Справа № 817/4214/14
Суддя: Бондарчук І.Ф.
Дата ухвалення: 2015-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Шарапа В.М.
Суддя-доповідач:Бондарчук І.Ф.
УХВАЛА

іменем України

"05" травня 2015 р. Справа № 817/4214/14

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Бондарчука І.Ф.

суддів: Моніча Б.С.

Хаюка С.М.,

при секретарі Лялевич С.С. ,

за участю сторін:

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Державної податкової інспекції у Рівненському районі Головного управління Міндоходів у Рівненській області, Фізичної особи ОСОБА_3 на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "05" березня 2015 р. у справі за позовом Фізичної особи ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у Рівненському районі Головного управління Міндоходів у Рівненській області про визнання протиправними та скасування рішень ,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року позивач звернувся з позовом до Державної податкової інспекції у Рівненському районі Головного управління Міндоходів у Рівненській області, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення від 13.11.2014 року №002041700, №002061700, №002081700, вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 25.12.2014 року №002301700, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 25.12.2014 року №002311700.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що позивачем припинено підприємницьку діяльність, після чого відповідачем проведено документальну перевірку за період здійснення ним діяльності в якості фізичної особи-підприємця. Вказав, що з висновками відповідача про виявлені під час перевірки порушення вимог законодавства не погоджуються. Зазначив, що протягом періоду здійснення підприємницької діяльності показники податкової звітності формувалися позивачем з дотриманням вимог законодавства, на основі усіх необхідних первинних документів та документів бухгалтерського обліку, які було надано посадовим особам відповідача з метою проведення перевірки. Наголосив, що висновки органу доходів і зборів не відповідають фактичним обставинам справи, є необґрунтованими та безпідставними.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 05 березня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Рівненському районі Головного управління Міндоходів у Рівненській області від 13.11.2014 року №002041700 про збільшення фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 44940,41 грн., в тому числі 27215,42 грн. за основним платежем та 6803,85 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Рівненському районі Головного управління Міндоходів у Рівненській області від 13.11.2014 року №002061700 про застосування до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 штрафних санкцій з податку на доходи фізичних осіб на суму 510,00 грн.

Визнано протиправним та скасовано рішення Державної податкової інспекції у Рівненському районі Головного управління Міндоходів у Рівненській області від 25.12.2014 року №002311700 про застосування до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в розмірі 9218,64 грн.

Визнано протиправною та скасовано вимогу Державної податкової інспекції у Рівненському районі Головного управління Міндоходів у Рівненській області від 25.12.2014 року №Ф-002301700 про сплату фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у сумі 73878,63 грн.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Позивач також звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти в цій частині нову постанову, якою позов задовольнити.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг відповідно до ст.195 КАС України, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлено, що у період з 11.04.2011 року по 31.07.2014 року ОСОБА_3 був зареєстрований як фізична особа-підприємець.

Відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 11.04.2011 року по 31.07.2014 року, за наслідками якої складено акт від 30.10.2014 року №00195/1712-1700/НОМЕР_1.

З урахуванням заперечень платника податків на акт перевірки, орган доходів і зборів прийшов до висновків про порушення останнім вимог:

- пп. 49.18.2 п. 49.18 ст. 49, п. 296.2 ст. 296 Податкового кодексу України, що полягало у неподанні до контролюючого органу податкової декларації платника єдиного податку за 1 квартал 2014 року;

- пп. 3.2-3.8 п. 3 Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку, що затверджений Наказом Державної податкової служби України від 24.12.2010 року №1020, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 13.01.2011 року за №46/18784 та пп. "б" п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України, що полягало у не включенні коштів, отриманих працівниками на відрядження або під звіт, до доходів з ознакою "118", відображених у податкових розрахунках сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (форми 1-ДФ) за 2-4 квартали 2011 року, 1-2 квартали 2012 року;

