Справа № 815/4242/14
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2015-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4242/14
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Київському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області про скасування вимоги, рішення про застосування штрафних санкцій та податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08.07.2014 року № Ф-; скасувати рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 08.07.2014 року № та податкове повідомлення-рішення від 18.07.2014 р. № .

В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначила, що висновки в акті перевірки від 08.07.2014 р. № 1631/17-01, на підставі якого прийнято оскаржуване рішення про застосування штрафних санкцій та податкове повідомлення-рішення, містять відомості щодо виявлених порушень, факт існування яких не підтверджений належними засобами доказування та допустими доказами, а оскаржувані рішення винесені всупереч законодавству, що регулює спірні правовідносини. Зокрема, перевіряючими встановлено порушення позивачем податкового законодавства, що призвело до заниження суми єдиного внеску в розмірі 35744,58 грн. Позивач зазначає, що в акті відсутні посилання на докази, які б підтверджували встановлення інших сум доходу, що підлягає обкладанню податком на доходи фізичних осіб та на яких нараховується єдиний внесок, відмінній від поданої позивачем звітності. Крім того, позивач посилається на презумпцію правомірності рішення платника податків в аспекті ведення бухгалтерського огляду, у зв'язку із чим зважає на можливість віднесення фізичними особами-підприємцями на загальній системі оподаткування права вести бухгалтерський облік та включати до складу витрат суми амортизації основних засобів, та фінансові витрати. Отже покладені в основу рішень висновки за актом перевірки є необґрунтованими, у зв'язку із чим зазначені рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску та податкове повідомлення-рішення є неправомірним та підлягають скасуванню.

До суду з'явилися позивача та її представник, які позовні вимоги із викладених вище підстав підтримали у повному обсязі та просили задовольнити позов, додаткового пояснивши, що ними надано всі докази в обґрунтування заявлених позовних вимог, потреби в заслуховуванні свідка чи експерта немає.

Представник відповідача до суду не з'явився, про час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. Згідно наданих до суду письмових заперечень, відповідач позовні вимоги не визнав, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що оскаржувані рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, податкова вимога та податкове повідомлення-рішення винесені в межах правового поля, при наявності порушень позивачем податкового законодавства, у зв'язку із чим підстави для задоволення позову відсутні.

Згідно з ч.6 ст.128 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що згідно з п.77.1 ст.77, абз.2 п.82.1 ст.82 ПК України, відповідно до наказу ДПІ у Київському районі м. Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області № 390-п від 29.05.2014 р., співробітниками податкової інспекції проведена документальна планова виїзна перевірка діяльності ФОП ОСОБА_1 щодо своєчасності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2013 р. по 31.12.2013 р., дотримання законодавства щодо укладення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 р. по 31.12.2013 р., за результатами якої складено акт від 08.07.2014 р. № 1631/17-01.

Перевіркою встановлено порушення ст.177, пп.138.10.5 п.138.10 ст.138 ПК України, в результаті чого підприємцем занижена сума податку на доходи фізичних осіб від провадження господарської діяльності в розмірі 2647,95 грн.; п.2 ст.7, п.11 ст.8, п.8 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в результаті чого підприємцем занижено суму єдиного внеску в розмірі 35744,58 грн., в т.ч. 2011 р. - 14449,86 грн., 2012 р. - 15169,10 грн., 2013 р. - 6125,62 грн.

На підставі вищевказаного акту перевірки Державної податкової інспекції у Київському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області прийнято рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 08.07.2014 р. № , яким донараховано 35744,58 грн. ЄСВ та застосовано штрафні санкції в розмірі 3990,67 грн.

Крім того, податковим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 18.07.2014 р. № , яким підприємцю збільшено суму грошового зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування, в розмірі 2647,95 грн. та застосовано штрафну санкцію в розмірі 1323,98 грн.

Також судом встановлено, що на підставі п.59.1 ст.59 ПК України податковим органом на адресу ФОП ОСОБА_1 направлена податкова вимога (недоїмки) від 08.07.2014 року № Ф- на суму 35744,58 грн.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначені рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску та податкову вимогу та податкове повідомлення-рішення обґрунтованими, у зв'язку із чим позовні вимоги не підлягають задоволенню.

