Справа № 489/1617/15-а
Суддя: Коваленко І. В.
Дата ухвалення: 2015-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

справа №489/1617/15-а
номер провадження 2-а/489/113/15
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2015 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.

секретаря Коденко К.В.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представників відповідачів Мироненко Т.П., Щербакової Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі - ГУПФ), Управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області (далі - УМВС), третьої особи - Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва (далі - УПФ) про зобов'язання вчинити певні дії

в с т а н о в и в:

У березні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив:

- зобов'язати УМВС надати до ГУПФ всі необхідні документи та подання про призначення пенсії за вислугу років;

- зобов'язати ГУПФ призначити пенсію за вислугу років з 06.08.2004.

У обґрунтування вимог вказав, що 03.01.2007 постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва зобов'язано Пенсійний відділ УМВС призначити йому пенсію по вислузі років з 06.08.2004. Ухвалою цього ж суду від 11.04.2008 здійснено замінену відповідача Пенсійного відділу УМВС на ГУПФ.

17.10.2014 він звернувся із заявою до ГУПФ про нарахування пенсії згідно постанови суду, яку ГУПФ 31.10.2014 оскаржило в апеляційному порядку разом із ухвалою від 11.04.2008.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 28.01.2015 постанову суду першої інстанції від 03.01.2007 залишено без змін.

На чергове письмове звернення про призначення пенсії вже після завишення апеляційною інстанцією постанови суду першої інстанції в силі ГУПФ листом від 26.02.2015 №172-Б-07 повідомило, що зобов'язань про призначення йому пенсії за вислугу років на ГУПФ судом не покладено.

Так як призначення пенсії можливе за умови надання УМВС до ГУПФ інформації щодо грошового забезпечення, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити.

Представники відповідачів у судовому засіданні позов не визнали та заперечували проти задоволення.

Представник третьої особи в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, так як на обліку в УПФ позивач не значиться, а призначення пенсій особам звільненим з органів внутрішніх справ покладено на ГУПФ.

Суд, заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши матеріали справи і оцінивши зібрані у ній докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

З матеріалів адміністративної справи вбачається та встановлено судом, що постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03.01.2007, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 28.01.2015, зобов'язано Пенсійний відділ УМВС України призначити ОСОБА_1 пенсію по вислузі років з 06.08.2004.

11.04.2008 ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва замінено відповідача Пенсійний відділ УМВС України на ГУПФ. Проте, ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 28.01.2015 апеляційну скаргу ГУПФ задоволено та скасовано ухвалу суду першої інстанції від 11.04.2008, якою здійснено заміну Пенсійного відділу УМВС на ГУПФ, як відповідача у справі. Одночасно, апеляційною інстанцією роз'яснено, що ОСОБА_1 слід було звернутися до суду в порядку статті 264 КАС України із заявою про заміну сторони виконавчого провадження.

Проте, позивач звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом в загальному порядку, пред'явивши вимоги до обох відповідачів.

Із пояснень представника позивача встановлено, що виконавчий лист відповідно до постанови суду від 03.01.2007 позивач не отримував, у зв'язку із чим виконавче поводження з виконання вказаної постанови відсутнє. Крім того, через зміни в законодавстві після прийняття постанови в частині органу, який здійснює нарахування і виплату пенсії категорії пенсіонерів до яких відноситься позивач, останній звернувся до суду в порядку позовного провадження.

Із матеріалів справи, зокрема відмови ГУПФ від 26.02.2015 №172-Б-07 вбачається, що в призначені пенсії позивачу відмовлено через не покладення судом на ГУПФ такого обов'язку. Інші підстави відмови відсутні.

Згідно довідки від 25.01.2007 №2619/а ОСОБА_1 не знаходиться на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва та не отримує пенсію.

З ухвали Одеського апеляційного адміністративного суду від 28.01.2015 та наявних у справі № 2-а-68/2007 письмових доказів встановлено, що трудовий стаж ОСОБА_1 з 20.07.1975 по 06.08.2005 складає 28 років 02 місяці, з яких 13 років 11 місяців служба в органах Міністерства внутрішніх справ і Радянській армії. При цьому, останній період трудового стажу позивача з 06.02.1996 по 06.08.2005 пов'язаний з підприємницькою діяльністю.

15.12.2004 позивачу виповнилося 45 років.

Вказані обставини представники відповідачів не оспорювали, крім того вони встановлені судом, рішення якого набрало законної сили, а тому доведенню не підлягають.

Спірні правовідносини врегульовано Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ (далі - Закон № 2262-XII), постановою Кабінету Міністрів України від 02.11.2006 № 1522 «Про передачу органам Пенсійного фонду України функцій з призначення і виплати пенсій деяким категоріям громадян» та іншими нормативно-правовими актами

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон № 2262-ХІІ визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Відповідно до статті 2 вказаного Закону військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.

Умови призначення пенсії за вислугу років визначено статтею 12 Закону №2262-ХІІ.

Редакція пункту «б» зазначеної статті змінювалась, міняючи при цьому умови і підстави виникнення права на пенсію за вислугу років, зокрема, умову призначення пенсії - досягнення 45-річного віку на час звільнення зі служби.