- ч. 6 ст. 128 Господарського кодексу України, п. 44.1, п. 44.3 ст. 44, п. 138.1 ст. 138, пп. 139.1.5 п. 139.1 ст. 139, п. 167.1 ст. 67, п. 177.1, п. 177.2, п. 177.4, п. 177.10 ст. 177 Податкового кодексу України, що полягало у заниженні чистого оподатковуваного доходу, а саме за 2011 рік на суму 66296,25 грн., за 2012 рік на суму 107386,12 грн.;

- неналежне ведення обліку доходів і витрат шляхом включення до декларацій про майновий стан і доходи за 2011-2014 роки перекручених даних;

- п. 1 ч. 2 ст. 6, п. 1, п. 2 ч. 1, ч. 4, ч. 5 ст. 7, ч. 4, ч. 5, ч. 8, ч. 11 ст. 8, ч. 2 ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 року №2464-VI, що полягало у заниженні бази нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а саме за 2011 рік на суму 37811,76 грн., за 2012 рік на суму 37263,00 грн.

На підставі акту перевірки відповідачем прийнято:

- податкове повідомлення-рішення від 13.11.2014 року №002041700 про збільшення позивачу грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 44940,41 грн., в тому числі 27215,42 грн. за основним платежем та 6803,85 грн. штрафу;

- податкове повідомлення-рішення від 13.11.2014 року №002061700 про збільшення позивачу грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 510,00 грн. за штрафними санкціями;

- податкове повідомлення-рішення від 13.11.2014 року №002081700 про збільшення платнику податків грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 1020,00 грн. за штрафними санкціями;

- рішення від 25.12.2014 року №002311700 про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в розмірі 9218,64 грн.;

- вимогу від 25.12.2014 року №002301700 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у сумі 73878,63 грн.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Щодо проведення перевірки, за наслідками якої прийнято оспорювані рішення, судом першої інстанції вірно зазначено, що позивач допустив посадових осіб відповідача до перевірки, отже, попри їх вихід за межі власних повноважень, дана обставина не має впливу під час надання судом оцінки правомірності оспорюваних рішень.

Крім того, підпунктом 65.10.8 пункту 65.10 статті 65 Податкового кодексу України визначено, що державна реєстрація (реєстрація) припинення підприємницької чи незалежної професійної діяльності фізичної особи або внесення до Державного реєстру запису про припинення такої діяльності фізичною особою не припиняє її зобов'язань, що виникли під час провадження підприємницької чи незалежної професійної діяльності, та не змінює строків, порядків виконання таких зобов'язань та застосування санкцій за їх невиконання.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що попри припинення позивачем своєї підприємницької діяльності в якості фізичної особи-підприємця, перевірка його діяльності за період здійснення ним такої підприємницької діяльності здійснена відповідачем з дотриманням вимог законодавства.

Що стосується податкового повідомлення - рішення від 13.11.2014 року №002041700, колегія суддів зазначає наступне.

В основу даного рішення покладено висновки про порушення вимог ч. 6 ст. 128 Господарського кодексу України, п. 44.1, п. 44.3 ст. 44, п. 138.1 ст. 138, пп. 139.1.5 п. 139.1 ст. 139, п. 167.1 ст. 67, п. 177.1, п. 177.2, п. 177.4, п. 177.10 ст. 177 Податкового кодексу України, що полягало у заниженні чистого оподатковуваного доходу за 2011 рік на суму 66296,25 грн., за 2012 рік на суму 107386,12 грн. внаслідок завищення витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, шляхом:

- включення до їх складу витрат на страхування у сумі 21973,85 грн., в тому числі за 2011 рік на суму 13332,94 грн., за 2012 рік на суму 8640,91 грн., які на думку відповідача, не належать до витрат операційної діяльності;

- включення до їх складу витрат у сумі 62775,03 грн., в тому числі за 2011 рік на суму 52963,31 грн., за 2012 рік на суму 9811,72 грн., які на думку відповідача, не підтверджені жодними первинними документами;

- включення до їх складу витрат на відшкодування коштів наданих працівникам під звіт у сумі 88933,49 грн. за 2012 рік, які на думку відповідача, повинні були включатися до складу витрат за 2011 рік.

