Справа № 815/1253/15
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2015-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1253/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2015 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Завальнюка І.В.,

за участю секретаря - Маковейчук Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Суворовського районного відділу Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, третя особа - ОСОБА_2, про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просить визнати протиправними та скасувати накази ГУ МВС України в Одеській області від 23.12.2014 р. № 4215 та № 930 о/с від 30.12.2014 р. щодо звільнення його з ОВС; поновити його на посаді слідчого відділення розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров'я особи слідчого відділу Суворовського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області; стягнути з відповідача-2 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з січня 2014 р. проходив службу на посаді слідчого відділення розслідування злочинів скоєних проти життя та здоров'я особи СВ Суворовського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області, проте оскаржуваними наказами був звільнений з 05.01.2015 р. В якості підстави для звільнення слугувало інкримінування йому порушень ст.7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ, затвердженого Законом України № 3460-IV від 22.02.2006 р., ст.ст.2, 3, 10 Закону України «Про міліцію», розділів ІІІ, IV Правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу ОВС України, затверджених наказом МВС України від 22.02.2012 р. № 155, Присяги працівника ОВС України і зобов'язання, наданого при прийнятті на службу в ОВС України, службових телеграм тощо, що виразилось у підтримці сепаратистських проявів, спрямованих на антипатріотичну інформаційну діяльність, перебуванні у сепаратистськи налаштованих соціальних групах, розміщених в мережі Інтернет, розміщенні на власній сторінці на сайті «Вконтакте» фотоматеріалів, які підривають авторитет і дискредитують органи внутрішніх справ України, не доповіді про це безпосередньому керівництву. Позивач зазначає, що не допускав порушень чинного законодавства та своїх службових обов'язків, у зв'язку із чим підстави для застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення відсутні. Фактично, позивач лише отримував інформацію з мережі Інтернет та жодної діяльності не вів, будь-яких сепаратистських проявів не підтримував, дій, які б підривали авторитет органів внутрішніх справ, не вчиняв. Зважаючи не невідповідність покладених в основу оскаржуваних наказів висновків службового розслідування фактичним обставинам та на неправомірне звільнення, позивач звернувся за судовим захистом.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги із викладених вище підстав підтримали у повному обсязі та просили задовольнити позов.

Представник Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області в судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зважаючи на правомірність оскаржуваних наказів, законне звільнення позивача та наявність фактичних підстав для цього.

Представник Суворовського районного відділу Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області в судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зважаючи на допущення позивачем вчинку, що підриває авторитет та дискредитує органи внутрішніх справ України, чим й обумовлено притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення. Також послався на необґрунтованість позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зважаючи на отримання позивачем до моменту звільнення грошового забезпечення, а не заробітної плати.

Третя особа - ОСОБА_2 у вирішенні спору поклалася на розсуд суду.

Вислухавши пояснення учасників процесу, свідка та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справи України з квітня 1997 р.; з липня 2013 р. - на посаді слідчого СВ Суворовського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області.

Наказом ГУМВС України в Одеській області від 23.12.2014 р. № 4215 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника Суворовського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області майора міліції ОСОБА_1.» (а.с. 53-54), серед іншого, за грубе порушення вимог ст.7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ, затвердженого Законом України № 3460-IV від 22.02.2006 р., ст.ст.2, 3, 10 Закону України «Про міліцію», розділів ІІІ, IV Правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу ОВС України, затверджених наказом МВС України від 22.02.2012 р. № 155, Присяги працівника ОВС України і зобов'язання, наданого при прийнятті на службу в ОВС України, службових телеграм МВС України від 29.04.2014 р. № 7844/ЧБ, ГУМВС в Одеській області від 30.04.2014 р. № 9/1996 та від 20.11.2014 р. № 9/6510, що виразилось у підтримці сепаратистських проявів, спрямованих на антипатріотичну інформаційну діяльність, перебуванні у сепаратистські-налаштованих соціальних групах, розміщених в мережі Інтернет, розміщенні на власній сторонці на сайті «Вконтакте» фотоматеріалів, які підривають авторитет і дискредитують органи внутрішніх справ України, не доповіді про це безпосередньому керівництву, слідчого слідчого відділення розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров'я особи СВ Суворовського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ України за п.66 (за дискредитацію) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Вищезазначений наказ реалізований наказом ГУМВС України в Одеській області від 30.12.2014 р. № 930 о/с, відповідно до якого ОСОБА_1 звільнено у запас Збройних Сил України за п.66 Положення з 05.01.2015 р.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначені накази необґрунтованими, а позовні вимоги такими, що підлягають до задоволення у зв'язку з наступним.

