Справа № 525/1661/13-а
Суддя: Хоролець В. В.
Дата ухвалення: 2015-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 525/1661/13-а
Провадження №6-а/525/1/2015
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.05.2015 року сел. ОСОБА_1

Великобагачанський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого-судді Хоролець В.В.

при секретарі Сидоренко О.Г.

з участю позивача ОСОБА_2

представників відповідача ОСОБА_3

ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Велика Багачка Полтавської області заяву відповідача ОСОБА_5 Пенсійного фонду України у Великобагачанському районі Полтавської області про розяснення судового рішення (постанови) Великобагачанського районного суду Полтавської області від 14.02.2014 року у справі за уточненим позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 Пенсійного фонду України у Великобагачанському районі Полтавської області про визнання протиправною бездіяльності державного органу, зобовязання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

До Великобагачанського районного суду Полтавської області від відповідача ОСОБА_5 Пенсійного фонду України у Великобагачанському районі Полтавської області надійшла заява про розяснення судового рішення (постанови) Великобагачанського районного суду Полтавської області від 14.02.2014 року у справі за уточненим позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 Пенсійного фонду України у Великобагачанському районі Полтавської області про визнання протиправною бездіяльності державного органу, зобовязання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди по справі №525/1661/13-а.

Як вбачається з цієї заяви ОСОБА_5 Пенсійного фонду України у Великобагачанському районі Полтавської області, постановою Великобагачанського районного суду Полтавської області від 14.02.2014 року уточнені позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність ОСОБА_5 Пенсійного фонду України у Великобагачанському районі Полтавської області щодо відмови у перерахуванні щомісячного довічного грошового утримання з 01.12.2013 року ОСОБА_2, як судді у відставці; зобовязано ОСОБА_5 Пенсійного фонду України у Великобагачанському районі Полтавської області здійснити ОСОБА_2 перерахунок щомісячного довічного грошового утримання як судді у відставці у розмірі 86% від суддівської винагороди, визначеної ст.129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», працюючого на відповідній посаді судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання з 01.12.2013 року на підставі довідки територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці №2341 від 06.12.2013 року та виплатити на його користь всю суму заборгованості, що виникла внаслідок недоплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за період з 01 грудня 2013 року по день фактичного виконання рішення суду. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Також, стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 68 грн. 82 коп.

Відповідач у заяві вказує, що після набрання чинності даним рішенням, УПФУ у Великобагачанському районі ОСОБА_2 проведено відповідний перерахунок щомісячного довічного грошового утримання як судді у відставці та виплачено всю суму заборгованості, що виникла внаслідок недоплати довічного грошового утримання судді у відставці за період з 01.12.2013 року по день фактичного виконання рішення суду. На даний час, як вказує відповідач, відбулися зміни в законодавстві, відповідно до п.17 розділу 1 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213 внесено зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України від 12.02.2015 року №192), внаслідок даних змін частини 3-5 ст.141 зазначеного Закону викладено у новій редакції. Положеннями останнього абзацу частини 5 статті 141 встановлено, що «максимальний розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (з урахуванням надбавок, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплат до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність». Згідно п.1 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213, дана норма набирає чинності з 28.03.2015 року. Як зазначає відповідач, у звязку з вищевказаними змінами у законодавстві, при виконанні постанови від 14.02.2014 року у нього, УПФУ у Великобагачанському районі, виникає питання, чи може бути обмежено граничний розмір щомісячного довічного утримання як судді у відставці ОСОБА_2 шляхом застосування нововведеної правової норми про встановлення обмеження максимального розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, як це передбачено останньою редакцією ч.5 ст.141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Відповідач просить надати розяснення резолютивної частини постанови Великобагачанського районного суду від 14.02.2014 року у справі №525/1661/13-а щодо можливості застосування обмеження граничного розміру щомісячного довічного утримання як судді у відставці ОСОБА_2 на підставі ч.5 ст.141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону від 28.03.2015 року №213-19).

В судовому засіданні представники відповідача УПФУ у Великобагачанському районі Полтавської області ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подану заяву про розяснення судового рішення підтримали, в своїх поясненнях посилались на обставини, що викладені в заяві. Також, представник відповідача ОСОБА_3 зазначила, що питання розяснення рішення повязано безпосередньо зі змінами у законодавстві, які відбулися у 2015 році і до цих змін будь-яких незрозумілостей у постанові суду від 14.02.2014 року у відповідача не було.

Позивач ОСОБА_2 вважає, що при виконанні постанови Великобагачанського районного суду від 14.02.2014 року не може бути застосовано ч.5 ст.141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону від 28.03.2015 року №213-19), оскільки це суперечить положенням ст.22 Конституції України, погіршує його становище і не відповідає положенням раніше прийнятих рішень Конституційного Суду України. В цілому підтримав свої письмові пояснення щодо розяснення судового рішення (а.с.132).

Суд, заслухавши пояснення представників відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4, пояснення позивача ОСОБА_2, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи приходить до таких висновків.

Згідно ч.1 ст.170 КАС України, якщо судове рішення є незрозумілим, суд, який його ухвалив, за заявою осіб, які беруть участь у справі, або державного виконавця ухвалою суду розяснює своє рішення, не змінюючи при цьому його змісту. Тобто, в положеннях даної норми законодавцем визначено поняття незрозумілості конкретного прийнятого судового рішення.

Відповідно до положень ч.2 ст.5 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Судом встановлено, що постановою Великобагачанського районного суду Полтавської області від 14.02.2014 року у справі №525/1661/13-а уточнені позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність ОСОБА_5 Пенсійного фонду України у Великобагачанському районі Полтавської області щодо відмови у перерахуванні щомісячного довічного грошового утримання з 01.12.2013 року ОСОБА_2, як судді у відставці. Зобовязано ОСОБА_5 Пенсійного фонду України у Великобагачанському районі Полтавської області здійснити ОСОБА_2 перерахунок щомісячного довічного грошового утримання як судді у відставці у розмірі 86% від суддівської винагороди, визначеної ст.129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», працюючого на відповідній посаді судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання з 01.12.2013 року на підставі довідки територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці №2341 від 06.12.2013 року та виплатити на його користь всю суму заборгованості, що виникла внаслідок недоплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за період з 01 грудня 2013 року по день фактичного виконання рішення суду. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Також стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 68 грн. 82 коп. (а.с.а.с.63-67).

Ухвалою колегії суддів Харківського апеляційного адміністративного суду від 27.03.2014 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та УПФУ у Великобагачанському районі Полтавської області залишені без задоволення, а постанова Великобагачанського районного суду від 14.02.2014 року по справі №525/1661/13-а залишена без змін (а.с.а.с.100-105).

Як вбачається з заяви відповідача УПФУ у Великобагачанському районі від 31.03.2015 року, після набрання чинності даним судовим рішенням на його виконання ОСОБА_2 проведено відповідний перерахунок щомісячного довічного грошового утримання як судді у відставці та виплачено всю суму заборгованості, що виникла внаслідок недоплати довічного грошового утримання судді у відставці за період з 01.12.2013 року по день фактичного виконання рішення суду. Ця обставина сторонами не заперечується.

Згідно ст. 124 Конституції України судові рішення є обовязковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст. 14 КАС України постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Обґрунтовуючи свою заяву про розяснення судового рішення (постанови Великобагачанського районного суду від 14.02.2014 року у справі №525/1661/13-а), відповідач, по суті, підводячи цю заяву під положення ст.170 КАС України, вказує про те, що під час виконання судового рішення у 2015 році відбулися зміни в законодавстві щодо пенсійного забезпечення і тому, саме через ці зміни, відповідач просить надати розяснення резолютивної частини постанови Великобагачанського районного суду від 14.02.2014 року у справі №525/1661/13-а щодо можливості застосування обмеження граничного розміру щомісячного довічного утримання як судді у відставці ОСОБА_2 на підставі ч.5 ст.141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України від 28.03.2015 року №213-19).

Між тим, як вбачається з досліджених матеріалів справи та постановленого 14.02.2014 року судового рішення у вищевказаній адміністративній справі, дана постанова була винесена більш як за рік до змін у пенсійне законодавство, на які посилається у своїй заяві відповідач у справі УПФУ у Великобагачанському районі Полтавської області; при цьому, з обґрунтування заяви відповідача про розяснення судового рішення (постанови суду від 14.02.2014 року) не слідує, що воно є незрозумілим з позиції буквального тлумачення ч.1 ст.170 КАС України, а обґрунтування заяви відповідача зводяться в цілому до подальшого виконання положень пенсійного законодавства з урахуванням змін у пенсійне законодавство, що відбулися у 2015 році.

В контексті меж розгляду заяви відповідача, з урахуванням доводів його заяви про розяснення судового рішення, враховуючи, що постанова Великобагачанського районного суду від 14.02.2014 року набрала законної сили, суд вважає за необхідне відмітити та нагадати, що відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. При цьому, відповідно до вимог ст.22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийняті нових законів або внесені змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Також, У рішенні Конституційного Суду України від 11.10.2005 року №8-рп/2005 зазначено, що конституційний статус судді передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що є також гарантією належного здійснення правосуддя, надання судді за рахунок держави матеріального і соціального захисту (заробітна плата, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо), що відповідає його високому статусу, є гарантією забезпечення незалежності.

Також, у правовій позиції Конституційного Суду України, висловленій ним в Рішенні у справі про гарантії незалежності суддів від 18 червня 2007 року №4-рп/2007, а також у низці його попередніх рішень, зокрема, від 24 червня 1999 року №6-рп/99 (справа про фінансування суддів), від 20 березня 2002 року №5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 01 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 01 грудня 2004 року №20-рп/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій), від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного грошового утримання), Конституційний Суд України наголошує, що частина 3 статті 22 Конституції України встановила, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Крім цього, в контексті наведених у заяві обґрунтувань відповідача щодо необхідності надання йому розяснень резолютивної частини постанови Великобагачанського районного суду від 14.02.2014 року (які зводяться до зміни законодавства у 2015 році), суд вважає за необхідне зазначити і врахувати, що процес здійснення правосуддя починається з моменту звернення до суду й закінчується виконанням судового рішення, тому судове провадження повинне мати цілісну й логічно завершену структуру: від звернення певної особи до суду і до виконання судового рішення.

Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом України №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Рішення Європейського суду є офіційною формою розяснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у звязку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Стаття 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод закріплює право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Горнсбі проти Греції» наголосив на гарантоване ст.6 Конвенції «право на суд», яке повинно розцінюватися не лише в аспекті права особи звернутися до суду за захистом своїх прав, а і як обовязковість до виконання судового рішення. Тому, виконання судового рішення має розглядатися як невідємна частина судового процесу з метою забезпечення положень статті 6 («права на суд»).

В цьому контексті аналіз рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення Європейського суду з прав людини у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України», якими було встановлено порушення п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого протоколу до конвенції з огляду на порушення права на виконання рішення суду протягом розумного строку) також засвідчує його однозначну позицію про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення та констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст.124 Конституції України.

Також, у справі «Шмалько проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «право на звернення до суду було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обовязкову силу, не виконувалося. Було б незрозуміло, якби ст.6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі (справедливий, публічний і швидкий розгляд), і водночас не передбачала виконання судових рішень»).

Суд вважає, що посилання відповідача на зміни у пенсійному законодавстві, про які вказано в обґрунтуванні заяви про розяснення судового рішення (які відбулися у 2015 році) і розяснення можливості їх застосування не стосується незрозумілості конкретного судового рішення (постанови суду від 14.02.2014 року), про яке йдеться у ч.1 ст.170 КАС України і яке було постановлене у 2014 році.

Отже, з урахування вищевикладеного, в контексті обґрунтування заяви відповідача від 31.03.2015 року про розяснення судового рішення, суд вважає за необхідне розяснити, що постанова Великобагачанського районного суду Полтавської області від 14.02.2014 року у справі №525/1661/13-а повинна виконуватися з урахуванням положень ст.ст.19,22,124 Конституції України та ст.14 КАС України відповідно до змісту резолютивної частини вищевказаної постанови, оскільки виконання судового рішення, яке набрало законної сили є невідємною складовою частиною права особи на суд та доступу до правосуддя.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.19,22,124 Конституції України, ст.ст.5,6,8,9,14,170 КАС України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд, -

у х в а л и в:

В межах заяви відповідача ОСОБА_5 Пенсійного фонду України у Великобагачанському районі Полтавської області від 31.03.2015 року про розяснення судового рішення (постанови Великобагачанського районного суду Полтавської області від 14.02.2014 року у справі №525/1661/13-а) розяснити, що постанова Великобагачанського районного суду Полтавської області від 14.02.2014 року у справі №525/1661/13-а, що набрала законної сили за уточненим позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 Пенсійного фонду України у Великобагачанському районі Полтавської області про визнання протиправною бездіяльності державного органу, зобовязання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди повинна виконуватися з урахуванням положень ст.ст.19,22,124 Конституції України та ст.14 КАС України відповідно до змісту резолютивної частини вищевказаної постанови.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом пяти днів з дня її проголошення до Харківського апеляційного адміністративного суду. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя