Справа № 2а-1323/11/2170
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" травня 2015 р. м. Київ К/800/30386/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Бутенка В.І., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом Херсонського міського центру зайнятості до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою Херсонського міського центру зайнятості на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2013 року, -

у с т а н о в и л а :

У березні 2011 року Херсонський міський центр зайнятості (далі центр зайнятості) звернувся з позовом до ОСОБА_4 в якому просив стягнути з відповідача 2030,65 гривень незаконно отриманої допомоги по безробіттю (далі спірні кошти).

В обґрунтування позову зазначав, що відповідач своєчасно не подав відомості про обставини, що впливають на умови виплати допомоги по безробіттю, а тому така підлягає стягненню з ОСОБА_4 в судовому порядку, оскільки останній добровільно не повернув зазначені кошти.

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 26 травня 2011 року позов задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача спірні кошти.

Оскаржуваною постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2013 року, рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нову постанову про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить ухвалене ним судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення скарги з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову апеляційний суд виходив з того, що позивач провів розслідування страхового випадку та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення з порушенням вимог Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Державної податкової адміністрації України від 13 лютого 2009 року № 60/62, постановою правління Пенсійного фонду України від 13 лютого 2009 року № 7-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 березня 2009 року за № 232/16248 (далі Порядок), не ознайомив відповідача з актом, складеним за наслідками перевірки достовірності даних, а також з наказом про повернення спірних коштів.

Проте до такого висновку апеляційний суд дійшов без з'ясування дійсних прав та обов'язків сторін, в порушення норм матеріального і процесуального права, з таких підстав.

У відповідності зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом цієї норми процесуального права у мотивувальній частині рішення суд зобов'язаний навести дані про встановлені обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах, а в разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду з прав людини які згідно із Законом України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права та підлягають застосуванню в даній справі.

Судами встановлено, що відповідач у періоди з 11 серпня 2006 року по 28 вересня 2006 року та з 10 січня 2007 року по 25 травня 2007 року перебував на обліку в центрі зайнятості як безробітний та отримав допомогу по безробіттю у розмірі 227,50 гривень та 1803,15 гривень відповідно.

20 жовтня 2010 року центром зайнятості проведено перевірку достовірності страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (далі перевірка) та складено акт № 388/П у якому зазначено, що під час перебування відповідача на обліку в центрі зайнятості як безробітного, він був зареєстрований як фізична особа-підприємець.

У зв'язку з одержанням вищевказаних відомостей позивачем видано наказ від 26 січня 2011 року № НТ110126 про повернення виплат, у відповідності до якого відповідачу запропоновано повернути виплачені йому кошти у період з 11 серпня 2006 року по 28 вересня 2006 року в розмірі 227,50 гривень.

Так, підпунктом «б» пункту 3 статті 1 Закону України від 1 березня 1991 року № 803-XII «Про зайнятість населення» (чинного у період спірних правовідносин, далі Закон № 803-XII) визначено, що в Україні до зайнятого населення належать, зокрема, громадяни, які самостійно забезпечують себе роботою, включаючи підприємців.

Згідно зі статтею 2 зазначеного Закону безробітними визнаються працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні приступити до підходящої роботи.

В свою чергу, відповідно до абзацу 6 частини 1 статті 46 Закону № 755-IV державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця проводиться у разі постановлення судового рішення про припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця.

У відповідності до частини 3 статті 46 цього Закону фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця.

Також, згідно з приписами частин 1, 3, 5 статті 49 Закону № 755-IV суд, який постановив рішення про припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, у тому числі рішення про визнання фізичної особи - підприємця недієздатною або про обмеження її цивільної дієздатності, в день набрання таким рішенням законної сили направляє його копію державному реєстратору за місцем реєстрації фізичної особи-підприємця для внесення до Єдиного державного реєстру запису про судове рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця.

Дата надходження судового рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця вноситься державним реєстратором до журналу обліку реєстраційних дій.

Державний реєстратор зобов'язаний не пізніше наступного робочого дня з дати надходження судового рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем внести до Єдиного державного реєстру запис про судове рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця та в той же день повідомити органи статистики, державної податкової служби, Пенсійного фонду України та фізичну особу - підприємця, щодо якої було постановлено судове рішення, про внесення такого запису.

