Справа № 2а/0270/1266/11
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2015-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2015 року м. Київ К/9991/90240/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Карася О.В. (головуючого), Олендера І.Я., Рибченка А.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Іллінецької міжрайонної державної податкової інспекції на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 12.05.2011 та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 16.11.2011 у справі № 2а/0270/1266/11

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

до Іллінецької міжрайонної державної податкової інспекції

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Підприємець звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції:

від 25.10.2010 № /0, яким їй донараховано суму основного податкового зобов'язання з податку на додану вартість (ділі - ПДВ) у розмірі 1 695 534,00 грн. та фінансових санкцій - 847 767,00 грн.

від 25.10.2010 № /0, яким їй донараховано суму основного податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності у розмірі 1 011 676,33 грн.

Постановою суду першої інстанції, залишеною без змін ухвалою апеляційного адміністративного суду, позовні вимоги задоволено.

Не погодившись із судовими рішеннями, відповідач до Вищого адміністративного суду України подав касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить зазначені судові рішення скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді, перевіривши повноту встановлених обставин справи та правильність їх юридичної оцінки судами, Вищий адміністративний суд України не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.

Судами першої і апеляційної інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що у ході документальної планової виїзної перевірки Підприємця з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2007 по 30.06.2010, результати якої викладені у акті від 13.10.2010, фахівцями контролюючого органу встановлено, що позивач, перебуваючи на спрощеній системі оподаткування, від ВАТ "Гайсинський молокозавод" отримала грошові кошти у якості оплаті за товар (молоко) та як винагороду, сума яких перевищила граничний обсяг виручки (500 тис. грн.), встановленої Указом Президента України від 03.07.1998 № 727/98 "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" (далі - Указ № 727/98). Зокрема, у 2008 році Підприємцем отримано виручки 1 015 914,51 грн., у 2009 році - 4 832763,39 грн., у 2010 році - 3 644 900,63 грн. Наведене, на думку податкового органу, призвело до заниження позивачем податку з доходів фізичних осіб на суму 1 011 676,33 грн. та ПДВ на суму 1 695 534,00 грн.

На підставі акта перевірки та вказаних висновків Державна податкова інспекція прийняла оспорювані податкові повідомлення-рішення.

Розв'язуючи спір та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з думкою якого погодився апеляційний суд, враховуючи аналіз положень укладеного між позивачем та ВАТ "Гайсинський молокозавод" договорів доручення від 01.10.2008 № 027, від 02.01.2009 б/н, від 01.01.2010 № 21 про надання послуг по збору молока від сільгоспвиробників, виходили з того, що кошти, отримані позивачем від довірителя, необхідні для вчинення певних юридичних дій від імені та за рахунок останнього не являються виручкою від продажу товарів (послуг), оскільки не належать господарюючому суб'єкту, а відтак підстави для висновку про перевищення позивачем обсягу виручки є необґрунтованими.

Так, ст. 1 Указу № 727/98 встановлено, що спрощена система оподаткування, обліку та звітності запроваджується для суб'єктів малого підприємництва фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 тис. грн.

Виручкою від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) вважається сума, фактично отримана суб'єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг) (абзац 5 вказаної статті).

Статтею 5 вказаного Указу передбачено, що у разі порушення вимог, установлених ст. 1 цього Указу, платник єдиного податку повинен перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності, починаючи з наступного звітного періоду (кварталу).

В свою чергу правове регулювання договору доручення у цивільному законодавстві України здійснюється гл. 68 ЦК України. У статтях 1000 - 1010 ЦК України визначено взаємні права й обов'язки довірителя і повіреного, зазначено наслідки припинення частково виконаного договору, а також врегульовано інші аспекти роботи підприємств за договорами доручення.

Суть договору доручення полягає у тому, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується здійснити від імені і за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії (ст. 1000 ЦК України).

З визначення договору доручення вбачається, що права й обов'язки щодо операції, здійсненої повіреним, виникають безпосередньо у довірителя. Більше того, характерною відмінністю договору доручення від інших форм посередницьких договорів є те, що він виконується не тільки за кошти довірителя, але й від його імені. Отже, у договорі доручення, що укладається повіреним, він не має права не зазначити імені довірителя, від особи якого він діє.

Дана характерна ознака (принцип відсутності права посередника укладати договір від свого імені) договору доручення - принципова відмінність такого договору від інших посередницьких договорів, зокрема від договору комісії. Так, за змістом ст. 1011 ЦК України договір комісії виконується комісіонером за кошти комітента, але від свого (комісіонера) імені. Тому в договорі комісії, укладеному комісіонером, він може не зазначати імені свого комітента, а діяти вже від власного імені.

Фактично, вчиняючи певні юридичні дії від імені довірителя і за його рахунок - отримавши грошові кошти з наступною їх передачею продавцям молока, Підприємець виконував функцію касира молочного заводу, за що отримував винагороду у вигляді комісійної плати за виконання свого обов'язку за договором доручення, яку, як вбачається з матеріалів справи, відображав у складі оподаткованої виручки.

А згідно пп. 3.2.5 п. 3.2 ст. 3 Закону № 168/97-ВР не є об'єктом оподаткування операції, в тому числі із залучення, розміщення та повернення коштів за договорами доручення.

Отже, суд першої інстанції, з думкою якого погодився суд апеляційної інстанції, скасовуючи оспорювані податкові повідомлення-рішення, правомірно виходив із того, що грошові кошти, які позивач отримував від довірителя для виконання виданого йому доручення з подальшою їх передачею продавцям молока, не є його виручкою.

З огляду на зазначене у суду відсутні правові підстави для висновку про законність оскаржених податкових повідомлень-рішень.

За таких обставин переглянуті судові рішення першої та апеляційної інстанцій у справі відповідають приписам чинного законодавства, а доводи касаційної скарги визнаються непереконливими.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Іллінецької міжрайонної державної податкової інспекції відхилити.

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 12.05.2011 та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 16.11.2011 у справі № 2а/0270/1266/11 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.В. Карась

Судді І.Я. Олендер

А.О. Рибченко