Встановлено, що у період з 11.04.2011 року по 31.03.2013 року та з 01.04.2014 року по 31.07.2014 року позивач здійснював господарську діяльність на загальній системі оподаткування.

Протягом періоду, який перевірявся, позивачу на праві власності належали вантажні автомобілі DAF 95 XF НОМЕР_2, DAF 95 XF 430 НОМЕР_3 та напівпричепи KOGEL SN 24 НОМЕР_4, НОМЕР_5, які використовувались ним в межах здійснення господарської діяльності для міжнародних перевезень.

У зв'язку з цим, між ОСОБА_3, як страхувальником та ПрАТ "УАСК АСКА", як страховиком, було укладено договори страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на умовах міжнародної системи автострахування "Зелена картка" досліджені судом першої інстанції. Страхові платежі повністю сплачені страхувальником.

Встановлено, що позивач не включав витрати на страхування на підставі даних договорів до складу витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, за 2011 рік. Натомість, на виконання умов вказаних договорів сторонами підписано акти здачі-прийнятті наданих послуг: від 28.02.2012 року на суму 2140,75 грн.; від 23.05.2012 року на суму 2001,50 грн.; від 11.06.2012 року на суму 2001,50 грн., на підставі яких позивач включив витрати на страхування у загальній сумі 6143,75 грн. до складу витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, за 2012 рік.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про страхування" від 07.03.1996 року №85/96-ВР, до видів обов'язкового страхування, які здійснюються в Україні, належить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно з ст. 5 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 01.07.2004 року №1961-IV, об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Пунктом 10.3 статті 10 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 01.07.2004 року №1961-IV передбачено, що договори міжнародного страхування, які діють на території країн - членів міжнародної системи автомобільного страхування "Зелена картка", посвідчуються відповідним уніфікованим сертифікатом "Зелена картка", що визнається і діє в цих країнах.

В свою чергу, в силу вимог підпункту 140.1.6 пункту 140.1 статті 140 Податкового кодексу України (в редакції, яка була чинною на час спірних правовідносин), при визначенні об'єкта оподаткування враховуються витрати подвійного призначення, до яких належать витрати із страхування цивільної відповідальності, пов'язаної з експлуатацією транспортних засобів, що перебувають у складі основних засобів платника податку.

За змістом абзацу 3 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України (в редакції, яка була чинною на час спірних правовідносин), витрати, визначені згідно з пунктом 140.1 статті 140 цього Кодексу, не належать до витрат операційної діяльності, проте, відносяться до інших витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування.

Тому, витрати на страхування, передбачені підпунктом 140.1.6 пункту 140.1 статті 140 Податкового кодексу України не належать до витрат операційної діяльності та не повинні включатися фізичними особами-підприємцями, які перебувають на загальній системі оподаткування, до складу витрат, пов'язаних з господарською діяльністю.

Разом з тим, підпунктом "г" підпункту 138.8.5 пункту 138.8 статті 138 Податкового кодексу України (в редакції, яка була чинною на час спірних правовідносин) встановлено, що витрати на страхування основних засобів, інших необоротних активів загальновиробничого призначення належать до витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, які складають їх собівартість та, враховуючі норми підпункту 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України, належать до витрат операційної діяльності.

Крім того, підпунктом "д" підпункту 138.10.3 пункту 138.10 статті 138 Податкового кодексу України (в редакції, яка була чинною на час спірних правовідносин) визначено, що до витрат на збут, які включають витрати, пов'язані з реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, належать витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів, пов'язаних зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг, в тому числі на їх страхування, які враховуючі норми абзацу 2 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України, належать до витрат операційної діяльності.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що визначення платником податків до складу яких саме витрат слід віднести витрати на страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів залежить від того, з якою метою використовується транспортний засіб.

Оскільки автомобілі DAF 95 XF НОМЕР_2, DAF 95 XF 430 НОМЕР_6 та напівпричепи KOGEL SN 24 НОМЕР_5, НОМЕР_3 використовувались позивачем в межах здійснення господарської діяльності, то витрати на страхування ним власної цивільно-правової відповідальності під час їх використання могли включатись до складу витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, як загальновиробничі витрати або витрати на збут.

