Справа № К/9991/170/12-С
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2015-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2015 року м. Київ К/9991/170/12

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
ГоловуючогоНечитайло О.М.
СуддівЛанченко Л.В.
Пилипчук Н.Г.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні
касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Онтар»

на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2011 року

та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2011 року

у справі №2а-1670/6682/11

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Онтар»

до Державної податкової інспекції у м. Полтаві

про скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Онтар» (далі - Позивач) звернулося до суду з позовом до Державної податкової інспекції у м. Полтаві (далі - Відповідач) про скасування податкового повідомлення-рішення.

Полтавський окружний адміністративний суд постановою від 30 серпня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2011 року, у задоволенні позовних вимог відмовив.

Вважаючи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати у частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 30 травня 2011 року № про донарахування податку на прибуток та застосування штрафних (фінансових) санкцій за неправомірне, на думку податкового органу, включення до складу валових витрат підприємства суми безнадійної заборгованості у розмірі 53 268,92 грн. та прийняти у цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідач на адресу суду касаційної інстанції надіслав письмові заперечення на касаційну скаргу позивача, за змістом яких просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили такі фактичні обставини справи.

Податковий орган провів планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 січня 2008 року по 31 грудня 2010 року, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2008 року по 31 грудня 2010 року, про що склав акт від 11 травня 2011 року №3897/23-2/24560910, яким, зокрема, встановив порушення позивачем вимог:

підпункту 4.2.1 пункту 4.2 статті 4, пункту 5.1, підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпунктів 5.3.1, 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», у результаті чого занижено податок на прибуток на 178 906,00 грн.

За результатами проведеної перевірки податковий орган прийняв податкове повідомлення-рішення від 30 травня 2011 року №, яким збільшив позивачу суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 223 632,50 грн., з яких 178 906,00 грн. за основним платежем та 44 726,50 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

У порядку адміністративного узгодження вказане податкове повідомлення-рішення скасоване у частині нарахування податку на прибуток у розмірі 150 566,75 грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 37 641,70 грн., в іншій частині - залишено без змін.

Отже, вказане податкове повідомлення-рішення є спірним у частині нарахування податку на прибуток у розмірі 28 339,25 грн. та застосовання штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 7 084,80 грн.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Фактичною підставою для донарахування позивачу податкових зобов`язань з податку на прибуток спірним податковим повідомленням-рішенням слугував висновок контролюючого органу про порушення позивачем вимог пункту 5.1, підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпунктів 5.3.1, 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», що виразилося у безпідставному, на думку відповідача, включенні позивачем до складу валових витрат суми кредиторської заборгованості за отриманий товар у розмірі 53 268,92 грн.

Податковий орган вважає, що після закінчення терміну позовної давності, позивач має відкоригувати свої витрати у вказаній сумі, та включити дану заборгованість до складу валових доходів на підставі підпункту 4.1.6 пункту 4.1 статті 4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Зазначає, що вказана кредиторська заборгованість позивача є безповоротною фінансовою допомогою у розумінні пункту 1.22 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибитку підприємств».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у цій частині, суди попередніх інстанцій виходили з недотримання позивачем передбачених законом умов для формування валових витрат.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками попередніх судових інстанцій про те, що оскільки позивачем не здійснено компенсації вартості придбаного ним товару, підстав для включення вартості цього товару до складу валових витрат немає, тому що його вартість не відповідає визначенню валових витрат, наведеному у пункті 5.1 статі 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» валовими витратами виробництва та обігу є сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

У відповідності до підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» до складу валових витрат, серед іншого, включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

З матеріалів справи вбачається, що позивач на підставі договорів отримував товари на господарські потреби, тому на підставі пункту 11.2 статті 11 та підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» їх вартість була включена ним до складу валових витрат у податковому періоді, на який припадала перша подія (отримання товарів).

Разом з тим, оскільки вартість товарів залишилася несплаченою по закінченні строку позовної давності, позивач мав включити її до складу валового доходу підприємства у звітному періоді, у якому закінчився строк позовної давності.

Пунктом 1.25 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» визначено, зокрема, що безнадійною є заборгованість по зобов'язаннях, за якою минув строк позовної давності.

Так як договір купівлі-продажу передбачає передачу прав власності на товари за грошову або іншу компенсацію, то товари, отримані відповідно до такого договору, не вважаються безоплатно наданими згідно з пунктом 1.23 статті 1 вказаного Закону.

Якщо по закінченні терміну позовної давності (тобто загального строку для захисту права за позовом особи, право якої порушено), загальний строк якого відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України встановлюється в три роки, боржник не розрахувався за отримані раніше товари, сума його заборгованості за цими товарами вважається безповоротною фінансовою допомогою відповідно до підпункту 1.22.1 пункту 1.22 статті 1 Закону.

Тобто, заборгованість за товари, відвантажені за договорами купівлі-продажу, набувають статусу безповоротної фінансової допомоги в податковому періоді, на який припадає закінчення терміну позовної давності, і підпадають під дію підпункту 4.1.6 пункту 4 статті 4 Закону, яким визначено, що валовий дохід включає доходи з інших джерел, зокрема, у вигляді сум безповоротної фінансової допомоги. Отже, вартість цих товарів вважається доходом з інших джерел і оподатковується у загальновстановленому порядку відповідно до законодавства.

У зв'язку з тим, що платником не здійснено компенсації вартості товарів, які він отримав, підстав для включення вартості цих товарів до валових витрат немає, оскільки їх вартість не відповідає визначенню валових витрат, наведеному у пункті 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Враховуючи викладене, якщо сума кредиторської заборгованості платника податку перед іншою юридичною чи фізичною особою залишалися нестягнутою після закінчення терміну позовної давності, на підставі підпункту 4.1.6 пункту 4.1 статті 4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» така заборгованість включається до складу його валових доходів. При цьому такий платник повинен одночасно зменшити валові витрати на суму оприбуткованого товару, оскільки ним фактично не понесені витрати відповідно до підпункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

З огляду на викладене, обґрунтованими є висновки податкового органу про необхідність зменшення позивачу валових витрат на суму оприбуткованого товару, по якому не здійснена компенсація його вартості та строк позовної давності по якій минув, а отже відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача у зазначеній частині.

Мотивація та докази, наведені у касаційній скарзі, не дають адміністративному суду касаційної інстанції підстав для постановлення висновків, які б спростовували правову позицію судів попередніх інстанцій.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах касаційної скарги порушень судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана правильно, а тому касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись статтями 210-231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Онтар» залишити без задоволення.

2. Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2011 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2011 року у справі №2а-1670/6682/11 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддяНечитайло О.М.
СуддіЛанченко Л.В.
Пилипчук Н.Г.