Справа № 815/1244/15
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2015-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1244/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2015 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Завальнюка І.В.,

за участю секретаря - Маковейчук Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Сервіс» до Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 19.09.2014 р. №.

В обґрунтування адміністративного позову позивач (далі - Підприємство) зазначив, що висновки в акті перевірки від 29.08.2014 р. № 4764/15-53-22-3/37679847, на підставі якого прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення, містять відомості щодо виявлених порушень, факт існування яких не підтверджений належними засобами доказування та допустими доказами, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення винесено всупереч законодавству, що регулює спірні правовідносини. Зокрема, перевіряючими встановлено порушення позивачем податкового законодавства, що призвело до завищення податкового кредиту по податку на додану вартість в квітні 2014 р. всього в сумі 5993849,73 грн. Позивач зазначає, що формування податкових зобов'язань здійснювалося за наявності усіх визначальних факторів, висновки про неправомірність включення до податкового кредиту ПДВ коштів, сплачених за взаємовідносинами із контрагентом не підтверджені жодним документом бухгалтерського та податкового обліку, або іншими доказами, які є допустимими у розумінні чинного податкового законодавства та, відповідно, є незаконним. Крім того, в судовому порядку визнано протиправними дії ДПІ у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області, які полягають проведенні перевірки, оформленої актом від 11.06.2014 р. № 627/223/37276126 (який покладений в основу висновків перевірки позивача), направленні цього акту до ДПІ у містах та районах за місцезнаходженням контрагентів, викладенні в акті висновків тощо. Отже покладені в основу спірного податкового повідомлення-рішення висновки за актом перевірки є необґрунтованими, у зв'язку із чим зазначене податкове повідомлення-рішення неправомірне та підлягає скасуванню.

До суду з'явився представник позивача, який позовні вимоги із викладених вище підставі підтримав у повному обсязі та просив задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, в задоволенні позову просила відмовити, зазначивши, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення винесено в межах правового поля, при наявності порушень позивачем податкового законодавства, у зв'язку із чим підстави для задоволення позову відсутні.

Вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що згідно з пп.78.1.1 п.78.1 ст.78, п.79.2 ст.79 ПК України та відповідно до наказу ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області від 15.08.2014 р. № 1899 співробітником податкової інспекції проведено позапланову невиїзну документальну перевірку ТОВ «Трейд Сервіс» щодо підтвердження взаємовідносин з ТОВ «Праус» за квітень 2014 р., за результатами якої складено акт від 29.08.2014 р. № 4764/15-53-22-3/37679847.

Перевіркою встановлено порушення ТОВ «Трейд Сервіс» п.198.1, п.198.2, п.198.6 ст.198 ПК України, в результаті чого підприємством завищено податковий кредит з податку на додану вартість за квітень 2014 р. на суму 5993849,73 грн.

З огляду на матеріали справи, копію наказу від 15.08.2014 р. № 1899 про проведення позапланової невиїзної перевірки та повідомлення податковим органом направлено УкрПоштою, а перевірку проведено з 15.08.2014 р. по 21.08.2014 р. (термін перевірки не продовжувався).

Відповідно до п.79.2 ст.79 ПК України документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови надіслання платнику податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому чи його уповноваженому представнику під розписку копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.

Ця норма встановлює, що документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами органу державної податкової служби виключно на підставі рішення керівника органу державної податкової служби, оформленого наказом, та за умови надіслання платнику податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому чи його уповноваженому представнику під розписку копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Окрім того, незважаючи на проголошену підпунктом 79.3 статті 79 ПК необов'язковість присутності платника податків під час проведення документальних невиїзних перевірок, останній має право бути присутнім. Такий висновок узгоджується з приписами підпункту 17.1.6 пункту 17.1 статті 17 ПК.

У постанові № 21-425а14 від 27.01.2015 р. колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що з наказом про перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку. Невиконання вимог пункту 79.2 статті 79 ПК України призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.

Відповідно до ч.1 ст.244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України.