Підставою для прийняття оскаржуваних наказів слугував висновок за результатами службового розслідування відносно слідчого СВ Суворовського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області майора міліції ОСОБА_1 від 22.12.2014 р. (а.с. 49-52), призначеного наказом ГУМВС України в Одеській області від 22.12.2014 р. № 4187.

Згідно вищевказаного висновку службового розслідування, 20.12.2014 р. на телеканалі ТРК «Круг» у програмі «Резонанс» вийшов репортаж з відеосюжетом під назвою «Следователь-сепартист - знает ли руководство МВД» (мовою оригіналу).

Переглядом вказаного репортажу встановлено, що слідчий СВ Суворовського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області ОСОБА_1 зареєстрований у соціальній мережі Інтернет «Вконтакте», на його сторінці виявлено фото та відеоматеріал, який свідчить про його підтримку сепаратистськи налаштованих громадян.

Зокрема, перевіркою його сторінки встановлено, що ОСОБА_1 перебуває в соціальних групах «Одесская Народная Республика», «Юго-Восточная Федерация» та «АнтиМайдан». При цьому, на його сторінці були розмішені фотокартки, направлені на підтримку проросійськи налаштованих течій в Україні, та з неадекватним коментарем зображення керівництва МВС України, що підриває авторитет міліції.

Опитаний з цього приводу майор міліції ОСОБА_1 факт перебування у вказаних групах підтвердив, при цьому пояснив, що до вказаних груп вступив для того, щоб володіти інформацією. Факт розміщення на власній сторінці фотографії керівництва МВС України із неадекватним коментарем, що підриває авторитет міліції України, категорично заперечив.

У висновку службового розслідування також наявні посилання на службові телеграми МВС України, направлені на недопущення просепаратистських проявів серед особового складу; надати до УКЗ ГУМВС списки підлеглого особового складу, які були зареєстровані у соціальних мережах Інтернету.

З урахуванням вищевикладеного, інспектор ВІОС УКЗ ГУМВС України в Одеській області майор міліції Толмачек Є.В. дійшов висновку про порушення ОСОБА_1 внаслідок низьких морально-етичних якостей вимог ст.7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ, затвердженого Законом України № 3460-IV від 22.02.2006 р., ст.ст.2, 3, 10 Закону України «Про міліцію», розділів ІІІ, IV Правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу ОВС України, затверджених наказом МВС України від 22.02.2012 р. № 155, наказів МВС України від 16.03.2007 р. № 81, від 15.05.2007 р. № 157, ігнорування наказів та доручень МВС та ГУМВС щодо неухильного дотримання законності та дисципліни, у зв'язку із чим вважав би звільнити ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ України за п.66 Положення.

