Справа № 815/2236/15
Суддя: Андрухів В. В.
Дата ухвалення: 2015-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2236/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2015 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Андрухіва В.В., судді Балан Я.В., судді Вовченко О.А., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення №119-15 від 27.02.2015 року та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

16 квітня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №119-15 від 27.02.2015 року, яким йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач обґрунтував свої вимоги тим, що 26 травня 2014 року він звернувся до Управління по роботі з іноземцями та біженцями ГУДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. 09.04.2015 року позивач отримав повідомлення від Управління у справах біженців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області від 19.03.2015 року №192 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі рішення ДМС №119-15 від 27.02.2015 року. Позивач вважає вищевказане рішення незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки воно приймалося без врахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи, з формальних підстав, внаслідок чого порушені його права. Позивач зазначав, що є громадянином Сирії, вперше приїхав до України у 2010 році у гості на 3 місяці, вдруге - у 2012 році з іншої причини. Позивач та його брати брали участь у мирному зібранні з метою зміни влади, так як їх не влаштовувала диктатура теперішнього Президента. Через цей мітинг, позивача та його братів заарештували військові. В тюрмі знаходились два тижні, поки батьки не сплатили гроші за визволення. Після цього позивача попередили, що якщо його зустрінуть на вулиці, то вб'ють. Тому через місяць позивач поїхав з країни.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити з наведених вище підстав, а також просив про розгляд справи у письмовому провадженні.

Представник відповідача позов не визнав, надав суду письмові заперечення, згідно яких ДМС України, дослідивши заявлені позивачем обставини та інформацію по країні походження, обґрунтовано прийшла до висновку про відсутність підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому рішення №119-15 від 27.02.2015 року відповідач вважає законним, обґрунтованим і таким, що не підлягає скасуванню.

Керуючись ч.6 ст.128 КАС України, оскільки до суду з'явилися не всі особи, які беруть участь у справі, та враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд ухвалив про розгляд справи у письмовому провадженні.

Дослідивши надані сторонами докази, суд встановив наступні обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Сирії, уродженцем м.Дейр-ез-Зор. За національністю араб, за віросповіданням мусульманин (суніт). Рідна мова арабська, розуміє англійську мову. За сімейним станом неодружений, має вищу освіту. Повну середню освіту позивач здобув на Батьківщині протягом 1985 - 1994 років. Після закінчення школи в період з 1995 - 1996 роки навчався в технікумі у м. Дейр-ез-Зор здобув професію майстер з побутової техніки. У період 1996 - 1998 років ОСОБА_1 працював у майстерні по ремонту побутової техніки. Позивач є військовозобов'язаним, в період 05.09.1998 - 05.03.2001рр. пройшов обов'язкову строкову службу в армії (строк служби півтора року, служив на кордоні з Ліваном у м. Дамаск).

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 востаннє вибув з Сирії 31.01.2012 року, авіарейсом Алеппо (Сирія) - Одеса (Україна), на підставі національного паспорту № НОМЕР_1 та одноразової візи типу "НОМЕР_2 терміном дії з 06.12.2011 року по 06.03.2012 року. Державний кордон України позивач перетинав легально 31.01.2012 року, місце перетину кордону - аеропорт м.Одеси. Термін перебування позивача продовжувався до 09.08.2012 року. 19.11.2012 року позивач втратив національний паспорт, що підтверджується зверненням позивача до правоохоронних органів, за результатами розгляду якого, постановою слідчого Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 19.11.2012 року за ЖРЗПЗ № 15492 відмовлено в порушенні кримінальної справи.

На території Сирії залишились проживати батько - ОСОБА_2 1947 р.н.; мати - ОСОБА_3 1962 р.н.; брат - ОСОБА_4 1978 р.н.; сестра - ОСОБА_5 1980 р.н.; брат - ОСОБА_6 1989 р.н.; брат - ОСОБА_7 1991 р.н.; брат ОСОБА_8; сестра - ОСОБА_9 1994 р.н.

26 травня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Управління по роботі з іноземцями та біженцями ГУДМС України в Одеській області з заявою № 135 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в України.

