Справа № 500/476/15-а
Суддя: Бурнусус О. О.
Дата ухвалення: 2015-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 500/476/15-а
Провадження № 2-а/500/46/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2015 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області

у складі: головуючого судді - Бурнусуса О.О.,

при секретарі - Петровій В.В.,

за участю сторін: представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача Ізмаїльської міської ради - Прибиткової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Ізмаїльської міської ради Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

27.01.2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом, який уточнював, до Ізмаїльської міської ради Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення Ізмаїльської міської ради Одеської області від 31.10.2014 року за №4599-VI «Про відмову у наданні дозволу гр. ОСОБА_4 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: м. Ізмаїл Одеської області, АДРЕСА_1» та зобов'язання повторно розглянути на черговому пленарному засіданні сесії клопотання ОСОБА_4 від 10.10.2014р. про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та прийняти належне рішення згідно чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відмовляючи двічі у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, відповідач в порушення ст. 118 Земельного кодексу України не мотивував свої рішення жодним посиланням на конкретні умови та обставини невідповідності місця розташування об'єкта вимогам законів. Своїми діями відповідач порушив інтереси позивача щодо безоплатної передачі земельної ділянки у власність, що витікають зі змісту положень ст. 377 Цивільного кодексу України, ст.ст. 118, 120 Земельного кодексу України. На думку позивача, передбачені ч.7 ст.118 Земельного кодексу України підстави для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є виключними та імперативно встановленими законодавством, а тому така відмова має містити посилання на невідповідність поданої заявником документації вимогам конкретних імперативних норм. Відсутність таких підстав свідчить про ухилення суб'єкта владних повноважень від належного виконання функцій, покладених на нього ст. 118 Земельного кодексу України, ст. 15 Закону України «Про звернення громадян», ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Натомість матеріали технічного висновку Ізмаїльського відділу комплексного проектування №3 ДП «НДІпроектконструкція», виготовленого в 2011 році в процесі погодження будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 у м. Ізмаїлі Одеської області, та короткої пояснювальної записки від 13.10.2014 року № 23/14-ГМ до генерального плану для відведення земельної ділянки спеціалізованої організації МП «Проекти. Вишукування. Комерція» підтверджують можливість відведення спірної земельної ділянки у власність для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, а також свідчать про відсутність підстав для відмови у наданні відповідного дозволу за тих виключних підстав, що передбачені ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України.

Представник відповідача Ізмаїльської міської ради в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування заперечень пояснила, що заяви позивача були розглянуті на сесіях Ізмаїльської міської ради Одеської області у встановлені законом строки та вмотивовано відмовлено у їх задоволені з підстав, передбачених Земельним кодексом України.Згідно із нормативними вимогами та Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» розміщення земельної ділянки по АДРЕСА_1 не відповідає діючій містобудівній документації - Генеральному плану міста Ізмаїл. За результатами аналізу розміщення спірної земельної ділянки, проведеного на виконання рішення Ізмаїльської міської ради № 3329-VI від 31.10 2013 року «Про проведення містобудівного моніторінгу», встановлено, що згідно діючого Генерального плану м. Ізмаїл земельна ділянка по АДРЕСА_1 розташована у зоні житлової та громадської мало- та багатоповерхової забудови, у західному планувальному районі м. Ізмаїл і не є зоною садибної забудови. Існуюча межа спірної земельної ділянки (огорожа) виступає за червону лінію АДРЕСА_1, що є порушенням нормативних вимог розділу «Садибна забудова» п. 3.18* ДБН 360-92** «Планування та забудова міських і сільських поселень». Посилання позивача на Закон України «Про звернення громадян» вважає недоцільним, оскільки відповідно до п.34 ч.1 ст. 26 Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» питання врегулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях міської ради.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд встановив наступне.

Підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності закріплені в ст. 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України). Частинами 1 та 2 статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а)приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначає стаття 118 ЗК України. Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Згідно ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Стаття 39 ЗК України передбачає, що використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Згідно ст.ст. 2, 16, 17, 24, 25 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» інструментом регулювання планування територій є містобудівна документація на державному, регіональному і місцевому рівні. На місцевому рівні - це генеральний план міста. Генеральний план міста Ізмаїл розроблено Українським державним проектно-виробничим об'єднанням «Діпромісто» та затверджено рішенням Ізмаїльської міської ради № 59-ХХІІІ від 10.09.1998.

Згідно розділу V «Прикінцеві положення» п. 3 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» Генеральний план міста Ізмаїл є діючим та безстроковим. Рішенням Ізмаїльської міської ради № 2876-VI від 26.04.2013 року діючий Генеральний план м. Ізмаїл та внесені до нього зміни визнано актуальним та можливим до подальшого використання.