З огляду на матеріали справи, в основу вищезазначених висновків покладені пояснення старшого лейтенанта міліції оперуповноваженого відділу аналітичної роботи і комп'ютерної розвідки УБК ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_5 від 22.12.2014 р. (а.с. 41-42), відповідно до яких проведеним аналізом сторінки соціальної мережі «ВК» користувача «ОСОБА_1» (ІНФОРМАЦІЯ_1) встановлено, що станом на 11:00 год. 22.12.2014 р. сторінка функціонувала, останній звіт користувача здійснювався 21.12.2014. о 17:46 год. У вказаному профілі вказано місто народження - Одеса та номер мобільного телефону, в якому відсутні 3 цифри « НОМЕР_1». На головній сторінці опубліковано фото невідомого озброєного працівника, можливо підрозділу спеціального призначення «ОМОН». Кут фотографії перехрещено двокольоровою Георгіївською стрічкою. Користувач мав список друзів, який складався з 203 осіб, в основному мешканці м. Одеси і Одеської області.

При аналізі фотоальбомів встановлені фотозображення, на яких присутній сам користувач ОСОБА_1, фото на яких містяться зображення невідомих шкільних закладів (можливо, дитини останнього), а також компрометуючі та образливі зображення Міністра внутрішніх справ України і проросійсько-налаштовані фото, що символізують невизнане відділення АР Крим.

При огляді списку спільнот та «цікавих сторінок» користувача ОСОБА_1 встановлено, що останній є учасником рядку проросійсько-налаштованих спільнот мережі, а саме «Одесская народная республіка», «Народная дружина Одессы», «Юговосточная федерация», «Антимайдан».

З метою встановлення коментарів та публікацій користувача «ОСОБА_1» у зазначених вище спільнотах було проведено аналіз та огляд мікроблогів, груп з функцією пошуку на сторінках: «Одесская народная республіка», «Народная дружина Одессы», «Юговосточная федерация», «Антимайдан», однак проведеними заходами у вказаних спільнотах та постів, які б залишав користувач ОСОБА_1 не встановлено.

Зазначені обставини також підтвердив допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5

Крім того, в судовому засіданні позивач пояснив, що зображення бійця спецпідрозділу «ОМОН» (а.с. 36) було встановлено ним в якості його фотографії в соціальній мережі ще у 2007 році. Позивач підкреслив, що дійсно перебував в групах «Одесская народная республіка», «Народная дружина Одессы», «Юговосточная федерация», «Антимайдан», проте виключно з міркувань отримання інформації.

Суд оцінює вищезазначені пояснення позивача прийнятними, оскільки останні повністю узгоджуються із наданими ОСОБА_1 поясненням під час службового розслідування. При цьому суд враховує, що службовим розслідуванням не встановлено вчинення ОСОБА_1 будь-яких активних дій у вищезазначених групах соціальної мережі.

Вирішуючи спір, суд враховує, що у висновку службового розслідування висновки інспектора ВІО УКЗ ГУМВС України в Одеській області майора міліції Толмачек Є.В. здійснені на власний розсуд. Так, з огляду на легітимну мету, яка переслідувалася, між інтересами позивача та загальними інтересами українського суспільства не було забезпечено справедливий баланс, оскільки висновки побудовані на припущеннях щодо сепаратистських проявів з боку позивача, що в свою чергу не відповідає вимозі законності.

Суд не оминає увагою той факт, що ОСОБА_1 перебував в групах соціальної мережі: «Одесская народная республіка», «Народная дружина Одессы», «Юговосточная федерация», «Антимайдан». Однак суд не може погодитися з висновком службового розслідування про те, що сам факт вступу працівника міліції до спільноти в мережі Інтернет є достатнім для констатації його прихильності певним ідеям.

На своїй 1010-й нараді 7 листопада 2007 року заступники міністрів розглянули важливі аспекти використання новітніх інформаційних і комунікаційних технологій та послуг, зокрема Інтернету, у контексті захисту прав людини та основоположних свобод і сприяння їм. Вони відзначили все більшу роль, яку відіграє Інтернет, забезпечуючи громадськість різноманітними джерелами інформації, а також значну довіру людей до Інтернету як інструменту комунікації (Рекомендація CM/Rec(2007)16 Комітету міністрів РЄ державам-членам стосовно заходів із розвитку суспільної цінності Інтернету).

