстровані: позивач - ОСОБА_1, її чоловік - ОСОБА_3, їхня дочка ОСОБА_4 з онукою ОСОБА_5 та дочка ОСОБА_6, сином якої, є - неповнолітній ОСОБА_2.

19 травня 2010 року служба у справах дітей адміністрації Ленінського району виконкому Миколаївської міської ради звернулась до житлового експлуатаційного органу з клопотанням про реєстрацію за адресою: АДРЕСА_1 малолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

На час реєстрації, малолітній ОСОБА_2 знаходився в Вознесенській спеціальній загальноосвітній школі-інтернаті зі статусом - позбавлений батьківського піклування. Мати дитини - ОСОБА_6 відбувала покарання в місцях позбавлення волі.

Факт родинних відносин між неповнолітнім ОСОБА_2 та ОСОБА_6 підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження № 0 від 25 березня 2009 року.

Згідно витягу, відомості про батька дитини записано відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Згідно Свідоцтва про смерть серії 1-ФП № 202043 ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_3

Рішенням виконкому Миколаївської міської ради від 30 липня 2010 року №1002, із змінами внесеними рішенням від 20 серпня 2012 року №892, на підставі клопотання служби у справах дітей адміністрації Ленінського району Миколаївської міської ради закріплено житлову площу по Ленінському району за неповнолітнім ОСОБА_2, 1998 року народження у квартирі АДРЕСА_1

Рішенням виконкому Миколаївської міської ради від 17 вересня 2014 №830 ОСОБА_2 надано статус дитини-сироти.

Порушення своїх житлових прав позивач вбачає в тому, що неповнолітній ОСОБА_2 не є членом її сім'ї, оскільки після народження мати від нього відмовилася і тому вона не може погодитися, щоб в квартирі, в якої вона проживає була зареєстрована чужа для неї людина, яку вона ніколи не бачила і за онука не визнає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що аналіз норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини свідчить, що право дитини на користування житлом, незалежно від її статусу, є похідним від відповідного права її батьків. При цьому, право користування житловим приміщенням зберігається за дитиною на весь час перебування в закладі для дітей сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а захист такого права покладається, зокрема, на службу в справах дітей.

Також, суд обґрунтовуючи своє рішення про відмову в задоволенні позову, послався на те, що законодавець визначив особливий порядок зняття з реєстрації місця проживання дітей-сиріт, передбачивши згоду на це органу опіки та піклування.

Згідно з вимогами ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно застосувавши норми матеріального права та дійшовши обґрунтованих висновків про наявність у неповнолітнього права на користування житлом, допустив при прийнятті судового рішення порушення норм процесуального права, які тягнуть за собою його скасування.

Про порушення судом першої інстанції норм процесуального права свідчать наступні обставини.

Так, суд першої інстанції, розглядаючи вимоги позивача до відповідача, в особі - органу опіки та піклування виконавчого комітету Ленінського району Миколаївської міської ради не звернув уваги, що саме на службу у справах дітей покладені функції захисту житлових та майнових прав дітей, а у разі їх порушення даний орган зобов'язаний здійснювати допомогу дітям сиротам та дітям позбавленим батьківського піклування, шляхом звернення до відповідних органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності.

Статтею 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що до відання виконавчих органів міських (за винятком міст районного значення) рад, належить утворення служб у справах дітей, спрямування їх діяльності;

Відповідно до ст.1 Закону України «Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей», здійснення соціального захисту дітей і профілактики серед них правопорушень покладається в межах визначеної компетенції, в тому числі на виконавчі органи міських і районних у містах рад.

Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 24 вересня 2008 року №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини» визначено, що безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно захисту прав дітей, зокрема дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, покладаються на служби у справах дітей районних, районних у м. Києві та м. Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах рад.

Матеріали справи свідчать про те, що на підставі даних законодавчих актів, а також на підставі законів України «Про охорону дитинства», «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», служба у справах дітей адміністрації Ленінського району виконкому Миколаївської міської ради, як структурний підрозділ виконавчого органу місцевої ради, виконувала свої функції щодо захисту житлових та майнових прав ОСОБА_2, який на період прийняття виконкомом міської ради спірних рішень був дитиною, позбавленою батьківського піклування.

У своїх запереченнях (а.с.38-40) представник Миколаївської міської ради зазначав, що позивач невірно визначився з органом, який займається захистом прав дитини, що зазначений позивачем, орган опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради не існує, але суд першої інстанції на це увагу не звернув та не зазначив про це, у своєму рішенні.

Також, у своїх запереченнях представник органу місцевого самоврядування наголошував на тому, що служба у справах дітей безпосередньо не займається реєстрацією місця проживання та перебування особи.

Дійсно, як слідує із матеріалів справи, дії служби у справах дітей адміністрації Ленінського району виконкому Миколаївської міської ради щодо здійснення реєстрації неповнолітнього ОСОБА_2 полягали лише в наданні відповідного клопотання житлово-експлуатаційному органу.

На думку колегії суддів, такі дії не можуть бути визнані протиправними, як про це просить позивач, так як служба у справах дітей не є суб'єктом владних повноважень, яка здійснює владні управлінські функції, а також клопотання цього органу не є правовим актом, який тягне за собою юридичні наслідки.