Серед нормативних документів, що визначають правовий режим земель населених пунктів, виділяють ДБН 360-92** "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень"

На виконання рішення Ізмаїльської міської ради № 3329-VI від 31.10 2013 року «Про проведення містобудівного моніторінгу» в межах містобудівного моніторингу проведено аналіз розміщення земельної ділянки по АДРЕСА_1 в м. Ізмаїлі та встановлено, що згідно діючого Генерального плану м. Ізмаїл земельна ділянка по АДРЕСА_1 розташована у зоні житлової та громадської мало- та багатоповерхової забудови, у західному планувальному районі м. Ізмаїл і не є зоною садибної забудови. Крім того, згідно матеріалів топографічної зйомки, виконаної у 2013 р. ДНВП «Геосистема», на земельній ділянці по АДРЕСА_1 розташовані будівлі та споруди. Існуюча межа спірної земельної ділянки (огорожа) виступає за червону лінію АДРЕСА_1, що є порушенням нормативних вимог розділу «Садибна забудова» п. 3.18* ДБН 360-92** «Планування та забудова міських і сільських поселень».

В судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01.02.2013 року за № 236178, виданого Реєстраційною службою Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області, ОСОБА_4 на праві приватної власності належить житловий двоповерховий будинок загальною площею 547,5 кв.м., у тому числі житлова - 101,9 кв.м., розташований за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_4 26.02.2013 року звернувся до Ізмаїльської міської ради із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0748 га у власність та обслуговування зазначеного житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 у м. Ізмаїлі, до якої додані правовстановлюючі документи.

На пленарному засіданні 45 сесії VI скликання прийнято рішення Ізмаїльської міської ради Одеської області від 25.04.2014 року №4108-VI «Про відмову у наданні дозволу гр. ОСОБА_4 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: м. Ізмаїл Одеської області, АДРЕСА_1».

ОСОБА_4 повторно звернувся 10.10.2014 рокуз аналогічним клопотанням, до якого надав графічні матеріали по земельній ділянці.

На пленарному засіданні 50 сесії VI скликання прийнято рішення Ізмаїльської міської ради Одеської області від 31.10.2014 року №4599-VI «Про відмову у наданні дозволу гр. ОСОБА_4 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: м. Ізмаїл Одеської області, АДРЕСА_1».

Відповідно до вимог ст. 71 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ст. 3 КАС України суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Тобто Ізмаїльська міська рада є суб'єктом владних повноважень, тому обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на неї.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Саме це положення Конституції України на найвищому рівні гарантує дотримання прав особи під час та в результаті вчинення органами державної влади, органами місцевого самоврядування та їх посадовими особами (суб'єктами владних повноважень, владними суб'єктами) відносно неї юридично значущих дій або прийняття рішень. І саме це положення Конституції України фактично забороняє приймати рішення в такий спосіб, як це зробив відповідач.

Частина 2 ст. 19 Конституції України вказує на те, що, по-перше, спосіб вчинення дій і прийняття рішень обов'язково має бути встановлений законом. Положення ч. 2 ст. 19 Конституції вимагає того, щоб і підстави вчинення дій та прийняття рішень суб'єктами владних повноважень, і межі їхніх повноважень, і спосіб вчинення дій та прийняття рішень були або встановлені на конституційному рівні, або закріплені на рівні закону. По-друге, суб'єкти владних повноважень зобов'язані діяти й приймати рішення саме в такий спосіб, який передбачений законом, тобто неухильно дотримуватися визначеної на рівні закону процедури вчинення юридично значущих дій та прийняття обов'язкових для інших суб'єктів рішень. По-третє, суб'єкти владних повноважень не мають права вчиняти дії чи приймати рішення свавільно, тобто у спосіб, відмінний від того, який визначений законом.

Суд також наголошує на тому, що відповідачу як суб'єкту владних повноважень повинні бути відомі вимоги ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, на відповідність яким суд оцінює його дії і рішення. Ці вимоги є однаково важливими, ієрархічно не підпорядкованими й відповідають міжнародним, передовсім європейським стандартам щодо діяльності публічної адміністрації. Вони можуть і повинні бути застосовані всіма суб'єктами владних повноважень безпосередньо для попереднього аналізу своїх дій і рішень. Це передусім вимоги прийняття рішень на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; законності, обґрунтованості, добросовісності, розсудливості.

В своїх запереченнях відповідач пояснює причини відмови у наданні дозволу тим, що існуюча межа спірної земельної ділянки (огорожа) виступає за червону лінію АДРЕСА_1, що є порушенням нормативних вимог розділу «Садибна забудова» п. 3.18* ДБН 360-92** «Планування та забудова міських і сільських поселень».

