Справа № 810/505/15
Суддя: Лапій С.М.
Дата ухвалення: 2015-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2015 року № 810/505/15

Київський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Лапія С.М.,

при секретарі судового засідання - Пшику Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за адміністративним позовом гр. ОСОБА_1 до Васильківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про оскарження наказу про звільнення, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся гр. ОСОБА_1 з позовом до Васильківської об'єднаної державної інспекції Головного управління ДФС у Київській області, в якому просить скасувати наказ від 15.12.2014 № 125-0 про звільнення позивача з посади головного державного інспектора відділу по роботі з платниками податків, поновити позивача на вказаній посаді або посаді аналогічного рівня, стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що оскаржуваний наказ є протиправним, оскільки позивача звільнено у період його тимчасової непрацездатності та йому не було запропоновано іншої вакантної посади, чим порушено вимоги ч. 2 ст. 40 КЗпП України.

Представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити.

В ході розгляду справи представник відповідача позовних вимог не визнавав. Стверджував, що оскаржуваний наказ є правомірним, оскільки позивача звільнено із займаної посади у зв'язку з поновленням на роботі основного працівника та закінченням строкової трудової угоди.

Також представником відповідача надано суду копію наказу голови комісії з реорганізації Васильківської ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області від 10.04.2015 № 17-о, яким внесено зміни до наказу від 15.12.2014 № 125-0 в частині зазначення норми закону, на підставі якої звільнено позивача, а саме - замість п. 6 ст. 40 КЗпП України зазначено п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Заслухавши доводи та пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, судом встановлено наступне.

Наказом Васильківської ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області від 15.12.2014 №125-О, яку реорганізовано у Васильківську ОДПІ ГУ ДФС у Київській області, ОСОБА_1 - головного державного інспектора відділу обслуговування платників податків Васильківської ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області звільнено 19.12.2014 із займаної посади згідно п. 6 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з поновленням на роботі основного працівника та закінченням строкової трудової угоди.

Вважаючи даний такий наказ протиправним, гр. ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ст. 179 КЗпП України та ст. 18 Закону України "Про відпустки" після закінчення відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Ця відпустка може бути використана повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною, або особою, яка усиновила чи взяла під опіку дитину.

На період перебування основного працівника у відпустці для догляду за дитиною за ним зберігається та посада, з якої він йшов у зазначену відпустку.

Згідно п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 при укладанні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, поверненням на роботу працівниці з відпустки по вагітності, пологах і догляду за дитиною)

Отже, у даному випадку роботодавець має право прийняти іншого працівника для заміщення тимчасово не зайнятої посади за строковим трудовим договором на період перебування працівниці у відпустці по вагітності та пологах, а в подальшому - на період відпустки по догляду за дитиною.

Слід зазначити, що у правовому становищі працівників, які уклали строкові трудові договори, є певні особливості. Працівник, який уклав строковий трудовий договір, після закінчення обумовленого строку підлягає звільненню згідно з п. 2 ст. 36 КЗпП. Звільнення провадиться без його заяви, за наказом роботодавця.

Одним із способів укладення трудового договору в усній формі є досягнення згоди між його сторонами написанням працівником заяви, накладенням резолюції роботодавцем та виданням власником або уповноваженим ним органом наказу (розпорядження) про прийняття на роботу. Слід розмежовувати поняття «укладення трудового договору» і «оформлення укладення трудового договору». Оформлення такого трудового договору повинно здійснюватися відповідно до ч. 3 ст. 24 КЗпП України.

Згідно ч. 3 ст. 24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. При цьому наказом або розпорядженням має бути оформлений і письмовий трудовий договір, і трудовий договір в іншій формі, яка переважає на практиці (у законодавстві назви такій формі не надано, а в науковій літературі її називають усною).

Частиною 1 ст. 181 КЗпП України передбачено, що відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) надаються за заявою жінки та оформляються наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом.

Тому на період перебування основного працівника у відпустці по догляду за дитиною за ним зберігається та посада, з якої він йшов у зазначену відпустку. Однак на період відсутності цього працівника адміністрація підприємства може прийняти на роботу іншого працівника по строковому трудовому договору (ч. 2 ст. 23 КЗпП України) на період до виходу з відпустки по догляду за дитиною основного працівника.

Як встановлено судом, на підставі відповідно поданої заяви (а.с. 96) та згідно наказу від 18.10.2013 № 89-о (а.с. 97) ОСОБА_1 призначено на посаду головного державного інспектора відділу обслуговування платників податків Васильківської ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області на декретне місце основного працівника.

