Справа № 809/1530/15
Суддя: Боршовський Т.І.
Дата ухвалення: 2015-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

"13" травня 2015 р. Справа № 809/1530/15

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Боршовського Т.І.

за участю секретаря судового засідання Гринчишин Х.І.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Вацеби О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу

за позовом ОСОБА_3

до Відділу державної виконавчої служби Тисменицького районного управління юстиції

про визнання дій неправомірними, визнання недійсним та скасування акту опису і арешту майна від 09.04.2015 року ЗВП № 45195774,-

В С Т А Н О В И В:

16.04.2014 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до Відділу державної виконавчої служби Тисменицького районного управління юстиції, в якому просив суд визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Вацеби О.Б., вчинені 09.04.2015 року у будинку № 9 за адресою: вулиця Щаслива, с.Клузів Тисменицького району Івано-Франківської області, які полягали у незаконному та протиправному включенню до акту опису й арешту майна боржника ОСОБА_4 від 09.04.2015 року належного ОСОБА_3 майна в кількості дев'яти одиниць, а саме: двох настільних ламп, шафи до ванни, телевізора марки Самсунг, двох м'яких крісел, м'якого дивану, шафи для посуду жовтого кольору, килиму коричневого кольору та визнати недійсним акт опису й арешту майна від 09.04.2015 року ЗВП № 45195774, складений старшим державним виконавцем Вацебою О.Б., яким під виглядом майна боржника ОСОБА_4 включено майно ОСОБА_3, що належить йому на праві власності на підставі договору дарування від 23.01.2015 року.

В позовній заяві позивач вказує на те, що дії державного виконавця щодо опису й арешту майна згідно акту від 09.04.2015 року є неправомірними, оскільки відповідачем, в порушення права власності позивача, безпідставно включено до акту опису й арешту майна боржника майно, яке належить ОСОБА_3 на праві власності згідно договору дарування від 23.01.2015 року.

Відділ державної виконавчої служби Тисменицького районного управління юстиції письмових заперечень проти позову не подав. Представник відповідача в судовому засіданні просив суд в задоволенні позову відмовити. В своїх поясненнях в судовому засідання вказав на те, що він як державний виконавець, який проводив опис і арешт майна боржника, не порушував права власності позивача, який не є стороною виконавчого провадження, а вчиняв передбачені законом дії щодо опису майна боржника - ОСОБА_4.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши доводи позовної заяви, дослідивши подані сторонами докази, дійшов висновку закрити провадження у справі з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно пункту 1 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Таким чином, справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на вирішення адміністративного суду спір, який виник між двома (кількома) конкретними суб'єктами суспільства стосовно їхніх прав та обов'язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб'єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єктів, а ці суб'єкти відповідно зобов'язані виконувати вимоги та приписи такого владного суб'єкта.

У випадку, якщо суб'єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює вказані владні управлінські функції щодо іншого суб'єкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами Кодексу адміністративного судочинства України ознак справи адміністративної юрисдикції, і, відповідно, не повинен вирішуватись адміністративним судом.

Отже, необхідною та єдиною ознакою суб'єкта владних повноважень в спірних правовідносинах, є здійснення цим суб'єктом владних управлінських функцій щодо учасників цих правовідносин.

Відповідно до частини другої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім тих, для яких законом встановлено інший порядок судового вирішення.

Юрисдикція адміністративних судів згідно із частиною 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Згідно із пунктом 1 частини 2 цієї ж статті юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

За змістом цієї норми предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов'язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.

Судом встановлено, що позивач оскаржує дії та акт опису й арешту майна від 09.04.2015 року ЗВП № 45195774 державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Тисменицького районного управління юстиції в частині включенню до вказаного акту опису й арешту майна боржника, належного ОСОБА_3 майна в кількості дев'яти одиниць, а саме: двох настільних ламп, шафи до ванни, телевізора марки Самсунг, двох м'яких крісел, м'якого дивану, шафи для посуду жовтого кольору, килиму коричневого кольору.

