Справа № 826/19132/14
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2015-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

12 травня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Мацедонської В.Е.,

суддів Грищенко Т.М., Лічевецького І.О.,

при секретарі Горяіновій Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві справу за апеляційною скаргою громадянина Сирії ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 20 січня 2015 року у справі за адміністративним позовом громадянина Сирії ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення №542-14 від 20 жовтня 2014 року, зобов'язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и в:

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 20 січня 2015 року у задоволенні позову громадянина Сирії ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення №542-14 від 20 жовтня 2014 року, зобов'язання вчинити певні дії відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції з мотивів порушення судом норм матеріального та процесуального права та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги повністю. Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом не досліджено питання щодо визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, згідно Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», тому рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, №542-14 від 20 жовтня 2014 року є протиправним.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що громадянин Сирії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, за національністю араб, віросповідання - мусульманин-шиїт, 24 серпня 2007 року легально прибув до України та 06 травня 2014 року звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до Державної міграційної служби України.

Рішенням Державної міграційної служби України від 20 жовтня 2014 року №542-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 цього Закону відсутні.

На підставі вищевказаного рішення Головним управлінням Державної міграційної служби України у м.Києві прийнято повідомлення про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 03 листопада 2014 року №121.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, дійшов до висновку, що позивачем не доведено протиправність та необґрунтованість оскаржуваного рішення Державної міграційної служби України від 20 жовтня 2014 року №542-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з огляду на відсутність належних та достатніх доказів на підтвердження обставин, викладених у своїй заяві.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав:

Відповідно до п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, до яких віднесено: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів, неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

У відповідності до ч.1 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення Державної міграційної служби України від 20 жовтня 2014 року №542-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято на підставі абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 цього Закону відсутні.

Відповідно до ч.3 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту» у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Таким чином, з вищенаведеного вбачається, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, зобов'язаний розглянути заяву про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, для встановлення додаткової інформації, необхідної для оцінки достовірності повідомленого, провести з нею співбесіду та у разі виникнення сумнівів щодо такої достовірності, звернутись до відповідних органів для підтвердження або спростування наданих заявником відомостей.

Законом України «Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» визначено, що метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis соттunautairе з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом (ЄС) до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства ЄС є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Згідно п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують додаткового захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільні пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є послідовними та правдоподібними і не протирічать загальній та конкретній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до п.п.45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. За загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Отже, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення, тобто заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотирі підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, що визначені ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї; під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Відповідно до п.170 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця, в деяких випадках необхідність нести військову службу може бути єдиною причиною для подання клопотання про надання статусу біженця, наприклад, якщо особа може довести, що несення військової служби вимагає його участі у військових діях, що суперечать його політичним, релігійним або моральним переконанням чи обґрунтованим міркуванням совісті. Якщо тип військової акції, в якій особа не бажає приймати участь засуджується міжнародним співтовариством, як такий що суперечить елементарним правилам людської поведінки, кара, яка передбачена за дезертирство чи ухилення від призову, може з урахуванням усіх інших вимог визначення бути розцінена як переслідування.

Як вбачається з особової справи позивача, копія якої міститься в матеріалах справи, останній запевняв міграційну службу, що не може повернутися до країни постійного проживання, оскільки не служив в армії та в разі повернення урядом буде призвано його на службу.

Згідно п.167 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації об'єднаних націй у справах біженців (відповідно до Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосується статусу біженця) дезертирство, завжди і у всіх країнах, обов'язкова чи не обов'язкова служба - розглядається як кримінальний злочин. Покарання відрізняється в залежності від країни, і зазвичай їх застосування не розглядається як форма переслідування.

Побоювання переслідувань або покарання за дезертирство або ухиляння від призову самі по собі - не являються за визначенням обґрунтованими побоюваннями бути жертвою переслідувань.

Так, відповідно до ст.46 Конституції Сирійської Арабської Республіки обов'язкова військова служба повинна бути священним обов'язком і регулюється законом.

Таким чином, позивач своїм небажанням повернутись до батьківщини, намагається ухилитись від призову до армії, що жодним чином не може розглядатися як переслідування за власними переконаннями в розумінні Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту» та Директиви Європейського Союзу. Ні в заяві-анкеті, ні в протоколах співбесіди, ні в судовому засіданні позивач не зазначав про будь-які обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Єдиною причиною, на яку позивач посилається як неможливість повернутись до країни постійного місця проживання, є його небажання служити в армії.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач під час проведення з ним співбесід обґрунтовував свою заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема тим, що чоловіки, громадяни Сирії віком від 18 років, повинні проходити обов'язкову службу в армії. Мінімальний термін служби становить вісімнадцять місяців. Всі чоловіки віком від 18 до 40 років є придатними для військової служби, окрім євреїв і курдів без громадянства. В кінці листопада 2011 року була призупинена дія адміністративних і навчальних відстрочок від служби в армії. Десятки молодих людей залишили країну з метою уникнути негайного призову на військову службу. В країні не визнається відмова від військової служби, альтернативна служба не передбачена. Покарання за уникнення військової служби становить від одного-шести місяців до п'яти років ув'язнення. Дезертирство з армії карається п'ятьма роками ув'язнення, або від п'яти до десяти років, якщо дезертир залишив країну. Дезертирство в армію супротивника карається смертною карою. Таким чином, у випадку повернення позивача до країни громадянської приналежності його можуть забрати в армію або заарештувати через те, що він зіпсував репутацію країни. Позивач не бажає служити в армії під час громадянської війни, оскільки не хоче вбивати мирне населення Сирії.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не було надано жодних відомостей про його утиски в країні походження та документів, які б підтверджували наявність підстав, зазначених в п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Зокрема, під час співбесіди 16 травня 2014 року позивач повідомив, що його батьки живуть в Дамаску, в окремих районах якого ситуація більш менш безпечна. Особистих погроз від радикальних ісламських угрупувань чи органів державної влади позивач не отримував.

В ході співбесід і під час судового розгляду заявник не повідомляв про отримання офіційних документів від збройних сил Сирії про призов до військової служби.

Крім того, згідно з інформацією по країні громадянської належності заявника, «Президент Сирии ОСОБА_5 объявил о всеобщей амнистии преступлений, совершённых до 9 июня 2014 года. «Указ президента об амнистии подписан в контексте национального примирения и единства после побед сирийской армии» цитирует министр юстиции Сирии ОСОБА_6. По мнению экспертов, всеобщая амнистия является важным шагом на пути к национальному диалогу, объявленному сирийским руководством. Положение о всеобщей амнистии было одним из основных пунктов предвыборной компании ОСОБА_5. Ранее ОСОБА_5 объявил амнистию 29 октября 2013 года за дезертирство и уклонение от воинской службы. 16 апреля в Сирии была объявлена амнистия всем лицам, осуждённым до 16 апреля. Ещё одна амнистия была объявлена в Сирии в январе 2012 года - она носила ограниченный характер и касалась лиц, арестованных за участие антиправительственных уличных выступлениях» (ІНФОРМАЦІЯ_2).

За таких обставин, викладений заявником факт небажання служити в армії Сирії не може розглядатись, як форма переслідування.

За словами заявника, до теперішнього часу на Батьківщині безперешкодно мешкають його батьки. В ході розгляду заяви про будь-які переслідування або погрози щодо рідних заявник не повідомляє, що свідчить про відсутність фактів утиску та переслідувань їх, як з боку органів державної влади, так і з боку повстанців.

Суд звертає увагу на той факт, що заявником не надано жодного доказу у підтвердження своїх слів щодо можливості його переслідування з боку державних органів влади або неспроможність органів влади надати йому захисту від такого переслідування.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав вважати, що позивач не може повернутися до Сирії через серйозну загрозу життю, фізичній недоторканості чи свободі внаслідок загального насилля чи подій, що серйозно порушують громадський порядок, його розповідь носить загальний характер і не базується на фактах, тому Критерію включення за Конвенцією про статус біженців від 28 липня 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців від 31 січня 1967 року позивач не відповідає, міжнародного захисту не потребує.

Крім того, згідно повідомлення Головного управління Служби безпеки України у м.Києві та Київській області, громадянин Сирії ОСОБА_1 вироком Малиновського районного суду м.Одеси від 16 листопада 2007 року засуджений за вчинення злочину, передбаченого ст.305 КК України до позбавлення волі строком на 5 років зі звільненням від відбування покарання з випробувальним терміном 3 роки за переміщення через митний кордон України з приховуванням від митного контролю таблеток, які містять заборонений прекурсор - ефедрин та наркотичних засобів (гашиш, кокаїн). 22 жовтня 2008 року Суворовським районним судом м.Одеса ОСОБА_1 засуджений за вчинення злочину, передбаченого ст.307 ч.2, ст.71 КК України до позбавлення волі строком на 8 років з конфіскацією майна і звільнений на підставі ухвали Богунського райсуду м.Житомира від 02 квітня 2014 року на підставі ст.81 КК України умовно-достроково на 1 рік 11 місяців 3 дні.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні громадянської належності і поведінки ОСОБА_1 у їх сукупності не дає підстав кваліфікувати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності або через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями визначеними п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

За таких обставин, враховуючи, що відповідачем надано належну оцінку доводам позивача та інформації про наявність побоювань стати жертвою переслідувань в країні його громадянської належності, встановлено відсутність обставин та доказів на підтвердження наявності у позивача права на визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Державною міграційною службою України при відмові позивачу у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, надано належну оцінку доводам заявника, досліджено всебічно обставини та докази, які б могли встановити обґрунтованість фактів, викладених у заяві ОСОБА_1, або їх спростувати, що призвело до прийняття рішення №542-14 від 20 жовтня 2014 року, яке є правомірним та обґрунтованим.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для зміни або скасування постанови суду.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу громадянина Сирії ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 20 січня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлено 18 травня 2015 року.

Головуючий суддя В.Е.Мацедонська

Судді Т.М.Грищенко

І.О.Лічевецький

.

Головуючий суддя Мацедонська В.Е.

Судді: Грищенко Т.М.

Лічевецький І.О.