Статтею 24 КЗпП України передбачено, що укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Тобто, наявність заяви позивача та відповідного наказу Васильківської ОДПІ свідчить про дотримання вимог щодо письмової форми строкового трудового договору.

Відповідно до ст. 21 КЗпП трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою.

Як зазначено вище, на період перебування працівниці у відпустці для догляду за дитиною роботодавець має право прийняти іншого працівника для заміщення тимчасово не зайнятої посади до фактичного виходу на роботу жінки, яка перебуває у відпустці.

З таким працівником укладається строковий трудовий договір.

Згідно ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути:

1) безстроковим, що укладається на невизначений строк;

2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін;

3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

З викладеного слідує, що хоча в даному наказі і не було визначено чіткої дати, до настання якої укладається трудовий договір, проте зазначено, що гр. ОСОБА_1 призначається на вказану посаду саме на декретне місце, а отже, до виходу основного працівника із відпустки по догляду за дитиною.

Статтею 30 Закону України «Про державну службу» визначено підстави припинення державної служби.

Так, державна служба припиняється у разі: 1) порушення умов реалізації права на державну службу (стаття 4 цього Закону); 2) недотримання пов'язаних із проходженням державної служби вимог, передбачених статтею 16 цього Закону; 3) досягнення державним службовцем граничного віку проходження державної служби (стаття 23 цього Закону); 4) відставки державних службовців, які займають посади першої або другої категорії (стаття 31 цього Закону); 5) виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню державного службовця на державній службі (стаття 12 цього Закону); 6) відмови державного службовця від прийняття або порушення Присяги, передбаченої статтею 17 цього Закону; 7) неподання або подання державним службовцем неправдивих відомостей щодо його доходів, передбачених статтею 13 цього Закону.

Крім того, Законом України «Про державну службу» передбачено, що звільнення з державної служби може бути також проведено і з підстав, передбачених трудовим законодавством у встановленому порядку.

Статтею 5-1 КЗпП України передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від незаконного звільнення.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст.ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Як встановлено судом, гр. ОСОБА_2, яка є основним працівником, на період перебування якого у відпустці по догляду за дитиною позивача наказом від 18.10.2013 №89-о призначено на посаду головного державного інспектора відділу обслуговування платників податків Васильківської ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області, 15.12.2014 звернулась до голови комісії з реорганізації Васильківської ОДПІ із заявою про поновлення з 22.12.2014 на цій же посаді у зв'язку з достроковим виходом з декретної відпустки.

Наказом голови комісії з реорганізації Васильківської ОДПІ від 15.12.2014 № 124-в перервано ОСОБА_2 таку відпустку та вказано вважати дану особу такою, що приступила до виконання службових обов'язків на займаній посаді з 22.12.2014 (понеділок).

Отже, відповідачем правомірно прийнято наказ про звільнення 19.12.2014 (п'ятниця) ОСОБА_1, оскільки згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з виходом на роботу основного працівника дія строкового трудового договору, укладеного з позивачем на час перебування особи у відпустці по догляду за дитиною до дня фактичного виходу її на роботу, закінчилась.

Також судом враховується те, що Васильківською ОДПІ наказом від 10.04.2015 №17-о виправлено помилку у зазначенні норми закону, на підставі якої звільнено позивача, а саме - замість п. 6 ст. 40 КЗпП України зазначено п. 2 ст. 36 КЗпП України, у зв'язку з чим посилання позивача на ч. 2 ст. 40 КЗпП України стосовно того, що позивачу не було запропоновано переведення на іншу посаду, є необґрунтованими.

З викладеного слідує, що позовні вимоги в частині скасування наказу від 15.12.2014 №125-0 про звільнення позивача з посади головного державного інспектора відділу по роботі з платниками податків та поновлення його на вказаній посаді або посаді аналогічного рівня є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Щодо зазначення в оскаржуваному наказі дати звільнення позивача, суд зазначає наступне.

Як зазначено вище, згідно оскаржуваного наказу позивача звільнено із займаної посади з 19.12.2014.

Порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу визначається ст. 40 КЗпП України.

Так, згідно ч. 2 даної статті не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Як встановлено судом, станом на дату звільнення позивач перебував на стаціонарному лікуванні в Миронівській ЦРЛ (з 18.12.2014) та повинен був стати до роботи з 01.01.2015, що підтверджується фотокопією листка непрацездатності серії АГІ №420398 (а.с. 9).

Крім того, з наявної в матеріалах справи фотокопії листка непрацездатності серії АГТ №849307 (а.с. 10) слідує, що у період з 05.01.2015 по 15.01.2015 позивач також перебував на амбулаторному лікуванні в Обухівській ЦРЛ та повинен був стати до роботи 18.01.2015 (неділя).

