Справа № 2а-1329/292/12, 3/1329/2662/12
Суддя: Запотічний І.І.
Дата ухвалення: 2015-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2015 року Справа № 876/1632/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів :

головуючого судді: Запотічного І.І.,

суддів: Довгої О.І., Костіва М.В.,

при секретарі судового засідання: Коцур В.К.,

за участі представників:

від апелянта: ОСОБА_1,

від позивача: ОСОБА_2,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Яворівського районного суду Львівської області від 26.09.2012 року у справі № 2а/1329/292/12 за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Добростанівської сільської ради Яворівського району Львської області, третя особа Голова Добростанівської сільської ради Яворівського району Львівської області про скасування рішень,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 (далі- позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до Добростанівської сільської ради Яворівського району Львівської області, третя особа Голова Добростанівської сільської ради Яворівського району Львівської області про скасування рішень № 53 від 26.10.2006 року, № 76 від 16.01.2007 року та № 171 від 26.12.2007 року.

Постановою Яворівського районного суду Львівської області від 26.09.2012 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено, скасовано рішення Добростанівської сільської ради № 53 від 26.10.2006 року «Про передачу земельних ділянок у власність громадянину ОСОБА_3», скасовано рішення Добростанівської сільської ради № 171 від 26.12.2007 року «Про передачу земельних ділянок у власність громадянину ОСОБА_4» та скасовано рішення Добростанівської сільської ради № 76 від 16.01.2007 року «Про затвердження акту земельно-узгоджувальної комісії від 18.10.2006 року».

Не погоджуючись з вказаною постановою суду, її оскаржив ОСОБА_3 - особа, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, подавши апеляційну скаргу до Львівського апеляційного адміністративного суду, в якій покликаючись на порушення судом першої інстанції при вирішенні справи норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що наданою земельною ділянкою користується правомірно, додавши до цього копію Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії НОМЕР_1, який свідчить, що апелянт на виконання оспорюваного рішення відповідача реалізував своє право та оформив у власність земельну ділянку.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просив скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою відмовити позивачу в задоволенні позову.

Позивач ОСОБА_4 в письмовому запереченні на апеляційну скаргу вважає оскаржувану постанову суду законною та просить залишити її без змін.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 заперечив проти апеляційної скарги, просив оскаржувану постанову суду залишити без змін.

Відповідач та третя особа будучи повідомленими про час та місце розгляду справи явки уповноваженого представника в судове засідання не забезпечили, що відповідно до ч.4 ст. 196 КАС України не перешкоджає розгляду справи без їхньої участі.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представників апелянта та позивача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, заперечення на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням Добростанівської сільської ради Яворівського району Львівської області від 16.01.2007 року № 76 затверджено акт земельно-узгоджувальної комісії від 18.10.2006 року, яким встановлено межі присадибних ділянок між ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Відповідно до рішення Добростанівської сільської ради Яворівського району Львівської області від 26.10.2006 року № 53 передано ОСОБА_3 у власність земельну ділянку загальною площею 0,3244 га., що розташована в с. Воля-Добростанська, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель, споруд, площею 0,25 га. та ведення особистого селянського господарства площею 0,0744 га.

Рішенням Добростанівської сільської ради Яворівського району Львівської області від 26.12.2007 року № 171 вирішено передати ОСОБА_4 у власність земельну ділянку загальною площею 0,33 га., що розташована в с.Воля-Добростанська, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель, споруд площею 0,25 га. та ведення особистого селянського господарства площею 0,0744 га..

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 та скасовуючи оскаржувані рішення органу місцевого самоврядування, суд першої інстанції виходив з того, що при їх прийняті не було погоджено меж земельних ділянок суміжних власників та землекористувачів, що є порушенням ст. 198 Земельного кодексу України.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Документом, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, згідно з частиною 1 статті 126 Земельного кодексу України, є державний акт, а право оренди землі, відповідно до частини 2 тієї ж статті, оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

З копії Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія НОМЕР_1, вбачається, що ОСОБА_3, який проживає в АДРЕСА_1 на підставі рішення третьої сесії п'ятого скликання Добростанівської сільської ради від 26.10.2006 року № 53 є власником земельної ділянки площею 0, 2500 га. у межах згідно з планом, що розташована в АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку і господарських будівель.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…). З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 2 статті 2 КАС України передбачено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією або законами України встановлено інший порядок судового провадження. Цю норму слід розуміти в системному зв'язку із частиною 1 тієї самої статті, з якої випливає, що захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб шляхом оскарження до адміністративного суду будь-яких рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень можливий лише у сфері публічно-правових відносин.

Конституційний суд України в пункті 5 мотивувальної частини Рішення від 16.04.2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спірні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, зверненні до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.

Пунктами 1, 7 частини 1 статті 3 КАС України також визначено, що справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень .

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 та частини 1 статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, необхідною ознакою належності справи до адміністративної юрисдикції є здійснення цим суб'єктом владних управлінських функцій та повноважень, і ці функції та повноваження повинні здійснюватись ним саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Колегія суддів звертає увагу на те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу у власність земельної ділянки, яке реалізоване шляхом видачі державного акта на право приватної власності, подальше оспорювання правомірності набуття фізичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися в порядку цивільної юрисдикції, оскільки між сторонами виник спір про право цивільне, характер спірних правовідносин не містить ознак публічно-правового характеру, а тому і захищати свої права та інтереси особи повинні у способи, визначені законами України.

Таким чином, у разі прийняття органом місцевого самоврядування (як суб'єктом владних повноважень) ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів (зокрема, рішення про передачу земельних ділянок у власність, укладання договору оренди), позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства, оскільки обраний спосіб захисту прав не забезпечує їх реального захисту.

Такої правової позиції дотримується Верховний суд України у постановах № 21-493а 14 від 11.11.2014 року та № 21-405а14 від 11.11.2014 року.

Відповідно до вимог пункту 1 частини 1 статті 157 КАС України суд закриває провадження в справі, якщо таку не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ст.202 КАС України (в редакції, діючій на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції) підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.

З огляду на спірні правовідносини колегія суддів прийшла до висновку, що в даній справі має місце спір про право, а тому постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню та провадження у цій справі слід закрити.

Роз'яснити позивачу, що даний спір слід розглядати в порядку цивільного судочинства.

Керуючись статтями 157, 160 ч.3, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Яворівського районного суду Львівської області від 26.09.2012 року у справі № 2а/1329/292/12 скасувати та закрити провадження у справі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя І.І. Запотічний

Судді О.І.Довга

М.В.Костів

Повний текст ухвали складений 05.05.2015 року.