Так, відповідно до пункту «б» статті 12 Закону №2262-ХІІ (в редакції Закону від 24.06.2004 р. N 1889-IV) право на пенсію за вислугу років мають особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, звільнені зі служби незалежно від підстав та часу звільнення і досягли 45-річного віку, крім осіб, позбавлених військових або спеціальних звань, а також звільнених із служби у зв'язку з засудженням за умисний злочин, вчинений з використанням свого посадового становища, або вчиненням корупційного діяння, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба, служба в органах внутрішніх справ або служба в державній пожежній охороні.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 15 квітня 2005 року № 4, роз'яснено, що на підставі пункту «б» статті 12 Закону № 2262-XII починаючи з 6 серпня 2002 року незалежно від підстав та часу звільнення військовослужбовцям та особам, які мають право на пенсію згідно з цим Законом, раніше звільнених зі служби, може бути призначена пенсія за умови, що цим особам виповнилося 45 років (а інвалідам війни - незалежно від віку) і що вони мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і шести місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ чи в державній пожежній охороні.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців» від 4 квітня 2006 року № 3591-IV (набрав чинності 29 квітня 2006 року) внесено зміни до Закону № 2262-ХІІ, зокрема, змінено назву цього Закону, зміст і редакцію окремих статей та доповнено його новими статтями. Зокрема, статтю 12 викладено в іншій редакції, де пункт «б» цієї статті передбачає, що особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д» статті 1-2 Закону № 2262-ХІІ, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України.

Вирішуючи питання про застосування цього закону у часі, необхідно виходити із того, що згідно зі статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції Україниперебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій ).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (Рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, які перебувають на такій службі, додаткові обов'язки і відповідальність.

Також у цьому ж Рішенні зазначено, що зупинення пільг, компенсацій і гарантій для військовослужбовців та працівників правоохоронних органів без відповідної матеріальної компенсації є порушенням гарантованого державою права на їх соціальний захист та членів їхніх сімей.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини по їхньому пенсійному забезпеченню виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Аналогічна правова позиція, викладена в постановах Верховного Суду України від 06.02.2012, 25.09.2012, 10.02.2015 (справи №21-322а11, №21-230а12, № 21-630а14).

Враховуючи, що на дату досягнення ОСОБА_1 45-річного віку, був чинним пункт «б» статті 12 Закону № 2262-XII, в редакції Закону від 24.06.2004 р. N 1889-IV, а позивач мав визначений цією нормою трудовий стаж, відповідно, він набув право на пенсію за вислугою років.

З цих же підстав був задоволений позов ОСОБА_1 до УМВС постановою Ленінського районного суду м.Миколаєва від 03.01.2007.

У ході розгляду справи встановлено, що з 01.01.2007 функції щодо призначення (перерахування) та виплати пенсій військовослужбовцям, особам начальницького і рядового складу, які мають право на пенсійне забезпечення на умовах Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 02.11.2006 № 1522 «Про передачу органам Пенсійного фонду України функцій з призначення і виплати пенсій деяким категоріям громадян» покладено на органи Пенсійного фонду України.

Відповідно до пункту 3 зазначеної Постанови Міністерству оборони, Міністерству внутрішніх справ, Міністерству з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, Службі безпеки, Державній податковій адміністрації, Державному департаменту з питань виконання покарань та іншим органам, що здійснюють призначення пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», забезпечити проведення інвентаризації пенсійних справ, виплатних та інших документів, необхідних для виконання функцій з призначення і виплати пенсій особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», передачу їх до 01.01.2007 органам Пенсійного фонду України згідно з актами, складеними за формою, що затверджується органами, зазначеними у цьому пункті, за погодженням з Пенсійним фондом України, та виплату пенсій до визначеного строку.

Підпунктом 5 пункту 4 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 № 28-2, встановлено, що головне управління Пенсійного Фонду відповідно до покладених на нього завдань здійснює призначення (перерахунок) та виплату пенсій військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та іншим особам (крім військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей), які мають право на пенсію згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Таким чином, з 01.01.2007 на головні управління Пенсійного фонду України покладено функції по призначенню і виплаті пенсій військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та іншим особам (крім військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей), які мають право на пенсію згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а порядок обчислення розміру грошового забезпечення та його складових відносився до компетенції силових відомств, звідки особу звільнено зі служби.

У зв'язку із наведеним, вимоги до обох відповідачів є правомірними.

Між тим, суд не погоджується із датою призначення пенсії, яка вказана в позові.

Відповідно до частини другої статті 50 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсія за минулий час при несвоєчасному зверненні призначається з дня виникнення права на пенсію, але не більш як за 12 місяців перед зверненням за пенсією.

Із відмови ГУПФ вбачається, що позивач звернувся за призначенням пенсії до Головного управління 12.02.2015, тому призначення йому пенсії слід здійснити з 12.02.2014.

Оскільки право на пенсію позивача порушено обома відповідачами, які є суб'єктами владних повноважень і фінансуються за рахунок коштів державного бюджету, відповідно на підставі статті 94 КАС України на користь ОСОБА_1 підлягає присудженню судовий збір в сумі 73,08 грн., витрати на оплату якого він поніс при зверненні до суду, що підтверджується квитанцією № 167 від 12.03.2015.

Керуючись статтями 7-12, 70, 71, 159, 161-163 КАС України, суд -

п о с т а н о в и в :

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Зобов'язати Управління міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області надати Головному управлінню Пенсійного фонду України в Миколаївській області пенсійну справу та подання про призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», починаючи з 12.02.2014.

Присудити з державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 73,08 грн. (сімдесят три гривні 08 коп.).

У іншій частині вимог - відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Ленінський районний суд міста Миколаєва протягом десяти днів з дня її проголошення, особами, які приймали участь у справі, але були відсутні при проголошенні постанови - протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя І.В.Коваленко

Повний текст постанови

підписано 22.05.2015.