З огляду на акт перевірки від 08.07.2014 р. № 1631/17-01, перевіркою встановлено, що ФОП ОСОБА_1 до складу валових витрат 2013 р. включила суму самостійно нарахований амортизаційних нарахувань по основним засобам у розмірі 3908,34 грн., а саме у січні 2013 р.

Згідно з п.138.1 ст.138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до пп.«в» пп.138.10.2 п.138.10 ст.138 ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до складу інших витрат включаються адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством, зокрема, витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів загальногосподарського використання (оперативна оренда (у тому числі оренда легкових автомобілів), придбання пально-мастильних матеріалів, стоянка, паркування легкових автомобілів, страхування майна, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення, охорона).

Перевіряючі дійшли висновку про порушення позивачем ст.177 ПК України, оскільки на думку податкового органу положення ПК України та Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» не дозволяють фізичній особі-підприємцю, яка перебуває на загальній системі оподаткування, включати до складу витрат суму амортизації основних засобів.

Суд не погоджується із таким висновком та зазначає про хибне тлумачення відповідачем норм законодавства.

Відповідно до п.п. 177.2, 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

До переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III Податкового Кодексу.

Згідно з пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат: витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно з пп.17.1.3 п. 17.1 ст. 17 Податкового кодексу України платник податків має право обирати самостійно, якщо інше не встановлено цим Кодексом, метод ведення обліку доходів і витрат.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність України» суб'єкти підприємницької діяльності, яким відповідно до законодавства надано дозвіл на ведення спрощеного обліку доходів і витрат, ведуть бухгалтерський облік і подають фінансову звітність у порядку, встановленому законодавством про спрощену систему обліку і звітності.

Аналіз вищевикладених правових норм дає підстави для висновку, що надаючи право фізичній особі-підприємцю вести облік доходів і витрат, законодавець одночасно не позбавляє підприємця права вести бухгалтерський облік валових витрат основних фондів, що підлягають амортизації та витрат на утримання основних засобів. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 10 лютого 2015 року по справі № К/800/6042/14.

Однак, стороною позивача ні до перевірки, ні до суду не надано документів бухгалтерської звітності, які б підтверджували обґрунтованість віднесення до складу витрат суми самостійно нарахованих амортизаційних нарахувань по основним засобам в розмірі 3908,34 грн., у зв'язку із чим суд погоджується із податковим органом щодо безпідставного віднесення позивачем зазначеної суми до складу витрат.

Крім того, перевіркою встановлено, що підприємець до складу валових витрат включила вартість винагороди за користування кредитним лімітом, відповідно договору банківського обслуговування, суми процентів за користування кредитним лімітом; суми комісії за перерахування грошових коштів в рахунок кредитного ліміту відповідно тарифів банку; суму фінансового штрафу, сплачену на користь банку; вартість заборгованостей по кредитному договору Д-207 від 03.07.2013 р.; суму комісійної винагороди та суми відрахувань за ККО по договору № wwbkzj від 20.07.2011 р. у 2013 р. на загальну суму 13744,61 грн.

На думку перевіряючих, підприємець на загальній системі оподаткування не має права включати до складу витрат витрати на погашення кредиту та суми сплачених відсотків, які нараховані платнику податків за користування даним кредитом, незалежно від того, що кредит отримувався на здійснення підприємницької діяльності.

Так, відповідно до пп.14.1.258 п.14.1 ст.14 ПК України фінансовий кредит - це кошти, що надаються банком-резидентом або нерезидентом, що кваліфікується як банківська установа згідно із законодавством країни перебування нерезидента, або резидентами і нерезидентами, які мають згідно з відповідним законодавством статус небанківських фінансових установ, а також іноземною державою або його офіційними агентствами, міжнародними фінансовими організаціями та іншими кредиторами - нерезидентами юридичній чи фізичній особі на визначений строк для цільового використання та під процент.