Згідно з ч.4 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України, враховуються іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином, всупереч вищезазначеної норми податковим органом проведено перевірку без дотримання визначеної п.79.2 статті 79 ПК України обов'язкової умови щодо ознайомлення у встановлений законом спосіб платника податків із наказом про перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення, в результаті чого перевірка є незаконною, що в свою чергу виключає настання правових наслідків вказаної перевірки, у т.ч. й прийняття на її підставі будь-яких податкових повідомлень-рішень.

Поряд із тим, з метою повного та всебічного вирішення спору, встановлення істини у справі, суд вважає за необхідне перевірити документальне підтвердження господарських операцій між позивачем та його контрагентом, з урахуванням наданих позивачем до суду первісної документації в обґрунтування цього.

Так, на підставі вищезазначеного акту перевірки ДПІ у Приморському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області прийнято податкове повідомлення-рішення від 19.09.2014 р. № , яким ТОВ «Трейд Сервіс» збільшено суму грошового зобов'язання по податку на додану вартість в розмірі 5993850 грн. та застосовано штрафну санкцію в розмірі 1498463 грн. Позивач оскаржив зазначене податкове повідомлення-рішення в адміністративному порядку, проте без позитивного результату, що зумовило його звернутись за судовим захистом.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначене податкове повідомлення-рішення необґрунтованим, а позовні вимоги підлягаючими задоволенню у зв'язку з наступним.

З огляду на матеріали справи, ТОВ «Трейд Сервіс» (Поклажодавець) уклало договір зберігання № 2462 від 01.06.2011 р. (а.с.89) з ПАТ «Дніпронафтопродукт» (Зберігач), відповідно до якого Зберігач взяв на себе зобов'язання приймати та зберігати нафтопродукти та інші товарно-матеріальні цінності, які передають Поклажодавцем, і повернути їх Поклажодавцеві у схоронності за першою його вимогою (п.1.1).

Крім того, між ТОВ «Трейд Сервіс» (Покупець) та ТОВ «Праус» (Постачальник) було укладено однотипні договори поставки нафтопродуктів № 2250 від 22.04.2014 р. (а.с.90-92), № 22/26 від 22.04.2014 р. (а.с. 96-98), № 01/37 від 01.04.2014 р. (а.с.102-104), № 01/77 від 01.04.2014 р. (а.с.108-110) та № 25/2 від 25.04.2014 р. (а.с. 114-116).

Згідно з п.1.1 вищезазначених договорів ТОВ «Праус» взяло на себе зобов'язання передати у власність ТОВ «Трейд Сервіс», а покупець - прийняти та оплатити нафтопродукти (п.1.1). Поставка Товару здійснюється на основі заявки Покупця та підписаної Сторонами угоди до Договору (п.4.1). Товар поставляється Покупцю партіями протягом поточного місяця в кількості та за ціною, визначеними у кожній Додатковій угоді до Договору, на умовах: EXW - резервуари нафтобаз ПАТ «Дніпронафтопродукт» і інших нафтобаз, що належать ПАТ «Дніпронафтопродукт» на правах власності або користуються ним на підставі цивільно-правових договорів (п.4.2).

Постачальник зобов'язується передати Покупцю нафтопродукти згідно розділу 1 цього Договору за умови оформлення відповідних актів прийому-передачі або інших документів, які є невід'ємною частиною Договору (п.2.1.1).

На виконання вищевказаних договорів ТОВ «Праус» виписано акти приймання-передачі нафтопродуктів № 00152 від 30.04.2014 р. на суму 6563589,44 грн., у т.ч. ПДВ 1093931,57 грн. (а.с. 94), № 00087 від 30.04.2014 р. на суму 4798108,49 грн., у т.ч. ПДВ 799684,75 грн. (а.с. 100), № 00085 від 30.04.2014 р. на суму 9363831,67 грн., у т.ч. ПДВ 1560638,61 грн. (а.с. 106), № 00199 від 30.04.2014 р. на суму 15150826,33 грн., у т.ч. ПДВ 2525137,72 грн. (а.с. 112), № 00172 від 30.04.2014 р. на суму 86742,48 грн., у т.ч. ПДВ 14457,08 грн. та податкові накладні № 150 від 30.04.2015 р. (а.с.95), № 86 від 30.04.2015 р. (а.с.101), № 84 від 30.04.2015 р. (а.с. 107), № 198 від 30.04.2015 р. (а.с. 113), № 171 від 30.04.2014 р. (а.с. 119).

Транспортування товару проводилось на умовах EX- XV - резервуари нафтобаз ПАТ «Дніпронафтопродукт», відповідно до Міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів (Інкотермс-2010).

Оплата отриманих послуг здійснена позивачем у повному обсязі, згідно платіжних доручень від 30.05.2014 р. №№ 2164, 2166, від 06.06.2014 р. № 2242, від 19.06.2014 р. №№ 2305, 2306, 2308, 2309 (а.с. 123-129). Суми податку на додану вартість (5993849,73 грн.) включені та відображені у реєстрі виданих та отриманих податкових накладних, які відповідають даним додатку 5 до податкової декларації з податку на додану вартість та даним декларації з ПДВ за квітень 2014 р.

Всі складені між ТОВ «Трейд Сервіс» та ТОВ «Праус» документи на виконання договору за своїми формою та змістом відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Зобов'язання сторонами виконані з дотриманням вимог цивільного законодавства.

На думку перевіряючого віднесення вищезазначеної суми до податкового кредиту здійснено позивачем безпідставно, оскільки фактичні поставки товару, передбачених договірними домовленостями між ТОВ «Трейд Сервіс» та ТОВ «Праус», місця не мали. Зазначені висновки за актом перевірки ґрунтуються на акті ДПІ у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області від 11.06.2014 р. № 627/223/37276126 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Праус» щодо підтвердження реальності здійснення господарських відносин, їх реальності та повноти відображення в обліку за квітень 2014 р.».

На підставі акту перевірки іншого суб'єкта господарювання перевіряючий дійшов висновку про те, що ТОВ «Праус» не мало можливості надавати товар на адресу ТОВ «Трейд Сервіс». Виходячи із зазначеного, за результатами перевірки зроблено висновок про те, що ТОВ «Трейд Сервіс» в квітні 2014 р. документувало операції по поставкам нафтопродуктів з метою отримання податкової вигоди.

Зокрема, в акті перевірки зазначено, що оскільки ТОВ «Праус» не відображено в складі податкових зобов'язань в податкових деклараціях з ПДВ за відповідні періоди звітності обсяг поставки у розмірі 59938493,37 грн., - вбачаються факти відсутності реальності здійснення господарської діяльності ТОВ «Праус» із ТОВ «Трейд Сервіс», проведення фінансових потоків, спрямованих на здійснення операцій надання податкової вигоди переважно з контрагентами, які не виконують свої податкові зобов'язання, мають ознаки фіктивності, операції здійснюються через ланцюг посередників з метою штучного формування валових витрат та податкового кредиту, не мають реального товарного характеру та якими не підтверджується реальність здійснення фінансово-господарської діяльності.

З огляду на матеріали справи, в ході перевірки ТОВ «Праус» здійснено виїзд за податковою адресою підприємства та встановлено, що останнє не знаходиться за місцезнаходженням (довідка ДПІ у Красногвардійському районі м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області від 13.12.2013 р. № 693/7/07).

Втім, постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.07.2014 р., залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду, по справі № 804/9005/14 адміністративним позов ТОВ «Праус» до ДПІ у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити певні дії був задоволений повністю. Так, зазначеним судовим рішенням було визнано протиправними дії податкового органу щодо проведення зустрічної звірки ТОВ «Праус»; направленні акту перевірки від 11.06.2014 р. № 627/223/37276126 до ДПІ у містах та районах за місцезнаходженням контрагентів; встановленні в акті перевірки відсутності за юридичною адресою ТОВ «Праус» первинних та бухгалтерських документів; щодо не підтвердження ТОВ «Праус» за квітень 2014 р. реальності здійснення господарських відносин із контрагентами; щодо встановлення відсутності у ТОВ «Праус» операцій, які підпадають під визначення ст.185 ПК України за квітень 2014 р.

