Справа № 826/10146/13-а
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2015-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О. при секретарі судового засідання Шевченко М.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

За позовом

Органу самоорганізації населення «Вуличний комітет «Андріївський узвіз»

до

Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві

треті особи: Державна архітектурно-будівельна інспекція України, Київська міська рада

про

визнання протиправною та скасування Постанови

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся орган самоорганізації населення «Вуличний комітет «Андріївський узвіз» (надалі – позивач) з позовом до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві (надалі – відповідач або ІДАБК у м. Києві), в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову № 205/13 від 18.06.2013 року про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності.

В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначив, що оскаржувана постанова відповідача є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки позивач не є власником споруд по яким відповідачем проводилась перевірка щодо дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, отже не несе адміністративну відповідальність визначену в оскаржуваній постанові.

Відповідач проти позову заперечував, вважаючи оскаржувану постанову законною та обґрунтованою, винесеною на підставі та на виконання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, за результатами перевірки позивача, просив суд у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21.01.2015 року скасовані зазначені судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

При цьому, Вищий адміністративний суд України звернув увагу, що судами не досліджувалось питання про те, на підставі якої документації віднесені об’єкти, які перевірялись, а саме – дерев’яна та дві металеві одноповерхові будівлі, до П категорії складності. Відповідні висновки з цього приводу у судових рішеннях відсутні.

Також, Вищим адміністративним судом України зазначено, що судами не надано належної оцінки доводам позивача про те, що вказані об’єкти є тимчасовими спорудами без улаштування фундаменту, які до того ж належать іншим юридичним особам. Також залишені поза увагою посилання позивача на наявну у матеріалах справи експертну оцінку про те, що складські приміщення, розташовані на прибудинкові території по вулиці Андріївський узвіз, 22-А, за призначенням належать до тимчасових споруд.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення їхніх представників, дослідивши обставини, на які звернуто увагу суду касаційної інстанції, а також з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позиції сторін, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем, у присутності керівника позивача, проведена позапланова перевірки дотримання позивачем вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил на об’єкті будівництва - будівництво на прибудинковій території будинку, на вул. Андріївський узвіз, 22-А у Подільському районі і м. Києва, за результатами якої складено акт від 04.06.2013 року, яким зафіксовано, що під час перевірки з виїздом на місце 29.05.2013 року о 14-50 встановлено, що поблизу будинку на вул. Андріївський узвіз, 22-А у Подільському районні м. Києва розташована дерев’яна та дві металеві одноповерхові будівлі, які влаштовано на суцільній основі з бетону яка являється фундаментом. Зазначена будівля та споруди експлуатуються у якості торговельного закладу та складських приміщень. Зазначені будівлі є самочинним будівництвом та експлуатуються без прийняття в експлуатацію у встановленому законодавством порядку, чим порушено частину 8 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Зазначений акт перевірки був підписаний керівником позивача із зауваженнями.

За результатами такої позапланової перевірки, відповідачем видано припис від 04.06.2013 року, яким позивачу заборонено з 04.06.2013 року експлуатацію об’єктів будівництва на вул. Андріївський узвіз, 22-А у Подільському районі м. Києва до усунення допущеного правопорушення у встановленому законодавством порядку та зобов’язано усунути допущенні правопорушення відповідно до вимог діючого законодавства у термін до 04.09.2013 року.

Також, 04.06.2013 року стосовно позивача складено протокол про правопорушення у сфері містобудівної діяльності.

За результатом розгляду матеріалів справи про правопорушення у сфері містобудівної діяльності (акту, припису та протоколу від 04.06.2013 року) відповідачем була прийнята спірна постанова від 18.06.2013 року № 205/13 про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності, якою позивача визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого абзацом 3 пункту 6 частини 2 статті 2 Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» та накладено штраф у сумі 51 615,00 грн.