Відповідно до пп.14.1.206 п.14.1 ст. 14 Податкового кодексу України процент - дохід, який сплачується (нараховується) позичальником на користь кредитора як плата за використання залучених на визначений або невизначений строк коштів або майна.

До процентів включаються, зокрема, платіж за використання коштів або товарів (робіт, послуг), отриманих у кредит.

Підпунктом 14.1.27 п. 14.1 ст.14 ПК України передбачено, що витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Згідно з положеннями п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;

Підпунктом 138.10.5 п.138.10 ст. 138 Податкового кодексу України передбачено, що до складу інших витрат включаються фінансові витрати, до яких належать витрати на нарахування процентів (за користування кредитами та позиками, за випущеними облігаціями та фінансовою орендою) та інші витрати підприємства в межах норм, встановлених цим Кодексом, пов'язані із запозиченнями (крім фінансових витрат, які включені до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку).

Згідно з п. 141.1 ст. 141 Податкового кодексу України до складу витрат включаються будь-які витрати, пов'язані з нарахуванням процентів за борговими зобов'язаннями (в тому числі за будь-якими кредитами, позиками, депозитами, крім фінансових витрат, включених до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку) протягом звітного періоду, якщо такі нарахування здійснюються у зв'язку з провадженням господарської діяльності платника податку.

Отже, якщо кредитні ресурси використовуються для цілей ведення господарської діяльності, то проценти по ним відносяться до фінансових витрат. У зв'язку із цим суд критично оцінює посилання податкового органу на пп.139.1.4 п.139.1 ст.138 ПК України, оскільки даною нормою передбачена заборона на включення до складу витрат витрати на погашення основаної суми отриманих позик та кредитів, а не процентів.

Втім, ФОП ОСОБА_1, заперечуючи проти встановлених порушень та зважаючи на правомірність формування витрат, які використовуються для визначення об'єкта оподаткування, не надала суду жодного доказу на підтвердження того, що сплачені нею суми процентів за користування кредитним лімітом по договору № wwbkzj від 20.07.2011 р. у 2013 р. на загальну суму 13744,61 грн. обумовлені виробничою необхідністю та пов'язані із господарською діяльністю підприємця, у зв'язку із чим суд не знаходить підстав для скасування податкового повідомлення-рішення від 19.07.2014 р. № .

Крім того, згідно акту перевірки, в періоді з 01.01.2011 р. по 31.12.2013 р. ФОП ОСОБА_1 перебувала на загальній системі оподаткування та була платником податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності, податку на додану вартість (з 08.10.2010 р. по 26.06.2013 р.) та єдиного соціального внеску.

Зі змісту акту перевірки від 08.07.2014 р. № 1631/17-01 вбачається, що перевіркою достовірності відображення у звітності сум доходу ФОП ОСОБА_1 отриманого від здійснення діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на який нараховується єдиний внесок встановлено, що за 2011 р. за даними звітності складає - 15148 грн., з а даними перевірки - 75568,80 грн.; за 2012 р. за даними звітності складає - 15060 грн., а за даними перевірки - 74479 грн.; за 2013 р. за даними звітності складає 27899,28 грн., а за даними перевірки 45552,23 грн.

В акті зазначено, що ФОП ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси надавались Звіти про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску (додаток 5) у таб.1 «Нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування фізичними особами-підприємцями». Позивачем було повідомлено, що сума чистого доходу, яка була заявлена в податковій декларації складає: 2011 р. - 15148,80 грн., 2012 р. - 15060 грн. Підприємцем до податкової інспекції був наданий Завіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску (додаток 5) у таб.1 «Нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування фізичними особами-підприємцями» та повідомлено, що сума чистого доходу, яка заявлена в податковій декларації за 2013 р. складає 27899,28 грн.

Крім того, судом встановлено, що перевіркою, оформленою актом перевірки № 1317/17-01//55 від 09.07.2013 року, встановлено заниження ФОП ОСОБА_1 податку на прибуток фізичних осіб за результатами 2012 року в сумі 19026,00 грн., чим порушено п.п.138.2,138.4 ст.138, ст.177 ПК України.

