Справа № 807/3977/14
Суддя: Гебеш С. А.
Дата ухвалення: 2015-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

20 квітня 2015 рокум. Ужгород№ 807/3977/14

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Гебеш С.А., суддів Шешені О.М.,Скраль Т.В.

при секретарі судового засідання Приходько Т.В.

та осіб, що беруть участь у справі:
позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Січка В.В.

відповідача 1 Дидюк В.Г.

представника відповідач 2 Поповича Ю.І.

представника третьої особи Дячук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ТВО командира військової частини ПП НОМЕР_1 майора Дидюк В.Г., Міністерства оборони України, третя особа без самостійних вимог - військова частина ПП НОМЕР_1 про визнання недійсним та скасування наказу, зобов`язання вичинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, ТВО командира військової частини ПП НОМЕР_1 майора ОСОБА_2 (третя особа без самостійних вимог військова частина ПП НОМЕР_1 ), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ №113 ТВО командира військової частини НОМЕР_2 майора ОСОБА_2 ;

- зобов`язати Міністерство Оборони України в особі ТВО командира військової частини НОМЕР_2 майора Дидюка В.Г. вирішити питання щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби за закінченням дії строку контракту від 24 лютого 2009 року.

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що оскаржуваний наказ прийнятий без дотримання вимог чинного законодавства, чим порушуються його права, свободи та інтереси і потребує судового захисту, оскільки в Законі України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" зазначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до п. З Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607 "Про часткову мобілізацію" зазначено, що часткова мобілізація проводиться протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом. Відповідно до п. 8 Указ набирає чинності після затвердження Верховною Радою України вказаного Указу.

Відповідно до Закону України "Про затвердження Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" від 22 липня 2014 року, даний закон набирає чинності з моменту опублікування, і опублікований він був 24 липня 2014 року в офіційному виданні газети "Урядовий кур`єр" № 132.

Тому виходячи із аналізу даної правової норми вбачається, що її дія була обмеженою, а саме: з моменту оголошення Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" і закінчилась кінцевим строком часткової мобілізації, тобто 06 вересня 2014 року.

Таким чином твердження відповідача того, що дія Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" від 22 липня 2014 року розповсюджується до прийняття Президентом України Указу "Про демобілізацію", оскільки це не узгоджується с приписами ст. 106 Конституції України", де міститься перелік повноважень Президента України, який чітко визначений Основним Законом нашої держави та тлумаченню не підлягає.

Окрім того, звертає увагу суду, що в даному випадку було оголошено часткову мобілізацію на військову службу без введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, як це передбачено у ст. 106 ч, 1 п. 20 Конституції України. Саме тому, як вважає позивач, відповідач на свій розсуд проводить паралель між часткової мобілізацією та поняттям особливого періоду в розумінні Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Враховуючи, що ніякими правовими актами це не було визначено та не було оголошено як дія в просторі та часі, то позивач не погоджується з такими твердженнями відповідача.

Отже, позивач відповідно до ст. 26 ч. 6 п. а Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" підлягає звільненню з військової служби у зв`язку з закінченням строку контракту. В даному випадку законодавець тільки в одному випадку передбачає виняток щодо можливості звільнення особи з військової служби за контрактом в період особливого стану (якщо такий дійсно було оголошено та діяв би на всій території держави чи окремих її місцевостях), коли такий контракт було укладено в період особливого стану до прийняття рішення про демобілізацію ( ст. 26 ч. 8 п. З пп.б Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу"). В даному ж випадку контракт з позивачем було укладено 24 лютого 2009 року, тобто, задовго до прийняття Президентом України рішення від 21 липня 2011 року № 607 "Про часткову мобілізацію".

Також зазначає, що у період з 19 травня 2014 року по 05 серпня 2014 року він як, старший сержант ОСОБА_1 перебуваючи на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 залучався та брав участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей (довідка військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 15.09.2014 року № 508 в додатку).

Враховуючи вище зазначене, вважає, що оскаржуваний наказ є незаконним та не обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню.

