Справа № 826/295/15
Суддя: Саприкіна І.В.
Дата ухвалення: 2015-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/295/15 Головуючий у 1-й інстанції: Добрівська Н.А. Суддя-доповідач: Саприкіна І.В.
У Х В А Л А

Іменем України

13 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді: Саприкіної І.В.,

суддів: Карпушової О.В, Кобаля М.І.,

при секретарі: Погорілій К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 1 ст. 41 КАС України апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.03.2015 року по справі за її позовом до Міністерства юстиції України про визнання порушеним права щодо справедливого суду та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_3 звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України про:

визнання порушення права щодо справедливого суду та володіння своїм майном через неповне та несвоєчасне виконання рішення Європейського суду від 21 лютого 2013 року у справі «ПМП «Фея» та інші проти України»; стягнення коштів у відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням та протиправною бездіяльністю в сумі 8946,00 грн. та 5000,00 грн. у відшкодування завданої моральної шкоди.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.03.2015 року, залишеної без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.05.2015 року, позовні вимоги в частині визнання порушення Міністерством юстиції України права ОСОБА_3 щодо справедливого суду та володіння своїм майном через неповне та несвоєчасне виконання рішення Європейського суду від 21 лютого 2013 року у справі «ПМП «Фея» та інші проти України» залишено без розгляду.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.03.2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати незаконну, на її думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову про задоволення позову. При цьому апелянтка посилається на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність оскаржуваного рішення, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування оскаржуваної постанови.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів знаходить, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 21 лютого 2013 року Європейським судом з прав людини винесено рішення у справі «ПМП «Фея» та інші проти України», яким постановлено, що держава - відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишились невиконаними та сплатити протягом трьох місяців: 3000 євро спільно заявникам у заявах № 32178/09 та № 50804/09; 3000 євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю у заявах, зазначених у Додатку № 1, та 1500 євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю у заявах, зазначених у Додатку № 2; ці суми є відшкодуванням матеріальної та моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат, і мають бути сплачені разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватись, та конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу.

На виконання зазначеного рішення постановою головного державного ВПВР ДВС України від 18 березня 2013 року відкрито виконавче провадження № 37162544.

Так, платіжними дорученнями:

№ 1220 від 02 вересня 2013 року позивачці перераховано 31 736,21 грн. (еквівалент 3000 євро);

№ 3956 від 11 жовтня 2013 року - 367,82 грн. - пеню за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду з прав людини;

№ 274 від 20 травня 2014 року - 4258,92 грн. заборгованість за рішенням національного суду.

13 червня 2014 року державним виконавцем прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Свій адміністративний позов ОСОБА_3 обґрунтовувала несвоєчасністю виконання згаданого рішення - поза межами трьох та шести місяців, які визначені у самому рішенні та Законі України «Про виконавче провадження», а тому просила стягнути шкоду, завдану незаконним рішенням та протиправною бездіяльністю в сумі 8 946,00 грн. і моральну шкоду у сумі 5 000,00 грн., яка заподіяна внаслідок перебування її у постійному нервовому напруженні та необхідності додатково витрачатись, постійно консультуватись у юристів, складати скарги, звернення, дзвонити та ходити до держустанов з поясненнями й обов'язковим наданням персональних даних, що, на думку позивачки, є принизливим, порушує її звичайний життєвий лад, обмежує громадянське життя та негативно діє на стан здоров'я

Суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Апеляційна інстанція повністю підтримує таку правову позицію, з огляду на слідуюче.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для стягнення з відповідача матеріальної та моральної шкоди, визначеної ОСОБА_3, колегія суддів виходить з наступного.

Правовідносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини врегульовано Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-ІV з наступними змінами і доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон).

Статтею 2 Закону закріплено, що рішення є обов'язковим для виконання Україною відповідно до ст. 46 Конвенції, а порядок його виконання визначається цим Законом та Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом.

Відповідно до ст. 7 Закону протягом десяти днів від дня отримання повідомлення Суду про набуття Рішенням статусу остаточного Орган представництва:

а) надсилає Стягувачеві повідомлення з роз'ясненням його права подати до державної виконавчої служби заяву про виплату відшкодування, в якій мають бути зазначені реквізити банківського рахунка для перерахування коштів;

б) надсилає до державної виконавчої служби оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України. Автентичність перекладу засвідчується Органом представництва.

Державна виконавча служба упродовж десяти днів з дня надходження документів, зазначених у пункті «б» цієї частини, відкриває виконавче провадження.

Неподання Стягувачем заяви про виплату відшкодування не є перешкодою для виконання Рішення.

Порядок виплати відшкодування врегульований статтею 8 вказаного Закону, в якій закріплено, що виплата Стягувачеві відшкодування має бути здійснена у тримісячний строк з моменту набуття Рішенням статусу остаточного або у строк, передбачений у Рішенні.