Як вбачається зі змісту акту опису й арешту майна від 09.04.2015 року ЗВП № 45195774, постанов про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження від 18.04.2014 року, вказане позивачем в позовної заяви майно описано й арештовано в межах зведеного виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчих листів № 352/3247/13-ц, № 352/3248/13-ц, № 352/3249/13-ц, виданих Тисменицьким районним судом про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_6 боргу на загальну суму 331223,20 грн.

В позовній заяві позивач вважає, що опис і арешт державним виконавцем частини майна, вказаного в акті опису й арешту майна від 09.04.2015 року ЗВП № 45195774, порушує його право власності, оскільки частина майна, яке описано і на яке накладено арешт, належить йому на праві власності на підставі договору дарування речей домашнього вжитку від 23.01.2015 року, укладеного зі ОСОБА_1 та ОСОБА_7.

В пункті 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби" № 3 від 13 грудня 2010 року судам роз'яснено, що всі адміністративні справи з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби, вчинених під час проведення виконавчих дій, розглядаються з особливостями, установленими статтею 181 КАС України.

Так, частиною 1 статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Частиною 4 статті 82 Закону України "Про виконавче провадження" № 606-ХІV встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

В статті 7 Закону України "Про виконавче провадження" закріплено перелік осіб, які є учасниками виконавчого провадження, серед них: державний виконавець; сторони (стягувач і боржник); представники сторін; експерти; спеціалісти; перекладачі; суб'єкти оціночної діяльності - суб'єкти господарювання, а також визначено коло осіб, які залучаються до проведення виконавчих дій, а саме: поняті; працівники органів внутрішніх справ; представники органів опіки і піклування; інших органів і установ у порядку, встановленому цим Законом.

З огляду на вищевказане, позивач - ОСОБА_3 не є ні учасником виконавчого провадження, ні особою, яка залучається до проведення виконавчих дій. Тобто в правовідносинах, на які поширюються особливості розгляду, передбачені статтею 181 Кодексу адміністративного судочинства України, позивач не є тією особою, якій закон надав право на звернення до адміністративного суду із позовом щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця.

В пункті 16 постанови № 14 від 26 грудня 2003 року "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження", Пленум Верховного Суду України вказав на те, що вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.

Згідно роз'яснень Пленуму Вищого адміністративного суду України, викладених в пункті 17 постанови "Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби" № 3 від 13 грудня 2010 року, - судами при розгляді справ з приводу оскарження дій державного виконавця стосовно арешту майна боржника потрібно враховувати, що в межах статті 181 КАС України розглядаються вимоги щодо арешту (опису) майна, які не пов'язані зі спором про право на це майно.

В даному випадку, на переконання суду, заявлені позовні вимоги вказують на спір, що стосується права власності на майно, яке державним виконавцем описане й арештоване.

Відповідно до частини 1 статті 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 5 частини 3 вказаної статті Закону передбачено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Статтею 32 Закону № 606-ХІV передбачено, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Відповідно до частини 1 статті 52 Закону № 606-ХІV звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Частиною 2 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: 1) винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; 2) винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; 3) винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; 4) проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Відповідно до частини 5 цієї ж статті Закону № 606-ХІV про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника.

Згідно положень частин 1, 2 статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця.

Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України держава гарантує непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежених у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у цього здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом частини 2 статті 11, частини 1 статті 328 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають з підстав, що не заборонені законом, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Згідно частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом частини 2 цієї ж Статті, способи захисту цивільних прав та обов'язків встановлюються законом або договором.

