Справа № 804/5057/15
Суддя: Барановський Роман Анатолійович
Дата ухвалення: 2015-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

10 квітня 2015 р. Справа № 804/5057/15

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Барановський Р.А., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська про визнання дій протиправними, визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська, у якому просить суд:

визнати протиправними дії Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська щодо відмови йому в передачі у приватну власність квартири, яку ОСОБА_2 займає з членами його родини на підставі ордеру № 11 від 05.05.1993 року на території відкритого військового містечка за адресою: АДРЕСА_1, визначені у рішенні №652 від 10.02.2015р. згідно з Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду" та згідно процедури, передбаченої Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом МЖКГ №396 від 16.12.2009р.;

визнати протиправним та скасувати рішення Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська № 652 від 10.02.2015р. щодо відмови у передачі у приватну власність квартири, яку ОСОБА_2 займає з членами його родини на підставі ордеру № 11 від 05.05.1993 року на території відкритого військового містечка за адресою: АДРЕСА_1, згідно із Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду" та згідно процедури, передбаченої Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом МЖКГ №396 від 16.12.2009р.;

зобов'язати Квартирно-експлуатаційний відділ м.Дніпропетровська, як орган приватизації, вжити належних та достатніх заходів щодо приватизації квартири, яка використовується ОСОБА_3 та членами його родини на умовах найму на підставі ордеру № 11 від 05.05.1993р. згідно Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та Положення про передачу квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом МЖКГ № 396 від 16.12.2009 р., у відкритому військовому містечку за адресою: АДРЕСА_2.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на необхідність оформлення ОСОБА_2 та членами його родини права власності на квартиру, що перебуває у його користуванні згідно договору найму та знаходиться на території військового містечка смт. Черкаське, яке станом на час звернення позивача до суду вже не має статусу закритого містечка, а тому перешкоди для приватизації ним вказаного житла відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" відсутні. Також, позивач посилається на те, що ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області по справі № 183/1975/15 від 06.04.2015р. у відкритті провадження у справі за даним позовом відмовлено, та роз'яснено позивачу право на звернення до відповідного адміністративного суду з адміністративним позовом.

Перевіривши позовну заяву на відповідність вимогам ст. ст. 105-107 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку, що позов не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Справа в адміністративному суді може бути порушена за наявності між сторонами публічно-правового спору, оскільки у розумінні статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод (стаття 2, частина 1, пункт 1 частини 2 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України).

З наведених норм права випливає, що позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Проте ці рішення, дія або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин.

Так, із матеріалів позовної заяви вбачається спір про приватизацію квартири.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків), державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Статтями 1, 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" визначено, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалі, сараїв та ін..) державного житлового фонду та користь громадян України, яка включає в себе ряд заходів, в тому числі прийняття відповідних рішень.

Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), кімнат у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Згідно до ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі - визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно з частиною першою статті 15 Цивільного процесуального кодексу України справи у спорах про захист порушених, невизнаних або оспорюваних інтересів, що виникають із житлових правовідносин розглядаються за правилами цивільного судочинства, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до ст. 2 Житлового кодексу Української РСР завданнями житлового законодавства Української РСР є регулювання житлових відносин з метою забезпечення гарантованого Конституцією СРСР і Конституцією Української РСР права громадян на житло, належного використання і схоронності житлового фонду, а також зміцнення законності в галузі житлових відносин.

В широкому розумінні житловими правовідносинами вважаються будь-які відносини, що складаються навколо спеціального об'єкта - житла.

При цьому, виділяють шість основних видів житлових відносин:

1) відносини щодо користування жилими приміщеннями на підставі договору найму або за іншими підставами;

2) відносини в галузі забезпечення громадян жилими приміщеннями;

3)відносини щодо користування службовими жилими приміщеннями, гуртожитками, іншими спеціалізованими жилими приміщеннями (жилими будинками);

4)відносини, що виникають у галузі управління, експлуатації, забезпечення схоронності і ремонту житлового фонду;

5) відносини, що виникають у зв'язку з будівництвом і набуттям у власність житлового будинку або його частини;

6) відносини, пов'язані з житлово-комунальним обслуговуванням громадян.

Відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і (береженім існуючого житла та формування ринкових відносин. Приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

У пункті 13 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013р. № 8 "Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів" вказано, що справи у спорах про захист порушених, невизнаних або оспорюваних інтересів, що виникають із житлових правовідносин, згідно з частиною першою статті 15 Цивільного процесуального кодексу України від і 8 березня 2004 року № 1618-1V розглядаються за правилами цивільного судочинства, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. З огляду на положення частини другої статті 17 КАС України спори, в яких урегульовані нормативно визначеною процедурою управлінські дії суб'єкта владних повноважень, пов'язані з реалізацією житлових прав фізичних осіб (щодо обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, нагляду і контролю за забезпеченням реалізації права громадян України на житло, додержання правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків тощо), є публічно-рановими і розглядаються за правилами адміністративного судочинства.

Зазначена правова позиція також узгоджується із положеннями Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 р. № 3 "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ".

Згідно пункту 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ" від 01.03.2013 № 3 зазначає, що підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття із такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов'язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання у належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків (стаття 25 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" від 04.09.2008 № 500-VI) тощо). Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі як відповідача суб'єкта владних повноважень.

Таким чином, із матеріалів поданого ОСОБА_2. позову вбачається, що спір між сторонами виник у сфері захисту житлових прав позивача - гр. ОСОБА_2 та не містить ознак адміністративного позову, при цьому, спір про захист права конкретної фізичної особи є не публічним, а приватно-правовим.

Юридичні особи публічного права, у даному випадку - Квартирно-експлуатаційний відділ м.Дніпропетровська, можуть виступати учасниками цивільних відносин (ст.ст. 2, 80 Цивільного кодексу України), і розгляд такого спору між ними проводиться за правилами цивільного судочинства.

Отже, правовідносини, що склалися між сторонами, є лише цивільно-правовими та не можуть бути предметом спору у адміністративному процесі, оскільки в даному випадку в наявності приватно-правовий житловий спір.

Та обставина, що відповідачами у справі є суб'єкти владних повноважень не змінює правову природу спірних правовідносин та не робить даний спір публічно-правовим, оскільки вимоги позивача не стосуються захисту його прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин.Зазначений висновок суду також узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 02.12.2014р. по справі № 21-530А14. При розгляді даної справи колегія суддів двох судових палат Верховного Суду України (Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у цивільних справах) прийшла до висновку про належність даного спору до повноважень цивільних судів, оскільки приписи п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України прямо встановлюють правило про захист прав, що виникають, зокрема, із житлових правовідносин, в порядку цивільного судочинства. Поняття "житлові відносини", на думку колегії суддів, в контексті змісту наведеної норми включає і право на одержання житла у зв'язку із проходженням публічної служби, оскільки норма не містить винятку із встановленого нею загального правила.

Враховуючи, що у відповідності до ч. 1 ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх судів України, які, в свою чергу, зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України, посилання позивача на наявність ухвали Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області по справі № 183/1977/15 від 06.04.2015р., якою позивачу відмовлено у відкритті провадження у справі за даним позовом та роз'яснено право на звернення до відповідного адміністративного суду, не може бути підставою для прийняття адміністративним судом рішення, яке суперечить позиції Верховного Суду України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 109 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя відмовляє у відкритті провадження, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись статтями 109, 158-165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська про визнання дій протиправними, визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії.

Копію ухвали про відмову у відкритті провадження, разом із позовною заявою та доданими до неї матеріалами, направити особі, яка її подала.

Роз'яснити позивачу право на звернення із зазначеним позовом в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України.

Ухвала суду набирає законної сили та може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, передбачені статтями 186 та 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали. У разі якщо ухвалу було постановлено в письмовому провадженні або згідно з частиною третьою статті 160 цього Кодексу, або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Р.А. Барановський