З огляду на вищевикладене, суд критично оцінює викладені у письмових запереченнях посилання відповідача на акт ДПІ у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області від 11.06.2014 р. № 627/223/37276126 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Праус» щодо підтвердження реальності здійснення господарських відносин, їх реальності та повноти відображення в обліку за квітень 2014 р.», згідно якого підприємство не знаходиться за податковою адресою, що свідчить про відсутність реального здійснення фінансово-господарських операцій за участю ТОВ «Праус» за квітень 2014 р.

Вирішуючи спір, суд враховує, що чинним законодавством, що регулює спірні правовідносини, визначено порядок встановлення факту відсутності юридичної особи за місцем її знаходження, зокрема, ч.12 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців».

Однак, податковий орган обмежився посиланням на акт ДПІ у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області від 11.06.2014 р. № 627/223/37276126 в частині незнаходження підприємства за юридичною адресою та без провадження передбачених пунктом 1.4.5 Методичних рекомендацій щодо порядку взаємодії між підрозділами органів державної фіскальної служби при організації, проведенні та реалізації матеріалів перевірок платників податків, затверджених наказом Державної фіскальна служба України № 22 від 31.07.2014 р., процедур, констатував відсутність контрагента позивача за місцем реєстрації.

В основі будь-якої реальної господарської операції має лежати економічна мета, тобто бажання платника податків приростити активи за допомогою досягнення господарського ефекту. З метою дослідження фактичного вчинення господарських операцій необхідно встановити їх зміст, підстави вчинення, умови поставки товару (робіт, послуг), мету придбання товару (робіт, послуг), встановити перелік всіх наданих позивачем первинних документів, складених щодо таких операцій.

В даному ж випадку податковим органом жодним чином не досліджувались будь-які аспекти поставок нафтопродуктів ТОВ «Праус» на користь покупця - ТОВ «Трейд Сервіс». Натомість на підставі припущень констатовано, що поставки не відбувались, так як надані до перевірки документи є недостатніми та не можуть виступати доказами отримання товару.

Таким чином, в даному випадку податковий орган обмежився посиланням на акт перевірки контрагента та без самостійного дослідження господарської операції дійшов хибного висновку про безтоварність укладених позивачем із контрагентом правочинів, відхиливши повністю первинну документацію, як доказ товарності операцій, посилаючись на її недостатність.

Фактично в ході перевірки ТОВ «Трейд Сервіс» перевіряючим не надано оцінки фактам, що понесені позивачем витрати обумовлені виробничою необхідністю, а також направлені на організацію виробничого процесу та мали реальний характер; докази того, що дані, наведені в документах, не відповідають дійсності та товар не придбавався в ході перевірки не встановлені. При цьому перевіряючим не надано оцінки первинним документам, що підтверджують фактичність господарських операцій, які оформлені відповідно до вимог чинного законодавства. Натомість констатовано, що ці документи не доводять реальності операції.

При цьому суд зауважує, що оцінюватися при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку. Аналогічна правова позиція викладена в листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 року № 742/11/13-11.

Слід також зазначити, що висновки перевіряючого порушують закріплений в Конституції України принцип персональної відповідальності, відповідно до якого суб'єкт господарювання не може нести відповідальності за дії своїх контрагентів, а може бути притягнений до юридичної відповідальності лише за власні правопорушення.

Так, у разі, якщо контрагент позивача не виконав свого зобов'язання зі сплати ПДВ до бюджету, настає відповідальність та відповідні негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування ПДВ у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 09.09.2008 року по справі за № 21-500во08.

Проте в даному випадку висновки про безтоварність операції зроблені на підставі перевірки контрагента позивача - ТОВ «Праус». Отже суд не погоджується з вказаними висновками акту перевірки, на підставі яких прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення, та дослідивши фактичність проведеної господарських операцій, їх зв'язок з господарською діяльністю позивача, дійшов висновку про обґрунтованість формування податкового кредиту, з огляду на наступне.