Таким чином, враховуючи вищевикладені норми закону, характер дій чи прийнятих державним виконавцем рішень щодо арешту майна особи, яка не є боржником у виконавчому провадженні (в т.ч. і вчинення ним дій по опису й арешту майна), та факт їх оскарження цією особою в порядку адміністративного судочинства, не змінює правову природу спірних відносин і не перетворює цей спір у публічно-правовий, оскільки як вбачається з матеріалів справи, предметом спору та об'єктом судового захисту є саме право власності позивача на майна, що було предметом опису й арешту.

На переконання суду, вимоги власника майна, який не є учасником виконавчого провадження, про захист цього права внаслідок дій державного виконавця по опису й арешту такого майна, мають цивільно-правову природу і підлягають захисту у спосіб, визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, статтею 60 Закону України "Про виконавче провадження" для захисту майнових прав, а вирішення такої справи потребує з'ясування наявності цивільного права на майно у сторін спору.

Отже, з системного аналізу зазначених положень Цивільного кодексу України, Закону України "Про виконавче провадження" можна дійти висновку про те, що єдиним способом захисту майнового права власника майна у межах виконавчого провадження, в якому він не є ні стороною, а ні іншим учасником виконавчих дій, в разі опису й арешту належного йому, а не боржнику майна, є звернення до суду з позовом про звільнення цього майна з-під арешту в порядку цивільного чи господарського судочинства в залежності від суб'єктного складу сторін спору.

Вказаний висновок суду в спірних правовідносинах узгоджується з правовою позицію Вищого адміністративного суду України за результатами розгляду справи в подібних правовідносинах, викладеною в ухвалі цього суду від 04.02.2015 року № К/800/51355/14.

За таких обставин, переданий на розгляд адміністративного суду спір не є публічно-правовим спором в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, а тому не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має вирішуватися, враховуючи суб'єктний склад сторін, в порядку цивільного судочинства у спосіб подання позову про виключення майна з акту опису та звільнення його з-під арешту.

З огляду на вказане, суд дійшов висновку про те, що провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Відділу державної виконавчої служби Тисменицького районного управління юстиції про визнання дій неправомірними, визнання недійсним та скасування акту опису і арешту майна від 09.04.2015 року ЗВП №45195774 належить закрити відповідно до пункту 1 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки дана справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства України.

Одночасно суд відповідно до частини 2 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України роз'яснює позивачу про те, що заявлений ним позов про захист права власності позивача, що випливає з дій відповідача по включенню майна позивача до акту опису й арешту майна від 09.04.2015 року ЗВП № 45195774, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Окрім цього, суд враховуючи закриття провадження у справі, дійшов висновку відповідно до частини 4 статті 118 Кодексу адміністративного судочинства України скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного позову від 07 травня 2015 року у справі № 809/1530/15.

Також відповідно до частини 1 статті 98 Кодексу адміністративного судочинства України, пункту 5 частини 1, частини 2 статті 7 Закону України про судовий збір суд вважає за необхідне повернути ОСОБА_3 з державного бюджету України 73,08 грн. сплаченого через ПАТ «Полтава-Банк» згідно квитанції № 1Р169 від 16.04.2015 року судового збору.

Керуючись ст. 98, ч. 4 ст. 118, п. 1 ч. 1 ст. 157, ст. 165 Кодексу адміністративного судочинства України, -

У Х В А Л И В:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Відділу державної виконавчої служби Тисменицького районного управління юстиції про визнання дій неправомірними, визнання недійсним та скасування акту опису і арешту майна від 09.04.2015 року ЗВП №45195774, - закрити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного позову від 07 травня 2015 року у справі № 809/1530/15.

Повернути ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1) з державного бюджету України 73 (сімдесят три) гривні 08 копійок сплаченого через ПАТ «Полтава-Банк» згідно квитанції № 1Р169 від 16.04.2015 року судового збору.

Ухвала може бути оскарженою в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали. Якщо ухвалу було постановлено у письмовому провадженні або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала набирає законної сили в порядку та строки, встановлені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Боршовський Т.І.

Ухвала в повному обсязі складена 15.05.2015 року.