Вказані обставини не заперечувались представниками сторін та підтверджені в ході розгляду справи.

Будь-яких інших відомостей про тимчасову непрацездатність позивача (перебування на лікуванні) з 18.01.2015 суду не надано, а в ході розгляду справи представником позивача підтверджено, що з цієї дати гр. ОСОБА_1 повинен був стати до роботи.

Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Проте, з урахування того, що оскаржуваний наказ є правомірним в часині підстав для його прийняття, суд приходить до висновку про необхідність його скасування в частині дати звільнення позивача, а саме - замість 19.12.2014 датою звільнення слід значити 19.01.2015, оскільки саме цього дня позивач повинен був стати до роботи згідно наявних в матеріалах справи доказів (18.01.2015 - неділя).

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарних місяці роботи.

При цьому враховуються положення Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати»

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

При обчисленні середньої заробітної плати до неї включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками - почасовиками; високі досягнення в роботі (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток у частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Одноразова винагорода за підсумками роботи за рік і за вислугу років включається до середнього заробітку шляхом додавання до заробітку кожного місяця розрахункового періоду 1/12 винагороди, нарахованої в поточному році за попередній календарний рік.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом помноження середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З наявної в матеріалах справи довідки від 21.04.2015 № 4226/10/10-07-05-00 слідує, що середньомісячна заробітна плата позивача за останні два місяці роботи складає 1 218,00 грн., а середньоденний заробіток - 40,01 грн.

У той же час, період вимушеного прогулу у даному випадку складає з 19.12.2014 (п'ятниця) по 18.01.2015 (неділя) всього 16 робочих днів.

Отже, розмір суми середнього заробітку, який підлягає виплаті позивачу за час вимушеного прогулу становить: 40,01 грн. х 16 = 640,16 грн.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в Постанові №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Тому відповідач як податковий агент згідно норм Податкового Кодексу України та як страхувальник згідно Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» зобов'язаний виплатити позивачеві суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, утримавши із нього при виплаті прибутковий податок з доходів фізичних осіб та єдиний страховий внесок.

З викладеного слідує, що позивачу належить виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 22.12.2014 по 19.01.2015 у сумі 640,16 грн. з вирахуванням прибуткового податку з доходів фізичних осіб та єдиного страхового внеску.

Такі висновки узгоджуються з практикою Верховного Суду України, зокрема, викладеною в постановах від 21.01.2012 № 6-87цс11 та від 14.01.2014 № 21-395а13.

Також при прийнятті рішення у даній справі судом враховується те, що у вказаний період позивач перебував на лікарняному, а отже, такий період відноситься до тимчасової непрацездатності.

Згідно ст. 34 Закони України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві" допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю виплачується у розмірі 100% середнього заробітку.

При цьому перші п'ять днів тимчасової непрацездатності оплачується власником підприємства за рахунок засобів підприємства, останні дні оплачуються за рахунок засобів Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві.

Згідно ч. 2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

На підставі ч. 2 ст. 11 КАС України з метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов'язати відповідача здійснити передбачені законом заходи для нарахування та виплати позивачу коштів в рахунок оплати періоду тимчасової непрацездатності з 22.12.2014 по 19.01.2015.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Частиною 3 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 69-72, 86, 97, 98, 122, 128, 158-163, 167, 186, 254, 256 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Васильківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області від 15.12.2014 №125-0 про звільнення гр. ОСОБА_1 з посади головного державного інспектора відділу по роботі з платниками податків в частині дати звільнення, а саме - замість 19.12.2014 значити 19.01.2015.

У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовити.

Вийти за межі позовних вимог.

Зобов'язати Васильківську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Київській області здійснити передбачені законом заходи для нарахування та виплати гр. ОСОБА_1 коштів в рахунок оплати періоду тимчасової непрацездатності з 22.12.2014 по 19.01.2015 у сумі 640,16 грн. з вирахуванням прибуткового податку з доходів фізичних осіб та єдиного страхового внеску.

Постанова підлягає негайному виконанню в частині зобов'язання Васильківської об'єднаної державної податкової інспекцію Головного управління ДФС у Київській області здійснити передбачені законом заходи для нарахування та виплати гр. ОСОБА_1 коштів в рахунок оплати періоду тимчасової непрацездатності з 22.12.2014 по 19.01.2015 у сумі 640,16 грн. з вирахуванням прибуткового податку з доходів фізичних осіб та єдиного страхового внеску.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Лапій С.М.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови - 28 квітня 2015 р.