Суд зазначає, що в акті перевірки висновки про нікчемність укладених ТОВ «Трейд Сервіс» правочинів ґрунтуються на припущеннях та не підтверджені посиланнями на будь-які первинні документи, які б спростовували надані позивачем документи та свідчили на користь висновків податкового органу. Недопустимість таких підходів до проведення перевірок платників податків визнано ДПА України та доведено до відома підпорядкованих підрозділів листом № 20289/7/16-1617 від 29.09.2010 року «Щодо підстав для визнання договорів нікчемними».

Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу (п. 198.1 ст. 198 ПК України).

Згідно з п. 198.2 ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 зазначеного Кодексу не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Поряд із тим, з наданих позивачем доказів вбачається, що договір мав на меті настання реальних правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки договір виконано сторонами в повному обсязі (послуги надані).

Зазначені обставини повністю підтверджуються сукупністю матеріалів справи, а саме договорами перевезення вантажів автомобільним транспортом від 01.06.2013 р. №№ 11/01-06 (а.с.163-165), 119 (а.с.166-168), актом прийомки виконаних робіт від 30.04.2014 р. № АР-0000334, реєстром від 30.04.2014 р. № 4 за квітень 2014 р. до акту виконаних робіт АР-0000334 від 30.04.2014 р. ТОВ «Трейд Сервіс» згідно договору № 119 від 01.06.2013 р., актом виконаних робіт від 30.04.2014 р. до договору № 11/01-06 від 01.06.2013 р., копіями товарно-транспортних накладних ТОВ «Трейд Сервіс» на відпуск нафтопродуктів (нафти) за період квітень 2014 р. (а.с. 220-240), листам на адресу ПАТ «Дніпронафтопродукт» (а.с. 241-246), іншим листуванням позивача із контрагентом.

Таким чином, встановивши реальність операції між позивачем та його контрагентом, дотримання ТОВ «Трейд Сервіс» вимог податкового законодавства, пред'явлення ним до контролюючого органу первинної документації, відсутність будь-якої шкоди інтересам держави тощо, суд дійшов висновку про правомірне формування позивачем податкового кредиту, та, відповідно, про неправомірність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено загальне поняття та характеристика документу на підставі якого виникає право та обов'язок в платника податків на формування показників податкової, бухгалтерської та фінансової звітності. Таким документом є первинний документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Вимоги до первинного документу встановлені ст.9цього Закону та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, проведення будь-якої господарської операції підприємства фіксується та підтверджується первинними документами, на підставі яких ведеться бухгалтерський облік. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» на даних бухгалтерського обліку базуються фінансова, податкова, статистична та інші види звітності. Отже, первинні документи по відображенню господарської операції є підставою й для податкового обліку.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Водночас, за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Вирішуючи спір, суд враховує, що приймати на підтвердження даних податкового обліку можливо лише достовірні первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Відповідно до ч.2 ст.3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Статтею 9 цього Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарських операцій, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити, які зазначені в цій статті, та в яких, крім іншого, повинно бути зазначено зміст та обсяг господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарських операцій і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Такі ж вимоги до первинних документів визначені у п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, згідно якого первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

В п.2.15 і п.2.16 Положення № 88 зазначено, що первинні документи підлягають обов'язковій перевірці працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов'язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству, логічна ув'язка окремих показників. Забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать нормативно-правовим актам, встановленому порядку приймання, зберігання і витрачання грошових коштів, товарно-матеріальних цінностей та іншого майна, порушують договірну і фінансову дисципліну, завдають шкоди державі, власникам, іншим юридичним і фізичним особам. Такі документи повинні бути передані керівнику підприємства, установи для прийняття рішення.

Вищий адміністративний суд України в інформаційному листі № 1112/11/13-10 від 20 липня 2010 року «Проблемні питання застосування законодавства у справах за участю органів державної податкової служби» зазначив, що для встановлення обґрунтованості права платника податку на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування з податку на додану вартість встановленню та перевірці, зокрема підлягають фізичні, технічні та технологічні можливості певної особи до вчинення тих чи інших дій, що становлять зміст господарської операції, як-то: наявність кваліфікованого персоналу, основних фондів, у тому числі транспортних засобів для перевезення, приміщень для зберігання товарів тощо; можливість здійснення операцій з відповідною кількістю певного товару у відповідні строки з урахуванням терміну його придатності, доступності на ринку тощо; наявність відповідних ліцензій та інших дозвільних документів, що необхідні для ведення певного виду господарської діяльності.

При цьому в листі «Щодо однакового застосування адміністративними судами окремих приписів Податкового кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України» № 742/11/13-11 від 02.06.2011 р. Вищий адміністративний суд України зазначив, що відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Відповідачем не наведено доводів та не подано доказів, які безспірно б підтверджували недобросовісність саме позивача, як платника податків та/або свідчили про його обізнаність щодо протиправного характеру діяльності свого контрагента.

При цьому, слід зазначити, що податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, від фактичної сплати контрагентом податку до бюджету, від перебування постачальника за юридичною адресою, а також від його господарських та виробничих можливостей. Питання віднесення певних сум податку на додану вартість до податкового кредиту поширюється виключно на окремо взятого платника та не залежить від розрахунків з бюджетом третіх осіб.

Така правова позиція висловлена Вищим адміністративним судом України у постанові від 10.09.2014 р. по справі № 2а-13207/12/2670.

Отже позивачем як до перевірки, так і до суду надано первинні документи у розумінні ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, на підтвердження фактичного отримання послуг від контрагента.

При вирішенні податкових спорів презюмується добросовісність платника податку, і, відповідно, обґрунтованість отриманої ним податкової вигоди (тобто зменшення податкового зобов'язання).

Однак податковий орган може довести, що отримана платником податку податкова вигода є необґрунтованою. Так, податкова вигода може бути необґрунтованою, зокрема, якщо для цілей оподаткування враховані операції не у відповідності з їх дійсною економічною метою чи враховані операції не обумовлені розумними економічними чи іншими причинами (метою ділового характеру). При цьому діловою метою діяльності платника податку може бути отримання економічного ефекту, однак податкова вигода не є самостійною діловою метою.

Вирішуючи спір, суд враховує, що первинна документація містить достовірну і несуперечливу інформацію. Натомість позиція щодо безтоварності угод про надання послуг/робіт спростовується дослідженими в судовому засіданні первинними документами, які підтверджують фактичне виконання послуг/робіт. При цьому єдиною підставою для визнання господарських операцій нереальними слугували припущення перевіряючої про це на підставі акту перевірки про неможливість проведення документальної перевірки контрагента позивача, а також невизнання перевіряючою первинних документів достатньо детальними та відповідаючими законодавству.

Зважаючи на встановлені судом обставини, з урахуванням положень законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що висновки перевіряючого щодо завищення суми податкового кредиту на 5993849,73 грн., яка підтверджена первинними бухгалтерськими документами, що складені належним чином і відповідають вимогам ведення бухгалтерського обліку, є необґрунтованими, оскільки факти отримання послуг/робіт підтверджені достатніми та належними доказами.

Крім того, суд враховує, що ТОВ «Трейд Сервіс» на підставі укладеного із ТОВ «Петрол-Гарант» договору оренди майна від 31.05.2013 р. № 07-05-13 прийняло у користування двадцять шість АЗС, що розташовані м. Одесі та Одеській області. Отримані від ТОВ «Праус» нафтопродукти в повному обсязі були реалізовані ТОВ «Трейд Сервіс» через мережу вищезазначених АЗС, які обладнані РРО. При цьому всі фіскальні звітні чеки, які містять інформацію про розрахункові операції щодо продажу товарів передавались позивачем до органів доходів і зборів.

Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб'єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Суд також враховує встановлений ст.3 Конституції України, ст.7 КАС України принцип верховенства права, який в адміністративному судочинстві зобов'язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідач, який є суб'єктом владних повноважень при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення-рішення діяв без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), та без дотримання принципу верховенства права.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ «Трейд Сервіс» обґрунтовані, документально підтверджені, відповідають чинному законодавству, у зв'язку із чим підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Сервіс» задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області від 19.09.2014 р. №.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 21 травня 2015 року.

Суддя І.В. Завальнюк

.