Справа № 2а-1870/837/12
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2015-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" березня 2015 р. м. Київ К/9991/53006/12

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
Головуючого:Нечитайло О.М.
Суддів: Ланченко Л.В.
Пилипчук Н.Г.
розглянувши у порядку письмового провадження
касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Сумський фарфоровий завод»

на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 26.07.2012 р.

у справі № 2а-1870/837/12

за позовом Публічного акціонерного товариства «Сумський фарфоровий завод»

до Державної податкової інспекції в м. Суми Сумської області Державної податкової служби

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Сумський фарфоровий завод» (далі-позивач) звернулось до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції в м. Суми Сумської області Державної податкової служби (далі-відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 15.03.2012 р. адміністративний позов задоволено у повному обсязі, визнано недійсним та скасовано податкові повідомлення-рішення від 24.01.2012 р. №/0/5603, №/0/5602 та №/0/5604.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 26.07.2012 р. рішення суду першої інстанції скасовано, прийнято нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, у якій з підстав порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права просить його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідач письмових заперечень на касаційну скаргу на адресу суду касаційної інстанції не надіслав.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлені такі фактичні обставини справи.

У період з 05.12.2011 р. по 30.12.2011 р. податковим органом проведено документальну планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.07.2010 р. по 30.09.2011 р., валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2010 р. по 30.09.2011 р., результати якої оформлені актом від 10.01.2012 р. №77/2314/00310433/2.

На підставі виявлених перевіркою порушень 24.01.2012 р. контролюючим органом були прийняті податкові повідомлення-рішення:

№/0/5603, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на 76601,00 грн. та застосована штрафна (фінансова) санкція у сумі 55,00 грн.;

№/0/5602, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 31734,00 грн. та застосована штрафна (фінансова) санкція у сумі 2285,00 грн.;

№/0/5604, яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення сум податку на додану вартість на 28 899,00 грн. за вересень 2011 року та застосована штрафна (фінансова) санкція у сумі 7225,00 грн.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій було встановлено, що фактичною підставою для прийняття контролюючим органом спірних податкових повідомлень-рішення, слугував висновок, що правочини вчинені позивачем порушують публічний порядок, суперечать інтересам держави та суспільства, вчинені з метою приховування сплати податків третіх осіб.

Перевіркою встановлено, що угода укладена між позивачем та ТОВ «Агропортторг» не спричиняє реального настання правових наслідків, а відповідно позивач не здійснював реальної діяльності, визначення якої передбачено для вимог податкового законодавства, відтак у нього відсутні об'єкти, що підпадають під значення ст. 4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

З матеріалів справи вбачається, що 16.03.2011 р. позивачем укладено із ТОВ «Агропортторг» договір купівлі продажу плит вогнетривких та стойки.

На виконання умов зазначеної угоди ТОВ «Агропортторг» надано позивачу податкову накладну від 17.03.2011 р. №645 та позивачем складено видаткову накладну від 17.03.2011 р. №645, прибуткову накладну від 17.03.2011 р., накладну на внутрішнє переміщення №301 від 21.03.2011 р., акт списання №86 від 31.03.2011 р.

Крім того, в книзі обліку зроблено відмітку, що зазначені матеріали використані для виготовлення вагонів.

У бухгалтерському обліку позивачем зазначена операція відображена по дебету рахунку 201 "Матеріали та сировина" та кредиту рахунку 631 "розрахунку з вітчизняними постачальниками".

Розрахунки між суб'єктами господарювання проводились в формі взаємозаліку (реалізація посуду) на суму 325 151,66 грн. Станом на 30.09.2011 р. кредиторська заборгованість позивача за розрахунками з TOB «Агропортторг» складала 38 644,54 грн.

Висновки відповідача про неправомірне формування позивачем валових витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість, викладені в акті перевірки, ґрунтуються на тому, що у контрагента позивача - ТОВ «Агропортторг» відсутнє виробниче обладнання, транспортні засоби та торгівельне обладнання, що дало підстави податковому органу ставити під сумнів факт реального здійснення названим підприємством задекларованого виду діяльності.