11 червня 2014 року наказом №102 в.о. начальника Управління по роботі з іноземцями та біженцями ГУДМС України в Одеській області у відповідності до ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прийнято рішення здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, особова справа №2014ОД0135.

29 грудня 2014 року за результатами розгляду особової справи №2014ОД0135 ОСОБА_1 Управління по роботі з іноземцями та біженцями ГУДМС України в Одеській області на підставі абз. 4 п.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" склало висновок про відмову громадянину Сирії ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

27 лютого 2015 року рішенням Державної міграційної служби України №119-15 ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону, відсутні. У висновку, зокрема, зазначено, що військові дії у країні громадянської належності не є підставою для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також міграційний орган зазначив, що заявник не надав жодних переконливих пояснень або тверджень реального ризику бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню.

09 квітня 2015 року громадянин Сирії ОСОБА_1 отримав повідомлення Управління по роботі з іноземцями та біженцями ГУДМС України в Одеській області за № 192 від 19.03.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі рішення ДМС №119-15 від 27.02.2015 року.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Як встановлено в ході розгляду справи, ОСОБА_1 звернувся до органів міграційної служби, мотивуючи свою заяву неможливістю повернення на батьківщину через переслідування з боку влади за участь в антиурядовому мітингу в 2011 році.

Позивач вказував, що за отриманою військовою розвідкою інформацією про підготовку мітингу, його було заарештовано управлінням військової розвідки та протримано під арештом з 13 по 30 грудня 2011 року. Батьки позивача заплатили гроші за його звільнення, після чого військові направили позивача до головного прокурора Дейр-ез-Зор, а звідти - до суду Мухіка.

Твердження заявника про переслідування з боку влади суд вважає правдоподібними, оскільки наявність масових акцій протесту в Сирії у 2011 році та наявність переслідувань учасників акцій владою є загальновідомою інформацією по країні походження позивача щодо подій в Сирії.

На підтвердження факту переслідувань позивач також надав до міграційної служби лист № 1114/148 генерального адвоката Дейр-ез-Зор, згідно якого ОСОБА_1 був відправлений воєнною прокуратурою до управління прокуратури в область Дейр-ез-Зор, а потім відправлений до суду Мухіка.

Також з матеріалів особової справи ОСОБА_1 № 2014OD0135 вбачається, що він є військовозобов'язаним, проходив строкову військову службу у 1998- 2001 роках, має військове звання "рядовий", солдат.

Відповідно до Керівництва УВКБ ООН із процедур та критеріїв визначення статусу біженців згідно Конвенції 1951 року и протоколу 1967 року (п. 171): "... якщо тип військової акції, в якій особа не бажає брати участь, засуджується міжнародним співтовариством як така що суперечить елементарним правилам людської поведінки, покарання, передбачене за дезертирство або ухилення від призову, може з урахуванням всіх інших вимог визначення бути розцінено як переслідування".

Крім того, як вбачається з інформації по країні походження про ставлення до дезертирів у Сирії на даний момент: Оперативне Керівництво Ноmе 0ffїсе Великобританії по Сирії від 15 січня 2013 року (http://www.unhcr.org/refworld/docid/50f55с8d2.html): "...сирійський уряд є жорстоко репресивним до інакомислення і свободи совісті які не є офіційно визнані в країні. Рівень смертей з вини влади з березня 2011 року неухильно зростає. Велика кількість солдатів було вбито за спробу втечі або за відмову відкривати вогонь по мирних жителях. У ході нинішнього конфлікту сирійська влада, ймовірно, потребує все більше призовників, щоб підтримати президента Асада. З урахуванням ситуації в Сирії, коли заявник є дезертиром з Сирійської армії, або може підлягати призову на військову службу після повернення, буде доречно надавати таким особам притулок, тому що сирійська влада буде розглядати їх як противників режиму".

Таким чином, позивач, який підлягає призову на військову службу як військовозобов'язаний, але не бажає брати участь у військовому конфлікті, протестував проти чинної влади, у разі повернення на батьківщину буде розглядатися сирійською владою як противник режиму.

