Справа № 761/7666/13-а
Суддя: Швець В.В.
Дата ухвалення: 2015-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2015 року м. Київ К/800/35851/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Швеця В.В.,

Малиніна В.В.,

Ситникова О.Ф.,

провівши в порядку касаційного провадження попередній розгляд адміністративної справи

за позовною заявою ОСОБА_4 до Служби безпеки України про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

провадження в якій відкрито за касаційною скаргою Служби безпеки України на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року ОСОБА_4 пред'явив у суді в суді вказаний позов, в якому просив визнати дії відповідача протиправними та зобов'язати здійснити перерахунок і виплату одноразової грошової допомоги з урахуванням раніше виплаченої суми, згідно грошового атестату, з розміру грошового забезпечення за останньою посадою перед звільненням, відповідно до частини другою статті 9 та статті 16 Закону України від 20 грудня 1999 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII).

Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 29 травня 2013 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2014 року постанову суду першої інстанції скасовано та ухвалено нову про задоволення позову. Визнано дії відповідача протиправними та зобов'язано нарахувати і виплатити ОСОБА_4 одноразову грошової допомоги з урахуванням раніше виплаченої суми, згідно грошового атестату, з розміру грошового забезпечення за останньою посадою перед звільненням, відповідно до частини другою статті 9 та статті 16 Закону № 2011-XII.

В обґрунтування касаційної скарги відповідач посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування прийнятої ним постанови та залишення в силі постанови суду першої інстанції.

В запереченні на касаційну скаргу позивач посилаючись на законність рішення суду апеляційної інстанції просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та рішення, що приймалися під час її розгляду, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 проходив військову службу в органах Служби безпеки України, звідки і був звільнений наказом Голови Служби безпеки України від 4 грудня 2006 року № 1857/ос.

Згідно з довідками МСЕК від 10 травня 2007 року та 20 травня 2008 року ОСОБА_4 встановлено інвалідність ІІ групи внаслідок травми, пов'язаної з виконанням обов'язків військової служби.

Відповідно до висновку фінансово-економічного управління Служби безпеки України від 29 вересня 2008 року ОСОБА_4, відповідно до статті 16 Закону № 2011-XII та постанови Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499, має право на отримання грошової допомоги, виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років в розмірі 42-місячного грошового забезпечення у розмірі 47 040 гривень, яка і була йому виплачена.

З визначеним розміром ОСОБА_4 не погодився і звернувся до відповідача з вимогою про перерахунок одноразової грошової допомоги. Однак, йому було відмовлено з посиланням на відповідність зазначеного розміру виплаченої грошової допомоги вимогам законодавства.

Відповідно до статті 1 Закону № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Частиною другою статті 16 цього Закону у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов'язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п'ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Кабінет Міністрів України постановою від 21 лютого 2007 року № 284 затвердив Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році.

Підпунктом 2 пункту 2 цього Порядку передбачено, що військовослужбовцям (у разі настання інвалідності в період проходження військової служби) та особам, звільненим з військової служби (у разі настання інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення з військової служби чи внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, незалежно від строку, що минув після звільнення з військової служби), зокрема, інвалідам ІІ групи, у розмірі 42-місячного грошового забезпечення.

Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 року № 284 встановлено, що розмір грошової допомоги визначається відповідно до грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військове звання, відсоткової надбавки за вислугу років та 100-відсоткової надбавки, передбаченої Указами Президента України від 4 жовтня 1996 року № 925 та від 23 лютого 2002 року № 173 і постановою Кабінету Міністрів України від 22 травня 2000 року № 829) за останньою посадою, яку військовослужбовець займав на день втрати працездатності, а особа, звільнена з військової служби, - на день звільнення.

Водночас частина друга статті 9 Закону № 2011-XII елементи грошового забезпечення визначає по-іншому: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Таким чином, виходячи із визначених в частині четвертій статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, апеляційний суд дійшов вірного висновку, що для визначення складових грошового забезпечення щодо виплати одноразової грошової допомоги слід застосовувати не Порядок, а Закон № 2011-XII, який має вищу юридичну силу.

Зазначена правова позиція узгоджується з правовою позицією, висловленою в постанові Верховного Суду України від 17 червня 2014 року (справа № 21-192а14), яка відповідно до положень статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України є обов'язковою для всіх судів України.

Правильність такого висновку судів підтверджується і правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постановах від 12 листопада 2013 року, 21 та 28 січня 2014 року (справи №№ 21-383а13, № 21-464а13, № 21-315а13 відповідно), згідно з якою при визначенні розміру грошового забезпечення, виходячи із пріоритетності законів над підзаконними актами підлягає застосуванню Закон № 2011-XII, а не Порядок, який звужує поняття грошового забезпечення, визначеного у частині другій статті 9 Закону № 2011-ХІІ.

Відповідно до приписів статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки воно прийняте з додержанням норм матеріального і процесуального права, правова оцінка обставинам у справі дана правильно, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 220-1, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Служби безпеки України відхилити, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам у справі та оскарженню не підлягає.

Судді В.В.Швець

В.В.Малинін

О.Ф.Ситников