Встановлено, що під час перевірки питання щодо того, до яких саме витрат платником податків відносились витрати на страхування цивільно-правової відповідальності не досліджувалось.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що твердження відповідача про неможливість включення позивачем витрат на страхування у сумі 6143,75 грн., які належать до витрат операційної діяльності, до складу витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, за 2012 рік є передчасними та суперечать вимогам чинного законодавства.

Крім того, слід зазначити, що протягом періоду, який перевірявся, позивачем велася книга обліку доходів і витрат №180/1 від 28.04.2011 року, яка надавалася посадовій особі відповідача для перевірки.

З даної книги не вбачається, що до витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, позивачем не включалися витрати на страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у сумі 15969,35 грн., в тому числі за 2011 рік на суму 13332,94 грн., за 2012 рік на суму 2497,16 грн., як зазначено в акті перевірки.

Крім того, позивач стверджує, що попри висновки органу доходів і зборів, витрати на суму 62775,03 грн., в тому числі за 2011 рік на суму 52963,31 грн., за 2012 рік на суму 9811,72 грн. підтверджені усіма необхідними первинними документами, які також надавались посадовій особі відповідача для перевірки.

З акту перевірки від 30.10.2014 року №00195/1712-1700/НОМЕР_1, вбачається, що окрім книги обліку доходів і витрат, відповідачем під час перевірки використовувались: договори з контрагентами, товарно-транспортні накладні на внутрішні і міжнародні вантажні перевезення, шляхові листи, авансові звіти, декларації, трудові договори і книга нарахувань заробітної плати та банківські виписки.

Проте, складений відповідачем акт перевірки не містить жодної оцінки первинних та інших документів, наданих позивачем на підтвердження фактичного понесення витрат за 2011 рік на суму 52963,31 грн. та за 2012 рік на суму 9811,72 грн., а також не містить обґрунтування тверджень про віднесення позивачем до складу витрат витрати на страхування за 2011 рік на суму 13332,94 грн. та за 2012 рік на суму 2497,16 грн.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що перевірка була проведена органом доходів і зборів формально, без належної перевірки і оцінки фактичних обставин та первинних документів і документів бухгалтерського та податкового обліку позивача.

Враховуючи викладене та те, що оскільки позивачем було у повній мірі виконано свій обов'язок щодо надання для перевірки усіх необхідних документів на підтвердження показників податкової звітності, проте, останні не враховані відповідачем з причин, у виникненні яких відсутня будь-яка вина позивача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що твердження відповідача про включення до складу витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, витрат на страхування за 2011 рік на суму 13332,94 грн., за 2012 рік на суму 2497,16 грн. та витрат, які на думку відповідача, не підтверджені первинними документами, за 2011 рік на суму 52963,31 грн., за 2012 рік на суму 9811,72 грн. не знаходять свого підтвердження жодними доказами та є безпідставними.

Відповідно до пп. "ґ" пп. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138 Податкового кодексу України (в редакції, яка була чинною на час спірних правовідносин), витрати на відрядження працівників, зайнятих збутом, належать до витрат на збут, які включають витрати, пов'язані з реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг та які, враховуючі норми пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України належать до витрат операційної діяльності.

Отже, фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування має право включити до складу витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, витрати на відрядження того працівника, який безпосередньо зайнятий у виконанні робіт чи наданні послуг.

Судом досліджено, що протягом періоду, який перевірявся, у трудових відносинах з позивачем перебували працівники: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які виконували обов'язки водіїв, що не заперечується відповідачем.

Крім того встановлено, що протягом 2011 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, як перевізником та його контрагентами, було укладено числені договори - заявки на перевезення вантажів автомобільним транспортом, які дослідженні в судовому засіданні.

Як вбачається з банківських виписок за 2011-2012 роки та не заперечується відповідачем, вартість виконаних позивачем на користь його контрагентів робіт з перевезення була оплачена останніми не у повній мірі, у зв'язку з чим виникла дебіторська заборгованість у загальній сумі 137071,40 грн.

