Справа № 816/4319/13-а
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2015-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2015 року м. Київ К/800/60333/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Рибченка А.О.

суддів: Карася О.В.

Олендера І.Я.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «РТИ-Полтава»

на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2013 року

та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2013 року

у справі № 816/4319/13-а

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «РТИ-Полтава»

до Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління Міндоходів у Полтавській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «РТИ-Полтава» (далі - ТОВ «РТИ-Полтава»; позивач) звернулось до суду з позовом до Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління Міндоходів у Полтавській області (далі -ДПІ у м. Полтаві ГУ Міндоходів у Полтавській області; відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень № від 21 лютого 2013 року та № від 13 травня 2013 року.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2013 року, в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями у справі, ТОВ «РТИ-Полтава» оскаржило їх в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України.

В поданій касаційній скарзі, з посланням на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, ставиться питання про скасування постанови Полтавського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2013 року, ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2013 року та прийняття нового рішення про задоволення позовних вимог.

В запереченні на касаційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а постановлені у справі судові рішення - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідачем проведено позапланову документальну виїзну перевірку ТОВ «РТИ-Полтава» з питань взаємовідносин з Товариством з обмеженою відповідальністю «Ангстрем Континенталь», Товариством з обмеженою відповідальністю «Ферріт-Д», Товариством з обмеженою відповідальністю «Ривс» за період з 01 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року, за результатами якої складено акт № 594/22.1-1/34412241 від 08 лютого 2013 року.

На підставі зазначеного акту перевірки та за наслідками адміністративного оскарження, контролюючим органом остаточно прийнято податкові повідомлення-рішення: № від 21 лютого 2013 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 201 422,00 грн. (176 103,00 грн. - основний платіж, 25 319,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції); № від 13 травня 2013 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 199 626,25 грн. (159 701,00 грн. - основний платіж, 39 925,25 грн. - штрафні (фінансові) санкції).

Перевіркою встановлено порушення товариством пункту 44.1 статті 44, пунктів 138.2, 138.8 статті 138, пунктів 198.2, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - ПК України) у зв'язку з неправомірним формуванням даних податкового обліку при придбанні товарів промислово-технічного призначення в ТОВ «Ферріт-Д» та ТОВ «Ривс», з огляду на непідтвердження реального характеру розглядуваних господарських операцій.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суди попередніх інстанцій виходили з наступних мотивів, з якими погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно із статтею 1 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-XIV) первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Отже, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами ПК України.

Так, пунктом 138.2 статті 138 ПК України передбачено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

За змістом підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку, не включаються до складу витрат.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

При цьому варто враховувати, що обов'язок довести правомірність та обґрунтованість сформованих даних, у тому числі шляхом подання документів, які відповідають критеріям, наведеним у статті 9 Закону № 996-XIV, належить саме позивачу у справі.

Втім, як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій у даній ситуації, позивачем на підтвердження реального характеру проведених операцій не представлено рахунків-фактур, які відповідно до укладених з ТОВ «Ферріт-Д» та ТОВ «Ривс» договорів є їх невід'ємною частиною; довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей від контрагентів, витягу з журналу реєстрації довіреностей або інших належних доказів, які б свідчили про фактичне отримання товариством товару; документів щодо транспортування продукції промислово-технічного призначення та її фактичного оприбуткування (доказів руху товарів по складу, їх передачі працівникам, доказів списання позивачем вказаних товарно-матеріальних цінностей або наявності залишків на складі ТОВ «РТИ-Полтава» тощо).

Наведені обставини свідчать про обґрунтованість висновку судів попередніх інстанцій про відсутність фактичного виконання розглядуваних господарських операцій та, відповідно, правомірність прийнятих контролюючим органом оскаржуваних актів індивідуальної дії.

З урахуванням викладеного, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2013 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2013 року такими, що прийняті з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому суд касаційної інстанції не знаходить підстав, які могли б призвести до їх зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «РТИ-Полтава» відхилити, а постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2013 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав і в порядку, встановленими главою 3 розділу IV Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Рибченко А.О.

Судді Карась О.В.

Олендер І.Я.