З огляду на те, що податковою інспекцією проводились перевірка позивача за 2010 - 2011 роки, при розгляді даної справи підлягають застосуванню нормативні приписи як Законів України «Про податок на додану вартість», «Про оподаткування прибутку підприємств» так і Податкового кодексу України.

Так, відповідно до п. 5.1 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», валовими витратами виробництва та обігу визнається сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.6.1 ст.6 та ст.8№ цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з положеннями пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 вказаного Закону датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Наведені положення названих Законів цілком кореспондують приписам Податкового кодексу України, зокрема, п. 138.2 ст. 138, відповідно до якого витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і збереження яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому, відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Положеннями п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку заставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Тобто, податкове законодавство, як до набрання чинності Податковим кодексом України, так і після, необхідною умовою для включення сплачених у ціні товарів сум податку на додану вартість визначає факт придбання платником податку таких товарів із метою їх використання у господарській діяльності.

Таким чином, з правового аналізу наведених нормативних приписів вбачається, що валові витрати та податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток та податком на додану вартість мають бути підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

У той же час, суд апеляційної інстанції, надаючи оцінку спірним правовідносинам, виходив з того, що позивачем не було надано належних первинних документів, які є обов`язковими для підтвердження даної господарської операції, зокрема, суд вказав на відсутність товарно-транспортних накладних.

Між тим, як свідчать матеріали справи, договором купівлі-продажу від 16.03.2011 р. встановлювалось, що транспортування здійснюється продавцем за власний рахунок.

Суд першої інстанції цілком правомірно зазначив, що ані положення Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», ані Податкового кодексу України, не встановлюють конкретного переліку документів, необхідних для віднесення витрат підприємства до складу валових та не містять вказівок щодо того, що витрати понесені підприємством у зв'язку з придбанням товарів можуть бути включені до валових лише за умови наявності товарно-транспортних накладних.

Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні та Закон України «Про автомобільний транспорт», якими керувався суд попередньої інстанції, регулюють питання організації роботи автотранспорту як галузі господарства, та не є актами, що регулюють питання податкового обліку, як то - визначення валових витрат.

З урахуванням викладеного, висновок суду апеляційної інстанції про обов'язкову наявність товарно-транспортних накладних для підтвердження факту поставки товарів не можна визнати обґрунтованим.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що податковий кредит сформований позивачем у відповідності із наведеними положеннями Закону України «Про податок на додану вартість» та Податкового кодексу України, підтверджений відповідною податковою накладною.

Посилання податкового органу на невиконання контрагентом позивача вимог законодавства, зокрема, щодо сплати податків, ведення податкового та бухгалтерського обліку, як на підставу для позбавлення позивача права на формування валових витрат та податкового кредиту, також аргументовано відхилені судом першої інстанції, з огляду на той факт, що позивач не може нести відповідальності за незаконні дії свого контрагента.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на припис наведеної норми процесуального права при розгляді судом спору щодо правомірності рішення органу державної податкової служби, яким платнику податків донараховані податкові зобов'язання, презумується добросовісність платника податків, якщо зазначеним органом не доведено інше.

Враховуючи викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог та скасування спірних податкових повідомлень-рішень від 24.01.2012 р. №/0/5603, №/0/5602 та №/0/5604.

Керуючись приписами ст. 226 КАС України, відповідно до якої, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково, судова колегія дійшла висновку про необхідність скасування оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 210-231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Сумський фарфоровий завод» задовольнити.

2. Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 26.07.2012 р. у справі № 2а-1870/837/12 скасувати, постанову Сумського окружного адміністративного суду від 15.03.2012 р. у справі № 2а-1870/837/12 залишити в силі.

3. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
СуддіЛанченко Л.В.
Пилипчук Н.Г.