Проте було констатовано, що, з одного боку, Інтернет може значно зміцнити здійснення таких прав людини та основоположних свобод, як право на свободу вираження поглядів, а, з іншого боку, він може негативно вплинути на інші права, свободи та цінності - такі, як повага до приватного життя і таємниця кореспонденції - та гідність людини.

Заступники міністрів ухвалили рекомендації державам - членам Ради Європи стосовно регулювання Інтернету. Серед них містилася рекомендація щодо розробки чіткої законодавчої бази, яка окреслювала б межі ролей і відповідальності всіх ключових зацікавлених сторін у сфері нових інформаційних і комунікаційних технологій та щодо заохочення приватного сектору до розробки відкритого і прозорого само- та співрегулювання, на основі якого могли б притягатися до відповідальності ключові суб'єкти цієї сфери.

Зростаючу важливість Інтернету як засобу практичного сприяння вільному потокові інформації та ідей було також відзначено у Спільній декларації, оприлюдненій ОСОБА_9, ОСОБА_7 та ОСОБА_8. Вони наголосили на потребі чіткого застосування до Інтернету міжнародних гарантій свободи вираження поглядів. У цьому контексті було зазначено, що ніхто не може нести відповідальність за інформацію, що міститься в Інтернеті, автором якої він не є, якщо він або не привласнив цю інформацію як свою, або не відмовився виконати судовий припис щодо видалення зазначеної інформації (Спільна декларація Спеціального доповідача ООН з питань свободи поглядів і їх вираження, представника ОБСЄ з питань свободи засобів масової інформації та Спеціального доповідача ОАД з питань свободи вираження поглядів, ухвалена 21 грудня 2005 року).

Беручи до уваги ухвалений Комітетом Міністрів Ради Європи 21 січня 2015 р. [CM/Del/Dec(2015)1217] План дій для України 2015 - 2017 рр., метою якого є підтримати Україну у виконанні її статутних і специфічних зобов'язань як держави-члена Ради Європи та сприяти вирішенню фундаментальних питань у сфері прав людини та верховенства права в Україні, суд надає перевагу тому, що Україна взяла на себе зобов'язання «гарантувати свободу вираження поглядів…».

Ця ініціатива поновлює зобов'язання Ради Європи допомагати Україні в проведенні необхідних реформ у сферах, що належать до компетенції Ради Європи - прав людини, верховенства права та демократії.

У Плані дій відображені пріоритети країни, а також питання, визначені в нещодавніх звітах моніторингових органів Ради Європи, резолюціях і рекомендаціях щодо України. Крім того, План дій розроблено на основі Плану дій для України на 2011 - 2014 роки та документів Пакету невідкладних заходів у рамках співпраці із Радою Європи 2014 року. Відповідно до п.5.5 вищевказаного Плану свобода вираження поглядів в Інтернеті в подальшому зміцнюватиметься відповідно до принципів, викладених у Статті 10 ЄКПЛ, а ефективна система захисту осіб буде розширена з урахуванням їхнього права на недоторканність приватного життя та права на контроль над особистими даними.

В даному випадку має місце застосування у відношенні позивача найбільш суворого виду дисциплінарного стягнення за матеріали, які були розміщені на його сторінці в соціальній мережі та автором яких позивач не являється. Тобто застосований відповідачем захід не узгоджується із принципами декларації з питань свободи поглядів і їх вираження та Плану дій для України 2015 - 2017 рр. Більш того, сам лише факт розміщення певних матеріалів на власній сторінці в соціальній мережі, на відміну від умисного поширення, не може свідчити саме про підтримку певної ідеї користувачем Інтернету.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про інформацію» основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя.