Разом з тим, в рішенні Ізмаїльської міської ради Одеської області від 31.10.2014 року №4599-VI, посилаючись на статтю 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та статті 12, 40, 116, 118, 121 Земельного кодексу України, підставою для відмови зазначено невідповідність місця розташування означеної земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до нормативно-правових актів, генеральному плану м. Ізмаїл та іншій містобудівній документації.

Зі змісту такого рішення не вбачається обґрунтованість відмови у задоволенні заяви ОСОБА_4 Перелічені у ньому статті визначають повноваження міських рад у галузі земельних відносин і визначають загальні підстави, порядок, норми набуття права на землю. Оспорюване рішення Ізмаїльської міської ради не містить посилання на конкретні обставини, які перешкоджають у використанні ОСОБА_4 свого права на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки.

З урахуванням цього суд вважає, що в порушення ч.2 ст. 19 Конституції України, ч. 3 ст. 2 КАС України та ст. 118 Земельного кодексу України рішення є необґрунтованим, а також прийнятим не на підставі та не у спосіб, що передбачені законами України.

Відповідно до частини 1 статті 122 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Пунктом 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» визначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання відповідно до закону щодо регулювання земельних відносин.

Згідно п. "б" ч. 1 ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради проводять роботу сесійно. Частиною 5 ст.46 вказаного Закону встановлено, що сесія Ради скликається за необхідністю, але не рідше одного разу на квартал, а з питань відводу земельних ділянок - не рідше одного разу на місяць.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Таким чином, вирішення питань щодо земельних відносин як Законом України «Про місцеве самоврядування», так і Земельним кодексом України дійсно віднесено до виключної компетенції сільських, селищних та міських рад і повинно вирішуватись на засіданні сесії.

Розгляд заяви, порядок розгляду та прийняття відповідного рішення компетентним органом необхідно здійснювати у відповідності з Земельним кодексом України та Законом України «Про місцеве самоврядування» з прийняттям відповідного рішення про задоволення або про відмову у задоволенні клопотання позивача.

За таких обставин, враховуючи, що рішення Ізмаїльської міської ради № 4599- VI від 31.10.2014 року за клопотанням позивача від 10.10.2014 року відповідачем прийнято протиправно і підлягає скасуванню, Ізмаїльська міська рада зобов'язана повторно розглянути зазначене клопотання на черговій сесії та прийняти відповідне рішення по суті. При цьому суд зауважує, що зобов'язання відповідача вчинити певні дії, а саме, розглянути заяву позивача на сесії ради, відповідає повноваженням адміністративного суду, зазначеним у частині 2 статті 162 КАС України, та не є втручанням у виключну компетенцію відповідача, оскільки суд не зобов'язує останнього прийняти якесь певне рішення в імперативному порядку, а лише зобов'язує раду розглянути це питання на сесії, залишаючи останній право самостійно визначитись по суті такого рішення без втручання у його зміст.

Таким чином, суд дослідивши в судовому засіданні матеріали справи та надані письмові докази, прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 ґрунтуються на законі та підлягають судовому захисту, оскільки в рішенні Ізмаїльської міської ради № 4599- VI від 31.10.2014 року «Про відмову у наданні дозволу гр. ОСОБА_4 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: м. Ізмаїл Одеської області, АДРЕСА_1» в порушення вимог ч. 7 ст.118 Земельного кодексу відсутні підстави відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою. Тому зазначене вище спірне рішення підлягає визнанню протиправним і скасуванню в межах ст. 162 КАС України, а порушені права позивача - відновленню у заявлений ним спосіб - шляхом зобов'язання відповідача повторно розглянути питання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0748 га у власність для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 у м. Ізмаїл Одеської області - в строки, порядку та у спосіб, передбачені ст. 118 Земельного кодексу України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 6, 8-12, 14, 69 - 72, 90, 94, 128, 138, 139, 143, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_4 до Ізмаїльської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Ізмаїльської міської ради № 4599- VI від 31.10.2014 року «Про відмову у наданні дозволу гр. ОСОБА_4 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: м. Ізмаїл Одеської області, АДРЕСА_1».

Зобов'язати Ізмаїльську міську раду Одеської області повторно розглянути на черговому пленарному засіданні клопотання ОСОБА_4 від 10.10.2014 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0748 га у власність для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 у м. Ізмаїл Одеської області - в строки, порядку та у спосіб, передбачені ст. 118 Земельного кодексу України та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.

Постанова може бути оскаржена до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч.3 ст.160 КАС України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: О.О.Бурнусус