Представник позивача також надав до суду інформацію по країні походження від грудня 2014 року (http://www.refworld.org/docid/5492925f4.html United Kingdom: Home Office, Country Information and Guidance - Syria: Security and humanitarian situation, December 2014, available at: http://www.refworld.org/docid/5492925f4.html), згідно якої, гуманітарна криза, яка продовжує погіршуватися, така, що для більшості мігрантів висилка призвела б до порушення статті 3 ЄКПЛ. Внутрішнє переміщення в межах Сирії, з метою уникнути ризик невибіркового насильства занадто малоймовірно, щоб відповідати вимогам «можливості» і «розумності», через дуже обмежені можливості переміщатися, і безпечно пересуватися з однієї частини Сирії в іншу і непередбачуваність ситуації насильства в області пропонованого переміщення в поєднанні з гуманітарною ситуацією для внутрішньо переміщених осіб».

Також, згідно інформації компетентних інформаційних джерел - "Великобританія: Home Office, "Інформація по країні і Керівництво - Сирія: Безпека й гуманітарна ситуація", грудень 2014", рівень насильства в основних містах і районах бойових дій в Сирії перебуває на такому рівні, що існують серйозні підстави вважати, що особа, тільки своєю присутністю там протягом будь-якого відрізка часу, стикається з реальним ризиком шкоди, що загрожує її життю або особистій недоторканності (http://www.refworld.org/docid/5492925f4.html).

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, яка відображена в рішенні від 28.06.2011 року №8319/07 та 11449/07 у справі Суфі і Ельмі проти Сполученого Королівства - повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання (п.п.217-241).

Окрім того, згідно офіційної позиції УВКБ ООН від жовтня 2014 року, на даний момент майже всі райони країни (Сирії) охоплені насильством, що розгортається між різними учасниками конфліктів, які частково накладаються один на одного; ця ситуація посилюється внаслідок того, що за всі протиборчі сторони воюють іноземні найманці. Бої між сирійськими урядовими силами і масою антиурядових збройних груп не затихають. Паралельно угрупування "Ісламська держава Іраку і аль-Шама" зміцнила контроль над значними територіями півночі і північного сходу Сирії і часто вступає у збройні сутички з антиурядовими збройними групами, курдськими силами ("Загонами народної самооборони", ОНБ), а також з урядовими силами. Нанесення авіаційних ударів по цілях в угрупування "Ісламська держава Іраку і аль-Шама" 23 вересня 2014 привнесло в конфлікт додатковий ступінь складності. Оскільки міжнародні зусилля по знаходженню політичного вирішення ситуації в Сирії успіху досі не принесли, конфлікт як і раніше призводить до подальших жертв серед цивільного населення, переміщення людей і руйнування інфраструктури країни. (ч.2 Рекомендацій з питань міжнародного захисту щодо осіб, які залишають САР УВКБ ООН від жовтня 2014 року).

Відповідно до ч.4 Рекомендацій УВКБ ООН від жовтня 2014 року, за наявними даними, до квітня 2014 кількість осіб, які загинули в результаті конфлікту, перевищила 191 тисяч осіб. Найбільше число документально зафіксованих випадків смерті було зареєстровано в провінції Риф Дамаск, далі за кількістю жертв йдуть провінції Алеппо, Хомс, Ідліб, Дераа і Хама. Повідомляється, що погіршення стану сирійської системи охорони здоров'я призвело до тисяч смертей від хронічних захворювань, яким можна було запобігти в звичайних умовах, а також до передчасних смертей від звичайно несмертельних інфекційних захворювань, захворювань, що виникають у новонароджених, і недоїдання. Крім того, в результаті конфлікту сотні тисяч людей отримали поранення, які часто призводять до тривалої непрацездатності, а ще більше людей страждають від наслідків психологічних травм, викликаних тим, що вони стали свідками насильства, втрати членів сім'ї.