Зазначені обставини свідчать про те, що провадження в цій частині позовних вимог необхідно закрити за підставами, передбаченими п.1.ч.1 ст.157 КАС України.

Переходячи до вирішення питання щодо законності прийнятих виконкомом Миколаївської міської ради рішень, суд апеляційної інстанції бажає зазначити наступне.

Стаття 5 Закону України «Про охорону дитинства» покладає на органи місцевого самоврядування відповідно до їх компетенції, визначеної законом, вирішення питань щодо встановлення опіки і піклування, створення інших передбачених законодавством умов для виховання дітей, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав, хвороби батьків чи з інших причин залишилися без батьківського піклування, а також для захисту особистих і майнових прав та інтересів дітей.

Стаття 18 даного Закону закріплює право дитини на житло і наголошує на тому, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

У статті 1 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» зазначено, що місце походження дитини-сироти і дитини, позбавленої батьківського піклування, - місце проживання або перебування її біологічних батьків на момент їх смерті або виникнення обставин, що призвели до позбавлення дитини батьківського піклування.

Стаття 32 вищевказаного Закону передбачає збереження права дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із їх числа на житло.

Відповідно до вимог цієї статті за дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також особами з їх числа зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки, піклування, влаштування в прийомні сім'ї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування за місцем знаходження житла дітей несуть відповідальність за збереження зазначеного у частині першій цієї статті житла і повернення його дітям-сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування, а також особам з їх числа після завершення терміну перебування у сім'ї опікуна чи піклувальника, прийомній сім'ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Системний аналіз вищевикладених законодавчих норм надає можливість зробити висновок про те, що за неповнолітньою дитиною зберігається право на житло, в якому проживали його батьки незалежно від того, чи проживала ця дитина сумісно з батьками, чи знаходилася в закладі для дітей, позбавлених батьківського піклування.

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що право дитини на користування житлом є похідним від відповідного права її батьків і зберігається за дитиною на весь час перебування в закладі для дітей сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Отже, враховуючи фактичні обставини справи та правові норми, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів вважає, що рішення виконкому Миколаївської міської ради від 30 липня 2010 року №1002, із змінами, внесеними рішенням від 20 серпня 2012 року №892 в частині закріплення житлової площі у квартирі АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 до досягнення повноліття, прийнятий органом місцевого самоврядування, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Апелянт, оскаржуючи рішення суду посилається на те, що суд не надав правової оцінки обставинам того, що рішення про закріплення житлової площі за ОСОБА_2 органом місцевого самоврядування було прийнято після незаконної реєстрації місця проживання неповнолітнього органом державної міграційної служби.

Розглядаючи питання законності дії даного суб'єкта владних повноважень, колегія суддів бажає зазначити наступне.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання осіб здійснюється органом реєстрації.

Стаття 6 даного Закону передбачає, що для реєстрації дитини, яка не досягла 16-ти річного віку необхідно подання до органу реєстрації її законним представником:

- письмової заяви, свідоцтва про народження, квитанцію про сплату державного мита або документ про звільнення від його сплати, документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, адреса яких зазначається під час реєстрації.

Забороняється вимагати для реєстрації місця проживання подання особою інших документів.

Порядок, який діяв на момент проведення реєстрації неповнолітнього ОСОБА_2, тобто на червень 2010 року передбачав подавати до житлово-комунальних підприємств органів місцевого самоврядування, що здійснюють обслуговування будинків документи для реєстрації місця проживання, які передавалися для оформлення в підрозділи служби громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб МВС України.

Фактичні обставини справи свідчать про дотримання службою у справах дітей вищевказаних законодавчих актів.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про зобов'язання зняти з реєстрації неповнолітнього ОСОБА_2, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з наступного.

Зняття з реєстрації місця проживання дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, осіб, стосовно яких встановлено опіку чи піклування, здійснюється за погодженням з органами опіки та піклування (ч.3 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

Враховуючи, що таке рішення службою у справах дітей не приймалося, у суду першої інстанції були відсутні підстави для зобов'язання державної міграційної служби провести зняття реєстрації місця проживання в спірної квартирі дитини зі статусом - сироти.

Відповідно до ч.1 ст.203 КАС України, постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч.1 ст.157 КАС України, передбачено, що суд закриває провадження у справі, якщо її не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до вимог ст.202 КАС України, суд апеляційної інстанції скасовує постанову суду першої інстанції та ухвалює нове судове рішення, якщо суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 157, 195, 197, 198, 202, 203, 205, 207, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 грудня 2014 року - скасувати.

Прийняти у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ленінського районного відділу в м. Миколаєві управління Державної міграційної служби Миколаївської області, виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання дій протиправними, про визнання протиправними рішень та їх скасування, а також про зобов'язання вчинити певні дії нову постанову, якою у задоволенні зазначених позовних вимог - відмовити.

Провадження в частині позовних вимог ОСОБА_1 до органу опіки та піклування виконавчого комітету Ленінського району Миколаївської міської ради про визнання дій протиправними - закрити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів після набрання чинності безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Доповідач - суддя І.О.Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя І.П. Косцова