Порядок державної реєстрації припинення підприємницької діяльності за судовим рішенням, що не пов'язано з банкрутством фізичної особи-підприємця, здійснюється за процедурами, встановленими частинами дев'ятою - вісімнадцятою статті 47 цього Закону.

За змістом частиною 9 статті 47 Закону № 755-IV для проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем за її рішенням фізична особа - підприємець або уповноважена нею особа не раніше двох місяців з дати публікації повідомлення у спеціалізованому друкованому засобі масової інформації подає державному реєстратору особисто (надсилає рекомендованим листом з описом вкладення) відповідні документи.

В свою чергу, частиною 15 цієї ж статті встановлено, що за відсутності підстав для залишення документів, які передбачені частиною тринадцятою цієї статті, без розгляду державний реєстратор повинен внести до Єдиного державного реєстру запис про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця.

Дата внесення до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем є датою державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем.

Як правильно встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, підприємницька діяльність відповідача була припинена рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 1 липня 2009 року, однак запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця до Єдиного державного реєстру не внесено.

Пунктом 8 частини 1 статті 31 Закону № 1533-III передбачено, що виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі, зокрема, призначення виплати на підставі документів, що містять неправдиві відомості.

Відповідно до абзацу 1 частини 3 статті 36 цього Закону сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Пунктом 6.14 Порядку надання допомоги по безробіттю, в тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 20 листопада 2000 року № 307 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 грудня 2000 року за № 915/5136; у редакції чинній на час виникнення спірних відносин), встановлено, що якщо під час одержання допомоги по безробіттю безробітний своєчасно не подав відомості про обставини, що впливають на умови її виплати, з безробітного стягується сума виплаченої допомоги по безробіттю з моменту виникнення цих обставин. Якщо безробітний відмовився добровільно повернути зазначені кошти, то питання щодо їх повернення вирішується в судовому порядку.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що особа, зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності, не може бути визнана безробітною і не має права на виплату допомоги по безробіттю.

Як установили суди ОСОБА_4 у своїй заяві, поданої до центру зайнятості, про надання йому статусу безробітного з виплатою допомоги по безробіттю, зазначив, що він не зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності.

Разом з тим, на час подання вищезазначеної заяви та протягом усього часу отримання допомоги по безробіттю відповідач був зареєстрований як фізична особа - підприємець, при цьому до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців не внесено запису про проведення державної реєстрації припинення його підприємницької діяльності, а тому ОСОБА_4 не міг бути визнаний безробітним і не мав права на виплачені йому кошти у вигляді допомоги по безробіттю.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 7 жовтня 2014 року № 21-408а14.

Колегія суддів також зазначає, що апеляційний суд, надаючи оцінку правомірності дій та законності акту позивача вийшов за межі перегляду, встановлених статтею 195 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки таких позовних вимог в суді першої інстанції заявлено не було, а предметом цього спору є стягнення незаконно отриманої допомоги по безробіттю.

Окрім цього, в матеріалах справи відсутні відомості щодо визнання протиправними дій центру зайнятості при проведенні ним перевірки, а також стосовно незаконності акту № 388/П, складеного за наслідками проведення такої.

Також, судом апеляційної інстанції не взято до уваги те, що наказ центру зайнятості про стягнення спірних коштів відповідачем не оскаржувався, незаконним не визнавався та не скасований.

Більше того, задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача 2030,65 гривень не враховано того, що позивачем проводилась перевірка лише за період перебування відповідача на обліку в центрі зайнятості з 11 серпня по 26 вересня 2006 року, а наказ центру зайнятості від 26 січня 2011 року № НТ110126 стосується виплат, здійснених з 1 по 26 вересня 2006 року в розмірі 227,50 гривень.

При цьому, будь - які накази про стягнення з відповідача допомоги по безробіттю в розмірі 1803,15 гривень, виплаченої за час його перебування на обліку в центрі зайнятості з 30 січня по 25 травня 2007 року, а також відомості щодо проведення перевірки достовірності страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення за цей період в матеріалах справи відсутні.

Суд апеляційної інстанції вищевказані обставини справи та приписи наведених правових норм не врахував, а тому його рішення не відповідає вимогам щодо законності та обґрунтованості і підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд.

За приписами частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Херсонського міського центру зайнятості задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2013 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі і оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Бутенко

Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк