Справа № 199/9909/14-а
Суддя: Руденко В. В.
Дата ухвалення: 2015-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 199/9909/14-а
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2015 року суддя Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська Руденко В.В., розглянувши матеріали адміністративної позовної заяви громадської організації «Дніпропетровський незалежний правозахисний центр» в інтересах члена своєї організації ОСОБА_1 до головного лікаря комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 11» Департаменту охорони здоровя Дніпропетровської міської ради ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними у звязку із порушенням права на отримання відповіді на інформаційний запит та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання дій неправомірними у звязку із порушенням права на отримання відповіді на інформаційний запит та зобовязання вчинити певні дії, яка не відповідає вимогам ст.. 106 КАС України.

Ухвалою суду від 26 листопада 2014 року вищевказану позову заяву було залишено без руху, оскільки позивачем не сплачено судовий збір в розмірі 73,08 грн.

Відповідно до ч.2 ст. 87 КАС України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Правові засади справляння судового збору, платників, обєкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України "Про судовий збір" від 8 липня 2011 року №3674-VІ. Згідно ст.4 Закону України "Про судовий збір", судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняються державні органи, підприємства, установи, організації, громадські організації та громадяни, які звернулися у випадках, передбачених законодавством, із заявами до суду щодо захисту прав та інтересів інших осіб, а також споживачі - за позовами, що пов'язані з порушенням їхніх прав.

Положенням зазначеної норми у взаємозвязку з пунктом «г» частини першої статті 49 Закону України від 23 грудня 1993 року № 3792-ХІІ «Про авторське право та суміжні права» дано офіційне тлумачення Конституційним Судом України у Рішенні від 28.11.2013 року № 12-рп/2013. При цьому, Конституційний Суд вказав, що громадська організація може захищати в суді особисті немайнові та майнові права як своїх членів, так і права та охоронювані законом інтереси інших осіб, які звернулися до неї за таким захистом, лише у випадках, якщо таке повноваження, передбачено у її статутних документах та якщо відповідний закон визначає право громадської організації звернутися до суду за захистом прав та інтересів інших осіб.

Правові та організаційні засади діяльності громадських організацій визначені в Законі України «Про громадські обєднання» від 22 березня 2012 року № 4572-VІ. Громадська організація це добровільне обєднання фізичних осіб для здійснення та захисту прав та свобод, задоволення суспільних, зокрема економічних, соціальних, культурних, екологічних, та інших інтересів (частина перша, третя статті 1 Закону № 4572). Частиною 1 статті 11 вищевказаного Закону визначено, які саме відомості має у собі мітити статут громадської організації. При цьому частиною третьою вказаної статті зазначено, що статут громадського обєднання, яке має намір здійснювати діяльність без статусу юридичної особи (у разі, якщо наявність статуту такого обєднання передбачена рішенням про його утворення), може не містити лише положень, передбачених пунктами 5-8 частини першої цієї статті.

Як вбачається з матеріалів позову, громадською організацією «Дніпропетровський незалежний правозахисний центр» не наданий статут організації, відповідно до якого ця громадська організація має право звертатись до суду за захистом прав та інтересів інших осіб.

Виходячи з цього, суд приходить до висновку, що в даному спорі відсутні підстави для застосування положень п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" щодо звільнення позивача від сплати судового збору.

10 грудня 2014 року до суду надійшла заява уповноваженої громадської організації «Дніпропетровський незалежний правозахисний центр» ОСОБА_3, відповідно до якої вона на виконання ухвали суду від 26 листопада 2014 року надала квитанцію по сплаті судового збору в розмірі 73,08 грн. Однак у вказаній квитанції № 0.0.32455160.1 від 10.12.2014 року призначення платежу зазначено, як судовий збір за позовом ОСОБА_4, у той час як остання позивачем по справі не являється, а також не являється уповноваженою особою представляти інтереси громадської організації «Дніпропетровський незалежний правозахисний центр».

Ухвалою суду від 12 грудня 2014 року позивачу було надано строк до 25 грудня 2014 року для усунення даних недоліків. Позивачем ухвала суду, відповідно до поштового повідомлення отримана 27.12.2014 року, однак недоліки, до теперішнього часу, позивач не усунув.

Керуючись ст. 108 КАС України;

УХВАЛИВ:

Позовну заяву громадської організації «Дніпропетровський незалежний правозахисний центр» в інтересах члена своєї організації ОСОБА_1 до головного лікаря комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 11» Департаменту охорони здоровя Дніпропетровської міської ради ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними у звязку із порушенням права на отримання відповіді на інформаційний запит та зобовязання вчинити певні дії вважати неподаною та повернути позивачу.

Розяснити позивачу про право повторного звернення до суду з тими ж самими вимогами після усунення обставин, що стали підставою для повернення позовної заяви.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпропетровського адміністративного апеляційного суду у пятиденний строк з дня отримання її копії.

Суддя