Наявними у матеріалах справи копіями відміток у закордонних паспортах, посвідченнями про відрядження та звітами про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт підтверджується, що ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які здійснювали перевезення вантажів в межах виконання договорів, витратили власні кошти у сумі 88933,49 грн., які були відшкодовані їм у 2012 році після погашення контрагентами заборгованості.

Витрати на відшкодування коштів, виданих працівникам на відрядження або під звіт, у сумі 88933,49 грн. позивачем віднесені до складу витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, за 2012 рік.

Враховуючи ту обставину, що витрати на відрядження водіїв, безпосередньо зайнятих у виконанні робіт з перевезення, були фактично понесені позивачем після відшкодування контрагентами вартості цих робіт, тобто у 2012 році, а тому судом першої інстанції вірно зазначено, що визнання таких витрат витратами 2012 року не суперечить вимогам податкового законодавства.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що податкове повідомлення - рішення від 13.11.2014 року №002041700 про збільшення позивачу грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 44940,41 грн. є неправомірним та підлягає скасуванню.

Встановлено, що в основу податкового повідомлення-рішення від 13.11.2014 року №002061700 покладено висновки про порушення вимог пп. 3.2-3.8 п. 3 Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку, що затверджений Наказом Державної податкової служби України від 24.12.2010 року №1020, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 13.01.2011 року за №46/18784 та пп. "б" п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України, що полягало у не включенні коштів, отриманих працівниками на відрядження або під звіт, до доходів з ознакою "118", відображених у податкових розрахунках сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (форми 1-ДФ) за 2-4 квартали 2011 року, 1-2 квартали 2012 року.

Як вбачається з акту перевірки, підставою для застосування до позивача штрафних санкцій, передбачених пунктом 119.2 статті 119 Податкового кодексу України, стало те, що на думку відповідача, працівники ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 під час здійснення ними перевезень вантажів, які описані вище, протягом 2-4 кв. 2011 року, 1-2 кв. 2012 року отримали кошти на відрядження або під звіт, які повинні були включатися до Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку за ознакою доходу "118".

Разом з тим, підпунктом 164.2.11 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України передбачено, що до складу загального місячного (річного) оподатковуваного доходу включається сума надміру витрачених коштів, отриманих платником податку на відрядження або під звіт та не повернутих у встановлені законодавством строки, розмір якої обчислюється відповідно до п. 170.9 ст. 170 Податкового кодексу України.

При цьому, підпунктом 165.1.11 пункту 165.1 статті 165 Податкового кодексу України визначено, що не включається до складу загального місячного (річного) оподатковуваного доходу кошти, отримані платником податку на відрядження або під звіт і розраховані згідно із пунктом 170.9 статті 170 Податкового кодексу України.

Пунктом 170.9 статті 170 Податкового кодексу України встановлено порядок оподаткування сум надміру витрачених коштів, отриманих платником податку на відрядження або під звіт та не повернутих у встановлений строк.

Таким чином, у Податковому розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку за ознакою доходу "118", відображаються виключно ті кошти, отримані платником податку на відрядження або під звіт, які надміру витрачені та не повернуті ним в установлені законодавством строки.

Встановлено, що позивач на відрядження зазначених працівників кошти авансом не видавав, витрати під час відрядження здійснювались за власні кошти та в подальшому відшкодовувались роботодавцем.

Отже, надмірне витрачання та не повернення в установлені законодавством строки працівниками коштів, отриманих на відрядження або під звіт, не мало місце, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що застосування до позивача штрафних санкцій, передбачених пунктом 119.2 статті 119 Податкового кодексу України, є безпідставним.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оспорюване податкове повідомлення-рішення від 13.11.2014 року №002061700 про збільшення Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 510,00 грн. є неправомірним та підлягає скасуванню.

В основу податкового повідомлення-рішення від 13.11.2014 року №002081700 покладено висновки про порушення вимог пп. 49.18.2 п. 49.18 ст. 49, п. 296.2 ст. 296 Податкового кодексу України, що полягало у неподанні до контролюючого органу податкової декларації платника єдиного податку за 1 квартал 2014 року.

Встановлено, що у період з 01.04.2013 року по 31.03.2014 року позивач здійснював господарську діяльність на спрощеній системі оподаткування, належав до 3 групи платників єдиного податку.

В акті перевірки зазначено та визнається позивачем, останнім у строк встановлений законодавством не було подано до контролюючого органу податкову декларацію платника єдиного податку за 1 кв. 2014 року.

В силу вимог пункту 120.1 статті 120 Податкового кодексу України, неподання або несвоєчасне подання платником податків або іншими особами, зобов'язаними нараховувати та сплачувати податки, збори податкових декларацій (розрахунків), тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 170 гривень, за кожне таке неподання або несвоєчасне подання. Ті самі дії, вчинені платником податків, до якого протягом року було застосовано штраф за таке порушення, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 1020 гривень за кожне таке неподання або несвоєчасне подання.

Встановлено, що за наслідками камеральної перевірки податкової звітності, результати якої оформлені актом від 27.05.2014 року №000365/17-12-17-01, виявлено порушення позивачем вимог підпункту 49.18.2 пункту 49.18 статті 49 Податкового кодексу України, яке полягало у несвоєчасному поданні податкових декларацій платника єдиного податку за 2 кв., 3 кв. 2014 року.

За наслідками перевірки Державною податковою інспекцією у Рівненському районі Головного управління Міндоходів у Рівненській області прийнято податкове повідомлення-рішення від 27.05.2014 року № про застосування до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 штрафних санкцій, передбачених пунктом 120.1 статті 120 Податкового кодексу України, у розмірі 340,00 грн.

Вказане податкове повідомлення-рішення направлене на адресу платника податків: 35360, с. Велика Омеляна, Рівненський район, Рівненська область, в той час як Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: 35360, АДРЕСА_1.

Доказів отримання платником податків даного податкового повідомлення-рішення відповідач у судове засідання не надав.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що визначений пунктом 120.1 статті 120 Податкового кодексу України підвищений розмір санкції застосовується до платника податків саме за виявлення повторного вчинення ним правопорушення, передбаченого даною нормою, а тому не залежить від факту отримання цим платником податків податкового повідомлення-рішення.

У зв'язку з тим, що повторне вчинення позивачем правопорушення, відповідальність за яке передбачена пунктом 120.1 статті 120 Податкового кодексу України, дійсно мало місце, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для накладення на нього штрафу у підвищеному розмірі 1020,00 грн., а тому податкове повідомлення-рішення від 13.11.2014 року №002081700 є правомірним.

В основу вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 25.12.2014 року №002301700 та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 25.12.2014 року №002311700 покладено висновки про порушення вимог п. 1 ч. 2 ст. 6, п. 1, п. 2 ч. 1, ч. 4, ч. 5 ст. 7, ч. 4, ч. 5, ч. 8, ч. 11 ст. 8, ч. 2 ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 року №2464-VI, що полягало у заниженні бази нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а саме за 2011 рік на суму 37811,76 грн., за 2012 рік на суму 37263,00 грн.

Встановлено, що підставою для прийняття вказаних вище вимоги та рішення стало заниження позивачем, на думку органу доходів і зборів, чистого оподатковуваного доходу за 2011 рік на суму 66296,25 грн., за 2012 рік на суму 107386,12 грн. внаслідок допущення порушень, покладених в основу повідомлення-рішення від 13.11.2014 року №002041700.

Оскільки встановлено необґрунтованість висновків відповідача про порушення позивачем вимог ч. 6 ст. 128 Господарського кодексу України, п. 44.1, п. 44.3 ст. 44, п. 138.1 ст. 138, пп. 139.1.5 п. 139.1 ст. 139, п. 167.1 ст. 67, п. 177.1, п. 177.2, п. 177.4, п. 177.10 ст. 177 Податкового кодексу України та неправомірність податкового повідомлення-рішення від 13.11.2014 року №002041700, а тому визначені законодавством підстави для донарахування позивачу єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за 2011 рік на суму 37811,76 грн., за 2012 рік на суму 37263,00 грн. та застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів своєчасно не нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 9218,64 грн. відсутні.