Згідно ч.31 Рекомендацій УВКБ ООН від жовтня 2014 року, у світлі розвитку подій і зміни обставин в Сирії, можливо, буде доцільно переглянути (якщо цього ще не було зроблено) рішення у справах сирійців, чиї клопотання про надання притулку в минулому були відхилені, щоб ті, хто в силу обставин, що змінилися має обгрунтовані причини звернутися про надання притулку як біженці "на місці" (sur place), могли розраховувати на ухвалення відповідного рішення, яке дозволить їм користуватися захистом і правами, що випливають з визнання їх біженцями.

Відповідно до ч.34 Рекомендацій УВКБ ООН від жовтня 2014 року, враховуючи актуальність даного питання на тлі збільшення навантаження на сусідні з Сирією держави і відновлення припливу біженців, УВКБ ООН повторює свій заклик до держав, які не є сусідами Сирії, вивчити конкретні та ефективні способи вираження солідарності.

Згідно ч.36 Рекомендацій УВКБ ООН від жовтня 2014 року, солідарність може і повинна виражатися за допомогою забезпечення належного звернення та захисту відносно малих груп сирійців, які прибувають безпосередньо з Сирії, через країни регіону або морем в більш віддалені країни, а також за допомогою надання їм доступу на територію і до оперативних і справедливим процедурам розгляду клопотань про надання притулку. Необхідні великодушні підходи до захисту, що виражаються в незастосування санкцій до тих, хто прибуває без документів, що засвідчують особу (або іншим неправомірним чином), і в високому рівні позитивних рішень за клопотаннями про статус біженця поряд з наданням супутніх прав.

Отже, існують загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість існування загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в умовах загальнопоширеного насильства в ситуації внутрішнього збройного конфлікту.

За викладених обставин, суд вважає абсолютно необгрунтованим посилання органу міграційної служби у висновку стосовно позивача на те, що військові дії у країні громадянської належності не є підставою для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також на те, що заявник не надав жодних переконливих пояснень або тверджень реального ризику бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню, та не надав фактів серйозної і невибіркової загрози його життю, фізичній цілісності чи свободі.

Наявна в матеріалах справи карта конфлікту в Сирії станом на січень 2015 року свідчить про підконтрольність території, на якій проживав позивач до виїзду з Сирії угрупуванню "Ісламська держава Іраку і аль-Шама", що спростовую твердження відповідача про безпечність проживання на цій території.

Відсутність можливості безпечного внутрішнього переміщення в Сирії підтверджується наведеною вище інформацією по країні походження.

Таким чином, серед фактів, повідомлених ОСОБА_1 та з урахуванням вищенаведеної інформації по країні походження, суд вбачає підстави для надання позивачу захисту в Україні відповідно до умов, передбачених Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки позивач має обґрунтовані побоювання у випадку повернення до Сирії стати жертвою переслідування з боку влади з політичних мотивів, як особа, що виступала проти влади, що ухиляється від військової служби, і тим самим, розглядатись як особа, що є противником сирійської влади. Також існує реальна загроза для позивача у разі повернення на батьківщину бути підданим тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню. Тому суд вважає неможливим повернення позивача в ситуацію загальнопоширеного насильства в умовах внутрішнього збройного конфлікту в Сирії.

За таких обставин, суд вважає, що формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, призвело до прийняття протиправного рішення щодо відмови ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладаються на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, суд вважає, що відповідач не довів суду правомірність прийнятого рішення відносно позивача, а тому позов ОСОБА_1 в частині визнання протиправним та скасування рішення ДМС України № 119-15 від 27.02.2015 року про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - підлягає задоволенню. Оскільки визначення виду захисту шукачів притулку є компетенцією органів міграційної служби, суд вважає, що в задоволенні вимоги про зобов'язання відповідача надати конкретний вид захисту належить відмовити. При цьому, належить зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву позивача з урахуванням інформації по країні походження та встановлених судом обставин.

За таких обставин, позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 6-9, 11, 71, 86, ч.6 ст.128, 159-163 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Державної міграційної служби України від 27.02.2015 року № 119-15 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - визнати протиправним та скасувати.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В іншій частині позову - відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції - протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили у разі неподання апеляційної скарги у 10-денний строк з дня отримання копії постанови. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя В.В. Андрухів

Суддя Я.В. Балан

Суддя О.А. Вовченко