Згідно з ст.3 цього ж Закону основними напрямами державної інформаційної політики є: забезпечення доступу кожного до інформації; забезпечення рівних можливостей щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації; створення умов для формування в Україні інформаційного суспільства; забезпечення відкритості та прозорості діяльності суб'єктів владних повноважень; створення інформаційних систем і мереж інформації, розвиток електронного урядування; постійне оновлення, збагачення та зберігання національних інформаційних ресурсів; забезпечення інформаційної безпеки України; сприяння міжнародній співпраці в інформаційній сфері та входженню України до світового інформаційного простору.

Суб'єктами інформаційних відносин є: фізичні особи; юридичні особи; об'єднання громадян; суб'єкти владних повноважень. Об'єктом інформаційних відносин є інформація. (ст.4 Закону України «Про інформацію»).

Відповідно до ст.6 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Згідно з ч.1 ст.7 цього ж Закону право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб'єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом (ч.2 ст.7 Закону).

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У свою чергу, практикою Європейського Суду було встановлено, що для того, щоб втручання у свободу, закріплену першим пунктом статті 10 Конвенції, було «встановлене законом» у розумінні другого пункту цієї статті, законодавство має пройти випробування на передбачуваність або, кажучи словами Вищого кримінального суду Шотландії у справі «Сміт проти Доннеллі» ([2001] ScotHC 121), у п. 8 - справи щодо загального порушення права громадян на спокій, а також у контексті статті 7 - «закон повинен відповідати певним стандартам ясності та зрозумілості».

Це положення стосується будь-якої ситуації, щодо якої застосовується положення Конвенції «встановлено законом». Посилання робиться, серед іншого, на рішення у справах «Мюллер та інші проти Швейцарії», заява N 10737/84, від 24 травня 1988 року, п. 29; «Groppera Radio AG» та інші проти Швейцарії», заява N 10890/84, від 28 березня 1990 року, п. 68; «Хешмен та Геррап проти Сполученого Королівства», заява N 25594/94, п. 31; на рішення у справі «С. та Марпер проти Сполученого Королівства», заяви N 30562/04 та N 30566/04, від 4 грудня 2008 року, пп. 95 - 96.

Однак викладені в оскаржуваних актах індивідуальної дії правові підстави для звільнення позивача (ст.7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ, затвердженого Законом України № 3460-IV від 22.02.2006 р., ст.ст.2, 3, 10 Закону України «Про міліцію», розділів ІІІ, IV Правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу ОВС України, затверджених наказом МВС України від 22.02.2012 р. № 155, Присяги працівника ОВС України і зобов'язання, наданого при прийнятті на службу в ОВС України, службових телеграм МВС України від 29.04.2014 р. № 7844/ЧБ, ГУМВС в Одеській області від 30.04.2014 р. № 9/1996 та від 20.11.2014 р. № 9/6510) за розглядуваними обставинами, не дають змоги надати правову оцінку їх застосування, оскільки відповідне обґрунтування такої кваліфікації в аспекті предмету розслідування відсутнє.

Слід врахувати доволі загальне визначення «сепаратистський прояв», тлумачення та практичне застосування якого можуть у певних випадках бути предметом зловживання. В даному випадку факт пасивного (за відсутності будь-якої активної діяльності) перебування позивача у певних групах соціальної мережі фактично слугував підставою для висновку про порушення позивачем низки правових актів, проте право на перебування у будь-яких соціальних мережах не відповідає критерію «встановлено законом».

У справі «Баская та Окчуоглу проти Туреччини» Суд наголосив, що, відповідно до прецедентного права, стаття 7, окрім іншого, передбачає принцип, згідно з яким тільки закон може встановити правопорушення та покарання за нього (nullum crimen, nulla poena sine lege), а право не може трактуватися на шкоду обвинуваченому, наприклад, за аналогією.