Крім того, апелянт покликається на невірне визначення позивачем бази нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за 2011-2012 роки, внаслідок визначення суми чистого оподатковуваного доходу за рік, а не помісячно.

Частиною 8 статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 року №2464-VI (в редакції, яка була чинною на час спірних правовідносин) передбачено, що платники єдиного внеску зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за відповідний базовий звітний період, не пізніше 20 числа місяця, що настає за базовим звітним періодом.

Абзацом 3 частини 8 статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 року №2464-VI (в редакції, яка була чинною на час спірних правовідносин) визначено, що базовим звітним періодом є календарний місяць, а для платників, зазначених в абзацах третьому та четвертому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, - календарний рік.

Підпунктом 4.5.1 пункту 4.5 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, що затверджена Постановою Правління Пенсійного фонду України від 27.09.2010 року №21-5, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 27.10.2010 року за №994/18289 (яка була чинною на час спірних правовідносин) встановлено, що обчислення сум єдиного внеску фізичними особами-підприємцями здійснюється на підставі даних річних податкових декларацій та отриманих від податкових органів відомостей про результати перевірок діяльності таких осіб, що призвели до збільшення або зменшення розміру доходу, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб.

В силу вимог пункту 3.2 Інструкції щодо заповнення податкової декларації про майновий стан і доходи, що затверджена Наказом Міністерства фінансів України від 07.11.2011 року №1395, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 27.12.2011 року за №1532/20270 (яка була чинною на час спірних правовідносин), у рядку 02 вказується сума загального оподатковуваного доходу, отриманого від провадження господарської діяльності фізичною особою - підприємцем. Значення рядка 02 декларації дорівнює підсумковому значенню колонки 3 додатка 5 до декларації.

За змістом пункту 6.2 даної Інструкції, у колонці 3 додатку 5 до декларації про майновий стан і доходи "Розрахунок податкових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності" вказується сума одержаного доходу від провадження окремого виду економічної діяльності.

Як вбачається з форми вказаного додатку до декларації, яку затверджено Наказом Міністерства фінансів України від 07.11.2011 року №1395, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 27.12.2011 року за №1532/20270 (яка була чинною на час спірних правовідносин), колонка 3 останнього не містить розбивки сум доходу по місяцям.

Таким чином, нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування виходячи з розрахунку сум помісячного доходу, отриманого фізичною особою-підприємцем, суперечить вимогам чинного на час спірних правовідносин законодавства.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога від 25.12.2014 року №002301700 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у сумі 73878,63 грн. та рішення від 25.12.2014 року №002311700 про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в розмірі 9218,64 грн. є неправомірними та підлягають скасуванню.

Суд першої інстанції дав належну оцінку обставинам справи, вірно застосував Законодавство, яке регулює ці правовідносини та ухвалив правильне рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, а тому апеляційні скарги потрібно залишити без задоволення, а постанову Рівненського окружного адміністративного суду без змін.

За таких обставин, доводи, наведені в апеляційних скаргах, спростовуються матеріалами справи, а висновок суду першої інстанції є таким, що грунтується на належних та допустимих доказах.

Згідно ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги Державної податкової інспекції у Рівненському районі Головного управління Міндоходів у Рівненській області, Фізичної особи ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "05" березня 2015 р. - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя І.Ф.Бондарчук

судді: Б.С. Моніч

С.М.Хаюк

Повний текст cудового рішення виготовлено "06" травня 2015 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу: Фізична особа ОСОБА_3 АДРЕСА_2

3- відповідачу: Державна податкова інспекція у Рівненському районі Головного управління Міндоходів у Рівненській області вул. Відінська,8,м.Рівне,33028

4 - представник позивача ОСОБА_7 АДРЕСА_3 - ,