Також вищезазначеною перевіркою за період з 01.01.2013 р. по 31.12.2013 р. встановлено завищення валових витрат за 2013 р. в розмірі 17652,95 грн. та заниження сум податку на доходи фізичних осіб від провадження господарської діяльності в розмірі 2647,95 грн.

За даними звітів сума єдиного внеску, нарахованого з чистого оподатковуваного доходу, у розмірі 34.7% в 2011 р. - 5256,6 грн., перевірки - 16706,46 грн. (відхилення 14449,86 грн.), в 2012 р. - 5225,88 грн., перевірки - 20394,98 грн. (відхилення 15139,10 грн.), в 2013 р. - 9681 грн., перевірки - 15806,62 грн. (відхилення 6125,62 грн.).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

В свою чергу, згідно ч.1 ст.4 цього ж Закону платниками єдиного внеску є: фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців); фізичні особи, які забезпечують себе роботою самостійно, та фізичні особи, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту).

Відповідно до п.11 ст.8 Закону єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

З урахуванням викладеного суд погоджується з висновком акту перевірки про порушення п.2 ст.7, п.11 ст.8, п.п. 8, 9 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» в результаті чого позивачем занижена сума єдиного внеску в загальному розмірі 35744,58 грн., у т.ч. за 2011 р. - 14449,86 грн., за 2012 р. - 15169,10 грн., за 2013 р. - 6125,62 грн.

Крім того, суд враховує, що висновки за актом перевірки № 1317/17-01//55 від 09.07.2013 року були предметом розгляду по справі № 815/4243/14 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ДПІ у Київському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області про скасування податкового повідомлення-рішення №від 24.07.2013 року.

Так, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 25.09.2014 р., залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.04.2015 р., в задоволенні позовних вимог ФОП ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Вирішуючи спір, суди обох інстанцій погодились із позицією податкового органу, яка викладена в акті перевірки від 09.07.2013 р. про те, що ФОП ОСОБА_1, в порушення п.138.2. та 138.4 ст.138 Податкового кодексу України, безпідставно включено до складу валових витрат на протязі перевіреного періоду - 126839 грн., внаслідок чого на порушення ст.177, п. 138.4. п. 138.2. ст. 158 ПК України занижено суми податку на доходи фізичних осіб від провадження господарської діяльності у розмірі - 19026,00 грн., у т.ч. за 4 квартал 2011 року на суму - 10113,00 грн. та за 2012р. на суму - 8913 грн.

Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 08.07.2014 р. № , яким ФОП ОСОБА_1 донараховано 35744,58 грн. ЄСВ та застосовано штрафні санкції в розмірі 3990,67 грн.

З урахуванням викладеного, не підлягає до задоволення й похідна позовна вимога про скасування податкової вимоги від 08.07.2014 року № Ф- на суму 35744,58 грн., яка була направлена позивачу податковим органом у зв'язку із несплатою визначених рішенням від 08.07.2014 р. № донарахувань ЄСВ.

На підставі встановлених в судовому засіданні фактів, суд приходить до висновку про те, що при винесенні спірних рішень та вимоги відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, пропорційно, своєчасно та з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Таким чином, за результатами з'ясування обставини у справі та їх правової оцінки суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ч.3 ст.4 Закону України «Про судовий збір» з позивача належить стягнути решту суми (90%) судового збору пропорційно до відхиленої частини позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Київському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області про скасування вимоги, рішення про застосування штрафних санкцій та податкового повідомлення-рішення відмовити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_3) на користь Державного бюджету України (отримувач коштів: УК у м. Одесі/Київський район, код отримувача (код за , р/р 4005, ГУДКСУ в Одеській області, , МФО 828011, код класифікації доходів бюджету 22030001) судовий збір в розмірі 1644,30 грн. (одну тисячу шістсот сорок чотири грн. 30 коп.).

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Суддя _______________ І.В. Завальнюк