Також неможливо погодитись із твердженням відповідачів про порушення позивачем приписів службових телеграм від 30.04.2014 р. № 9/1996 (а.с.43) та від 20.11.2014 р. № 9/6510 (а.с.46). Так згідно відомості про доведення до особового складу Суворовського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області службової телеграми ГУМВС від 30.04.2014 р. № 9/1996 (а.с.44-45) напроти прізвища позивача наявний підпис, який є ідентичним до підписів трьох попередніх співробітників, та одного наступного; при цьому позивач заперечував в судовому засіданні факт доведення до нього вищезазначеної службової телеграми ГУМВС від 30.04.2014 р. № 9/1996. Згідно ж відомості про доведення до особового складу Суворовського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області службової телеграми від 20.11.2014 р. № 9/6510 (а.с. 47), в останній підпис ОСОБА_1 (№ 51) взагалі відсутній, що також свідчить про фактичне не доведення змісту телеграми позивачу.

Крім того, доцільно привести позицію Європейського Суду щодо того, що засудження за правопорушення в інформаційній сфері буде відповідати праву на свободу вираження поглядів, гарантованому статтею 10 Конвенції, лише у виняткових випадках, а саме якщо буде серйозно порушено інші основоположні права, як, наприклад, в справах щодо виступу, що розпалює ненависть, або підбурювання до насильства (див., mutatis mutandis, рішення у справах «ОСОБА_7 та Агазаде проти Азербайджану», заява N 35877/04, пункт 50, від 18 грудня 2008 року, та «Кумпана та Мазаре проти Румунії» [ВП], заява N 33348/96, пункт 115, ECHR 2004-XI).

Втім, за обставин справи, яка розглядається, ні в ході службового розслідування, ні під час судового розгляду справи відповідачами не було встановлено або навіть наведено жодного факту прояву позивачем «сепаратистських» поглядів. Натомість, зібрані під час службового розслідування матеріали підтверджують лише факт перебування позивача в групах соціальної мережі: «Одесская народная республіка», «Народная дружина Одессы», «Юговосточная федерация», «Антимайдан», що позивач, як під час проведення службового розслідування, так і під час судового розгляду справи, пояснив як збирання ним інформації, що не заборонено жодним законом.

Також суд враховує, що за сторінкою ОСОБА_1 в соціальній мережі жодним чином неможливо ідентифікувати позивача як працівника міліції, оскільки на сторінці місце його роботи не зазначено, рівно як відсутня будь-яка інформація про його службу в органах внутрішніх справ України.

Крім того, суд вважає, що наявність на зображенні, встановленому в якості «аватара» позивача в соціальній мережі, Георгіївської стрічки, рівно як і розміщення у фотоальбомі комічного фотоматеріалу Міністра внутрішніх справ України, фотографії з написом «Севастополь 2014» не може свідчити про «підтримку сепаратистських проявів» позивачем, рівно як і про вчинення ним дій, що підривають авторитет чи дискредитують органи внутрішніх справ.

Отже, суд не знаходить жодного підтвердження того факту, що ОСОБА_1 був якимось чином відповідальний за проблеми, викликані сепаратизмом в Україні, і вважає застосування дисциплінарного стягнення щодо позивача невиправданим за умов цієї справи.

Відповідно до п.66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 року № 114, особи рядового і начальницького складу, які скоїли вчинки, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, звільняються з органів внутрішніх справ.

Сутність службової дисципліни, обов'язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справи України стосовно її дотримання визначені Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України».

Згідно з ст.14 Дисциплінарного статуту з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником. У разі необхідності цей термін може бути продовжено начальником, який призначив службове розслідування, або старшим прямим начальником, але не більш як на один місяць. Порядок проведення службового розслідування встановлюється міністром внутрішніх справ України.

Зважаючи на вищезазначені зауваження, суд також доходить висновку, що проведене у відношенні позивача службове розслідування мало мету захисту громадського порядку та прав інших громадян, проте судом не встановлено, що вказаний захід було проведено з дотриманням порядку проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, та обґрунтованості складеного за його результатами висновку.

