Справа № 2а-5085/09/1770
Суддя: Приходько І.В.
Дата ухвалення: 2015-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2015 року м. Київ К/800/36982/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі
Приходько І.В.
Бухтіярової І.О. Костенка М.І.

розглянувши в попередньому судовому засіданні

касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Рівному Рівненської області Державної податкової служби

на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 23.02.2010 р.

та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.06.2013 р.

у справі № 2а-5085/09/1770 (№ 25508/10)

за позовом Державної податкової інспекції у м. Рівне

до 1) товариства з обмеженою відповідальністю «Меблі-Каприз», 2) товариства з обмеженою відповідальністю «Центуріон Захід»

про визнання недійсним господарського зобов'язання та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2009 року Державна податкова інспекція у м. Рівне (далі - позивач, ДПІ у м. Рівне) звернулась до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Меблі-Каприз» (далі - відповідач-1, ТОВ «Меблі-Каприз») та товариства з обмеженою відповідальністю «Центуріон-Захід» (далі - відповідач-2, ТОВ «Центуріон Захід»), в якому просила суд визнати недійсними господарські зобов'язання, що виникли на підставі договору про надання послуг б/н від 27.04.2007 р., укладеного між відповідачами, та застосувати передбачені частиною першою статті 208 Господарського кодексу України наслідки визнання господарських зобов'язань недійсними, а саме: стягнути з ТОВ «Центуріон Захід» в дохід держави кошти отримані від ТОВ «Меблі-Каприз» на виконання договору про надання послуг від 27.04.2007 р. в сумі 533 938 грн.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 23.02.2010 р., яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.06.2013 р., у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятими рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 23.02.2010 р. та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.06.2013 р. і прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідач-1 у письмових запереченнях проти доводів касаційної скарги заперечував, вважає оскаржувані судові рішення законними, обґрунтованими та прийнятими у відповідності до норм діючого законодавства, а тому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Відповідач-2 письмових заперечень на касаційну скаргу не надав.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 27.04.2007 р. між відповідачами укладено договір транспортної експедиції (далі Договір), відповідно до пункту 1.1 якого ТОВ «Центуріон Захід» (Експедитор) зобов'язується за плату по замовленню ТОВ «Меблі-Каприз» (Клієнт) виконати послуги, пов'язані з організацією перевозки вантажів Клієнта автомобільним транспортом.

Згідно з пунктом 1.2 Договору для виконання умов вказаної угоди Експедитор надає Клієнту такі види послуг: - пошук перевізників для перевозки вантажів, та проводить розрахунки з ними; - забезпечує оптимальне транспортне обслуговування та організує перевезення вантажів; - організує збереження вантажів під час їх перевезення, переміщення та зберігання.

Оплата наданих послуг, відповідно до пункту 2.2 вказаного Договору проводиться відповідно до актів виконаних робіт Експедитора, що є невід'ємною частиною даного правочину.

Згідно наявних в матеріалах справи актів прийняття виконаних робіт та податкових накладних за період з 01.05.2007 р. по 27.02.2008 р. включно ТОВ «Центуріон Захід» надало для ТОВ «Меблі-Каприз» експедиторські послуги загальною вартістю 564 020,40 грн., в тому числі 94 003,40 грн. - податок на додану вартість.

За отримані експедиторські послуги ТОВ «Меблі-Каприз» сплатило в касу ТОВ «Центуріон Захід» готівкові грошові кошти в сумі 543 750,40 грн., що підтверджується квитанціями до прибуткових касових ордерів.

Разом з тим, за твердженням позивача вказаний правочин укладався з метою зниження об'єкту оподаткування податку на прибуток, несплати даного податку, що призвело до втрат дохідної частини Державного бюджету України, у зв'язку з чим, такий правочин є нікчемним. На підставі висновків про нікчемність правочину податковий орган вважає, що кошти, отримані від такого правочину, підлягають стягненню в дохід держави.

Суди першої та апеляційної інстанцій вирішуючи спір по суті та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, з чим погоджується колегія суддів касаційної інстанції, виходили з наступного.

Відповідно до частини четвертої статті 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Згідно частини 7 статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За змістом статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При цьому, відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Водночас, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Відповідно до частини першої статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Зазначена норма пов'язує недійсність господарського зобов'язання з наступним: 1) невідповідністю його змісту вимогам закону; 2) наявністю мети, що за відомо суперечить інтересам держави і суспільства; 3) укладенням учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним із них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності).

Як вірно встановлено судами попередніх інстанцій, з укладеного між відповідачами договору транспортної експедиції б/н від 27.04.2007 р. та актів прийняття виконаних робіт, вбачається, що за всіма необхідними та істотними умовами при укладенні договору сторонами досягнуто згоди, а сам договір за формою та змістом відповідає вимогам закону.

В матеріалах справи наявні первинні документи, які є належним чином складеними та оформленими належним чином первинними бухгалтерськими документами та в силу приписів статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій та фіксують факти здійснення господарських операцій.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що господарські операції між ТОВ «Меблі-Каприз» та ТОВ «Центуріон Захід» мали реальний характер, діяльність відповідачів була спрямована на отримання економічної вигоди від підприємницької діяльності, підприємства ознак фіктивності на час здійснення господарських операції не мали, що зумовлює хибність висновків податкового органу про нікчемність укладеного відповідачами правочину.

Частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Проте податковий орган цього обов'язку не виконав.

Доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до частини третьої статті 2201 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За наведених обставин та з урахуванням викладеного, колегія суддів Вищого адміністративного суду України не знаходить підстав, які могли б призвести до скасування оскаржуваних судових рішень.

На підставі викладеного, керуючись статтями 220, 2201, 223, 224, 230, 231, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Рівному Рівненської області Державної податкової служби - відхилити.

Постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 23.02.2010 р. та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.06.2013 р. у справі № 2а-5085/09/1770 (№ 25508/10) - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Заява про перегляд судового рішення в адміністративній справі Верховним Судом України може бути подана з підстав, в порядку та у строки, що встановлені статтями 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя (підпис) І.В. Приходько
Судді: (підпис) І.О. Бухтіярова
(підпис) М.І. Костенко