Крім того, зі змісту спірної постанови вбачається, що позивачем здійснюється експлуатація об’єкту II категорії складності, (категорія складності об’єкта – II на підставі класу наслідків такого об’єкта будівництва відповідно до ДБН А.2.2-3:2012 «Скла та зміст проектної документації на будівництво», ДБН В.1.2-14:2009 «Загальні принципи забезпечення надійності та конструктивної безпеки будівель, споруд, будівельних конструкцій та основ»), самовільно збудованих дерев’яної та двох металевих одноповерхових будівель, які експлуатуються у якості торгівельного закладу та складських приміщень без прийняття їх в експлуатацію у встановленому законодавством порядку.

Позивач вважає спірну постанову про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності № 205/13 від 18.06.2013 року протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам та поясненням представників сторін за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об’єктивному розгляді у відкритому судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 6 та частини 2 статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 року № 3038-VI (надалі - Закон № 3038-VI ), Законом України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» від 14.10.1994 року № 208/94-ВР (надалі – Закон № 208/94-ВР), Порядок здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23.05 2011 року № 553 (надалі - Порядок).

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону № 3038-VI, замовник - фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.

Згідно частин 1-3 статті 32 Закону № 3038-VI, усі об'єкти будівництва поділяються на I, II, III, IV і V категорії складності.

Категорія складності об'єкта будівництва визначається відповідно до державних будівельних норм та стандартів на підставі класу наслідків (відповідальності) такого об'єкта будівництва.

Клас наслідків (відповідальності) будівлі або споруди визначається відповідно до п.5.1 чинного ДБН В.1.2-14-2009 «Загальні принципи забезпечення надійності та конструктивної безпеки будівель, споруд, будівельних конструкцій та основ».

При цьому пропонується наступна схема урахування класу наслідків (відповідальності) СС-1; СС-2; СС-3:

класу наслідків СС-1 відповідають І та II категорія складності;

класу наслідків СС-2 відповідають III та IV категорія складності;

класу наслідків СС-3 відповідає V категорія складності.

Віднесення об’єкта будівництва до тієї чи іншої категорії складності здійснюється проектною організацією і замовником будівництва.

За правилами частини 1 та 8 статті 39 Закону № 3038-VI, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що належать до I - III категорій складності, та об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

Експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Відповідно до абзацу 3 пункту 6 частини 2 статті 2 Закону № 208/94-ВР, суб'єкти містобудування, які є замовниками будівництва об'єктів (у разі провадження містобудівної діяльності), або ті, що виконують функції замовника і підрядника одночасно, несуть відповідальність у вигляді штрафу за експлуатація або використання об'єктів будівництва, не прийнятих в експлуатацію, а також наведення недостовірних даних у декларації про готовність об'єкта до експлуатації чи акті готовності об'єкта до експлуатації об'єктів II категорії складності - у розмірі сорока п'яти мінімальних заробітних плат.

Зважаючи на зазначене, судом встановлено, що виходячи зі змісту статті 32 Закону № 3038-VI, відповідач не наділений повноваженнями щодо визначення категорії складності об'єкта будівництва. Проте, як вбачається зі змісту спірної постанови, відповідач самостійно визначив категорію складності об’єктів перевірки як ІІ, при цьому, не подавши суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження таких категоричних висновків.

Відповідно до частини 2 статті 28 Закону № 3038-VI тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.

Суд звертає увагу на те, що розпорядженням Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 14.05.2013 року № 269 на позивача покладено лише функцію по узгодженню розміщення приватних підприємців та організацій для сезонної торгівлі здійснення контролю за санітарним станом та за дотриманням ними правил благоустрою територій.

Крім того, позивач є громадською, неприбутковою організацією, створеною за рішенням Київради, яка за Положенням не може виступати замовником господарських робіт.

Виходячи з наведеного в сукупності, суд дійшов висновку про протиправність спірної постанови № 205/13 від 18.06.2013 року про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності та, відповідно, про необхідність її скасування.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши матеріали справи, надані сторонами докази та пояснення їхніх представників, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

За правилами частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем, як суб’єктом владних повноважень, не виконаний обов’язок щодо доказування з урахуванням вимог встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.69-71,94,160-165,167,254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов Органу самоорганізації населення «Вуличний комітет «Андріївський узвіз» задовольнити повністю.

Визнати протиправною і скасувати Постанову № 205/13 від 18.06.2013 року Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в місті Києві про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Р.О. Арсірій