Протягом одного місяця від дня відкриття виконавчого провадження за Рішенням Орган представництва надсилає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, постанову про відкриття виконавчого провадження та документи, передбачені у пункті «б» частини 1 статті 7 цього Закону.

У свою чергу, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом 10 днів від дня надходження зазначених у частині третій цієї статті документів здійснює списання на вказаний Стягувачем банківський рахунок, а в разі його відсутності - на депозитний рахунок державної виконавчої служби коштів з відповідної бюджетної програми Державного бюджету України. Порядок збереження коштів на депозитному рахунку державної виконавчої служби визначається Законом України «Про виконавче провадження».

Саме підтвердження списання відшкодування, отримане від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та підтвердження виконання всіх вимог, зазначених у резолютивній частині остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, резолютивній частині остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, у рішенні Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, у рішенні Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України, є для державної виконавчої служби підставою для закінчення виконавчого провадження, яка протягом трьох днів надсилає Органу представництва постанову про закінчення виконавчого провадження та підтвердження списання коштів.

У разі порушення строку, зазначеного в частині 1 ст. 8 Закону, на суму відшкодування нараховується пеня відповідно до Рішення (ч. 2 ст. 8 Закону).

Таким чином, колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції, що спеціальним Законом закріплено єдиний спосіб відповідальності за несвоєчасне виконання рішень Європейського суду з прав людини - це сплата пені.

Окрім того, безпідставними є посилання апелянти на те, що тривале невиконання рішення національного суду, чим, на переконання ОСОБА_3, їй завдано моральну шкоду, оскільки зі змісту рішення Європейського суду з прав людини від 21 лютого 2013 року вбачається, що підставою для його постановлення стало встановлення судом порушення державною Україна п. 1 ст. 6 Конвенції з прав людини та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції у зв'язку з тривалим невиконанням рішень, ухвалених на користь заявників, що і стало підставою для присудження справедливої сатисфакції, яка є відшкодуванням матеріальної і моральної шкоди, завданої заявниці.

Сторонами не заперечується той факт, що справедлива сатисфакція та пеня за порушення строку виконання рішення була сплачена ОСОБА_3 в повному обсязі.

За п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Приписами ч. 3 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

З матеріалів справи слідує, що про існування постанови щодо закінчення виконавчого провадження по рішенню Європейського Суду з прав людини від 21 лютого 2013 року апелянтку було повідомлено листом від 18 червня 2014 року №П-6854-5/381-11, що не оспорюється сторонами.

Таким чином, з моменту отримання вказаної інформації у позивачки виникло право в разі незгоди з такою постановою на оскарження останньої в десятиденний термін відповідно до приписів, визначених Законом.

Частиною 1 ст. 50 Закону визначено, що завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Статтею 51 Закону визначені підстави відновлення виконавчого провадження, а саме: в разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби або якщо до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби.

За наявності обставин, передбачених ч. 6 ст. 79 цього Закону, виконавче провадження підлягає відновленню у триденний строк з дня надходження до державного виконавця відповідної заяви стягувача.

Аналіз змісту зазначених правових норм свідчить, що виконавче провадження може бути відновленим протягом трьох робочих днів в разі надходження рішення суду про визнання постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження незаконною чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби про її скасування.

Разом з тим матеріали справи не містять доказів існування рішення суду, яким визнано незаконною постанову про закінчення виконавчого провадження № 37162544 від 13.06.2014 року. Відсутня також постанова керівника відповідного органу державної виконавчої служби про скасування даної постанови.

Отже, законом чітко передбачено підстави для можливості відновлення закінченого виконавчого провадження, які в даному випадку не знайшли свого правового підтвердження на існування.

За таких обставин посилання апелянтки на неповне виконання постанови Вищого адміністративного суду від 08.10.2008 року, зокрема, в частині стягнення 1023,11 грн., не знайшли свого належного обґрунтування в силу законності на даний час постанови про закінчення виконавчого провадження № 37162544 по рішенню Європейського Суду з прав людини від 21.02.2013 року.

Апеляційна інстанція не може не зазначити, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Отже, дискреційне право органу державної влади обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Наділивши державні органи дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

З огляду на вказане, виключне право щодо примусового виконання судових рішень, які набрали законної сили, є дискреційним повноваженням органів ДВС України, а тому стягнення грошових коштів по рішенню суду, з приводу виконання якого прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження в зв'язку з фактичним виконанням цього рішення, є формою втручання в дискреційні повноваження державного органу.

Дана обставина лише вкотре підтверджує відсутність правових підстав для задоволення позову.

За ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Ч. 2 ст. 71 КАСУ в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладає на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не спростували висновків суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність залишення постанови суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 41, 196, 198, 200, 205 та 206 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.03.2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Саприкіна І.В.

Судді: Карпушова О.В.

Кобаль М.І.