Так, інструкцією про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 12.03.2013 року № 230, передбачено викладення у висновку службового розслідування відомостей про обставини, за яких особа (особи) РНС скоїла(и) дисциплінарний проступок або які стали підставою для призначення службового розслідування, а також те, чи мали вони місце взагалі; час, місце, спосіб, мотив та мету вчинення дисциплінарного проступку, його наслідки (їх тяжкість), що настали у зв'язку з цим; посаду, звання, прізвище, ім'я та по батькові, персональні дані (дата та місце народження, освіта, період служби в органах внутрішніх справ і на займаній посаді - з дотриманням вимог Закону України «Про захист персональних даних»), характеристику особи (зокрема, про наявність або відсутність у неї діючих дисциплінарних стягнень), винної в учиненні дисциплінарного проступку, та осіб, дії чи бездіяльність яких сприяли вказаним обставинам; наявність причинного зв'язку між неправомірними діяннями особи РНС та їх наслідками; умови, що передували скоєнню дисциплінарного проступку або спонукали до цього; вимоги законодавства або посадові обов'язки, які було порушено; наявність вини особи (осіб) РНС, обставини, що пом'якшують чи обтяжують ступінь відповідальності, а також ставлення до скоєного (пункт 8.3 Інструкції).

Однак вищезазначені вимоги Інструкції виконавцем службового розслідування дотримані не у повному обсязі, адже у висновку службового розслідування не викладено беззаперечно, чи мали місце взагалі обставини, за яких ОСОБА_1 скоїв дисциплінарний проступок. Натомість зроблено невмотивований належним чином висновок про доведеність допущення ОСОБА_1 проступку, який дискредитує ОВС.

У висновку службового розслідування не приділено уваги умовам, що передували скоєнню дисциплінарного проступку або спонукали до цього. Зважаючи на характер інкримінованого ОСОБА_1 вчинку, зокрема здійснення вчинку, що підриває авторитет міліції України, встановлення в ході службового розслідування (та відповідна фіксація) відповідних фактів, дало б змогу всебічно та об'єктивно дослідити обставини дисциплінарного вчинку та дійти обґрунтованого висновку про те, чи мав він місце взагалі. Проте відповідні заходи щодо встановлення істини виконавцем службового розслідування не здійснювалися. Натомість висновок побудований на підставі припущення та констатації, без належного обґрунтування відповідних умовиводів.

Оскільки позивач звільнений за дискредитацію органів внутрішніх справ, судом перевірено, чи дійсно мали місце відображені у висновку службового розслідування наслідки правопорушення вчиненого позивачем, що підривають авторитет міліції України. Однак вказані обставини не знайшли свого підтвердження в ході офіційного з'ясування обставин у справі.

В той же час, суд враховує, що із послужного списку ОСОБА_1 убачається, що останній протягом служби в органах внутрішніх справ України неодноразово заохочувався, нагороджувався відзнаками МВС України «За сумлінну службу», «За доблесть та відвагу в службі карного розшуку» тощо. В атестаційному листі за період з травня 2013 р. по жовтень 2013 р. зазначено, що ОСОБА_1 характеризувався з позитивного боку, як дисциплінований, грамотний та сумлінний працівник, який володіє позитивними якостями, здатний контролювати власні емоції та переносити психофізичні навантаження, труднощі служби; до виконання службових обов'язків відноситься старанно, проявляючи при цьому розумну ініціативну та наполегливість; вболіває за результатами своєї праці. Крім того, як убачається із службової характеристики позивача (а.с. 101), на службі останній характеризувався як ініціативний, висококваліфікований спеціаліст, яки нормативні акти та накази, що регламентують діяльність ОВС, добре знає та вірно використовував у повсякденній діяльності. Турбувався про підвищення результатів службової діяльності; у повсякденній службовій діяльності дотримувався законності. Користується заслуженим авторитетом керівництва та серед колективу; з колегами по службі та громадянами тактовний, ввічливий. На критику та зауваження реагував правильно. У побуті скромний.

Вирішуючи спір, суд зважає, що в силу вимог ч.2 ст.49 КАС України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов'язки, що з огляду на запроваджений ст.8 Конституції України принцип верховенства права та в кореспонденції з приписами ч.1 ст.71 КАС України означає абсолютний і безумовний обов'язок кожної особи, яка бере участь в адміністративній справі довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З огляду на викладене суд враховує, що відповідач, який заперечує проти задоволення адміністративного позову, не надав суду доказів, які б підтвердили ту суттєву обставину, що позивачем було вчинено дії, що дискредитують органи внутрішніх справ.

Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб'єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Одним із головних принципів адміністративного судочинства, відповідно до ст. 7 КАС України є принцип верховенства права. Відповідно до ст. 3 Конституції України та ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права.

Верховенство права, будучи одним з основних принципів демократичного суспільства, передбачає судовий контроль над втручанням у право кожної людини на свободу. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави (п. 4.1 Рішення КС України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004).

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов'язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про необґрунтованість та наявність підстав для скасування наказів ГУ МВС України в Одеській області від 23.12.2014 р. № 4215 та від 30.12.2014 р. № 930 о/с в частині звільнення майора міліції ОСОБА_1, слідчого відділення розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров'я особи СВ Суворовського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області, з органів внутрішніх справ України.

Згідно з п.24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. № 114, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

З урахуванням викладеного, суд критично оцінює доводи представника відповідача-2, як підставу для відмови у задоволенні позову, щодо невідповідності прохальної частини позову порядку виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ. Так, невірне обґрунтування позивачем своїх вимог не може впливати на доступ до правосуддя, а зміст принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі зобов'язує адміністративний суд до активної ролі у судовому провадженні, у т.ч. щодо застосування норм матеріального права, якими врегульовані спірні правовідносини.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ визначає Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 р. N 499.

Згідно з п.1.7 Інструкції № 499 при виплаті особі рядового чи начальницького складу грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Таким чином, якщо грошове забезпечення ОСОБА_1 на момент звільнення (05.01.2015 р.), відповідно довідки, наданої відповідачем-2 складає 2857,75 грн., його середньоденний заробіток складає 92,19 грн., які слід помножити на 128 днів (з 05.01.2015 р. по 12.05.2015 р.) вимушеного прогулу, що дорівнює 11800,32 грн., які підлягають стягненню з Суворовського районного відділу Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області.

Згідно п.1 ч.1 ст.256 КАС України постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби підлягають негайному виконанню, рівно як і постанови про присудження виплати заробітної плати у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Відповідно до зазначеної норми закону суд вважає за необхідне допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення позивача на посаді слідчого відділення розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров'я особи слідчого відділу Суворовського районного відділу Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області та в частині стягнення із Суворовського районного відділу Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на його користь грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць.

Таким чином, на підставі ст.10 КАС України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст.11 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними доказів, з'ясувавши обставини у справі; перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, у зв'язку із чим позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати накази ГУ МВС України в Одеській області від 23.12.2014 р. № 4215 та від 30.12.2014 р. № 930 о/с в частині звільнення майора міліції ОСОБА_1, слідчого відділення розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров'я особи СВ Суворовського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області, з органів внутрішніх справ України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді слідчого відділення розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров'я особи слідчого відділу Суворовського районного відділу Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області з 05 січня 2015 р.

Стягнути з Суворовського районного відділу Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на користь ОСОБА_1 суму грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 05.01.2015 р. по 12.05.2015 р. в розмірі 11800,32 грн. (одинадцять тисяч вісімсот грн. 32 коп.) із утриманням (вирахуванням) з цієї суми всіх обов'язкових податків, зборів та платежів.

Постанова підлягає негайному виконанню в частині поновлення на посаді та в частині стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в межах одного місяця.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 15 травня 2015 року.

Суддя І.В. Завальнюк

.