В судовому засіданні позивач та представник позивача за довіреністю Січка В.В. позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представники відповідачів 2, відповідач - 1 та представник третьої особи проти позову заперечували, посилаючись на те, що на теперішній час у зв`язку з оголошенням Указами Президента України від 17 березня 2014 року за №303/2014, від 06 травня 2014 року за № 454/2014, від 21 липня 2014 року за №607/2014 та від 14 січня 2015 року за №15/2015 часткової мобілізації, настав та існує особливий період. Таким чином, наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 23 травня 2014 року за №113 контракт про проходження військової служби з позивачем продовжено, що цілком відповідає приписам частини 9 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а тому даний наказ прийнято в межах повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством, у зв`язку з чим підстави для задоволення адміністративного позову відсутні.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що адміністративний позов не належить задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24 лютого 2009 року між позивачем та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_3 полковника ОСОБА_3 було укладено контракт про проходження громадянином України ОСОБА_1 військової служби у Збройних Силах України, який набрав чинності 25 травня 2009 року (копія контракту а.с. 10-13).

Так, відповідно до п. 3 контракту: «Контракт є строковим та укладається за погодженням сторін на 5 років (п`ять прописом)», тобто з 25 травня 2009 року по 24 травня 2014 року.

Як вбачається із матеріалів справи, 02 березня 2014 року позивач звернувся до відповідача із письмовою заявою щодо звільнення його з Збройних Сил України у запас, у зв`язку із закінченням строку дії контракту (копія заяви а.с. 14).

08 серпня 2014 року позивач отримав від військової частини НОМЕР_4 лист за № 1088 (копія листа а.с. 7), яким йому повідомлено, що відповідно до ч. 8 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, дія контракту продовжується понад встановленні строки на період демобілізації і відповідно до даної норми відповідач наказом № 113 від 23 травня 2014 року в односторонньому порядку продовжив дію контракту з ОСОБА_1 до оголошення демобілізації (копія Витягу з наказу а.с.17).

В даному випадку суд при вирішенні даної справи керувався наступним.

Виходячи з приписів ст. 19 ч. 2 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 статті 9 КАСУ суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 ч. 1 КАСУ завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Я передбачено вимогами ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Отже, за змістом наведеної норми особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію.

17 березня 2014 року виконуючий обов`язки Президента України, Голова Верховної Ради України Турчинов О. підписав Указ від 17 березня 2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію». Верховна Рада України затвердила Указ 18 березня 2014 року.

З моменту оголошення рішення про часткову мобілізацію у державі діє особливий період.

Як вбачається з матеріалів справи, контракт про проходження ОСОБА_1 військової служби в Збройних Силах України було укладено на п`ять років з 25 травня 2009 року по 24 травня 2014 року.

Таким чином, контракт позивача діяв під час настання особливого періоду.

Відповідно до ч. 9 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба, а для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Закону.

Отже, законодавець пов`язує продовження дії контракту понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації не з часом дії особливого періоду, а з моментом його настання.

Враховуючи, що особливий період настав під час дії контракту позивача, суд у складі колегії суддів дійшов висновку, що до спірних правовідносин застосовуються вимоги ч. 9 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», тобто дія контракту позивача продовжується понад встановлений строк на період до оголошення демобілізації.

При цьому, зазначена норма обмежує продовження дії контракту понад встановлені строки щодо певної категорії осіб, визначених ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці:

1) з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини:

а) жінки, які мають дитину (дітей) віком до 16 років, якщо вони не

висловили бажання продовжувати військову службу;

б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-

лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час,

обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання

продовжувати військову службу;

В матеріалах справи міститься довідка військово-лікарської комісії щодо медичного огляду старшого сержанту військової служби за контрактом ОСОБА_1 із зазначенням постанови комісії: «Придатний до військової служби» (копія довідки а.с. 34).

в) у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному

порядку;

г) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили,

яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або

позбавлення військового звання;

ґ) через такі сімейні обставини або інші поважні причини:

- виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері);

- утримання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, повнолітньої дитини віком до 23 років, якщо вона (він) є інвалідом І чи II групи;

- необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років;

- наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;

д) у зв`язку з проведенням організаційних заходів у порядку,

визначеному Генеральним штабом Збройних Сил України, за умови

завершення виконання визначених завдань;

е) через службову невідповідність осіб рядового, сержантського і

старшинського (крім прапорщиків, старших прапорщиків, мічманів, старших

мічманів) складу у разі невиконання службових обов`язків.

Військовослужбовці також можуть бути звільнені з військової служби з підстав, передбачених пунктом «в» (за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі), «г» (у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі), «е» (через службову невідповідність), «є» (у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення військового звання чи позбавлення права займати певні посади), «и» (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) частини шостої та пунктами «в» (за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі), «г» (у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі), «е» (через службову невідповідність), «є» (у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення військового звання чи позбавлення права займати певні посади) частини сьомої цієї статті;

2) під час воєнного стану:

а) які досягли граничного віку перебування військовозобов`язаних у

запасі, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під

час особливого періоду;

б) визнані за станом здоров`я непридатними до військової служби з

виключенням з військового обліку;

в) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі;

3) після прийняття рішення про демобілізацію:

а) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на

особливий період, а також які вислужили встановлені строки військової

служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, у строки,

визначені рішенням Президента України;

б) у зв`язку із закінченням строку контракту, укладеного під час

особливого періоду, та небажанням проходити військову службу за новим

контрактом.

Між тим, позивач до жодної із категорій осіб, визначених наведеною нормою Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», не відноситься.

Таким чином, підстави для звільнення позивача з військової служби за контрактом до оголошення демобілізації, відсутні.

Крім того, згідно ст. 251, п. 2 ст. 252 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року, прийнятим на виконання Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», в особливий період військовослужбовці проходять військову службу, а військовозобов`язані виконують військовий обов`язок у запасі в порядку, передбаченому цим Положенням та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють порядок проходження військової служби в особливий період. У разі оголошення мобілізації усі військовослужбовці, які перебувають на цей час на військовій службі у Збройних Силах України, звільненню в запас не підлягають, за винятком військовослужбовців-жінок, які мають дітей віком до 16 років (такі військовослужбовці-жінки можуть продовжувати військову службу тільки за власним бажанням). Військовозобов`язані, призвані на збори, продовжують перебувати на зборах до особливого розпорядження відповідних органів військового управління згідно з їх повноваженнями. Накази про звільнення з військової служби військовослужбовців, не виключених зі списків особового складу військових частин, підлягають скасуванню, крім наказів про звільнення у відставку, в запас у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено таке покарання, у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення військового звання чи позбавлення права займати певні посади.

Таким чином, зазначене Положення пов`язує продовження перебування військовослужбовців на військовій службі також саме з моментом оголошення мобілізації, а не з періодом її дії чи проведення.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що оскаржуваним наказом обґрунтовано продовжено строк дії контракту ОСОБА_1 до оголошення демобілізації і такий прийнятий відповідачем 1 в межах та спосіб встановлений чинним законодавство України на момент його прийняття, а тому підстави для його скасування в даному випадку відсутні.

Не знайшли свого підтвердження і посилання відповідачів та третьої особи про те, що позивач в даному випадку пропустив встановлений ст. 99 КАС України строк для звернення з даним адміністративним позовом до суду, так як в ході судового розгляду даної справи судом з`ясовано, що наказ який є предметом розгляду даної адміністративної справи, не був доведений до позивача у встановлений законом спосіб та у встановлений законом порядок, а на момент його винесення з пояснень позивача встановлено, що позивач перебував у зоні АТО, після чого лікувався, те перебував певний час на реабілітації, а тому належних та допустимих доказів про те, що позивач знав про існування даного наказу в матеріалах справи не має. З приводу посилання сторін на відповідь відповідача 1 від 03.07.2014 року № 879 про повідомлення позивача про існування вказаного наказу, то суд вважає, що даний доказ не може в даному випадку слугувати підставою для початку відліку строку для звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом, оскільки такий лист направлявся саме дружині позивача на її запит, коли позивач в цей момент перебував в зоні АТО, а тому не підтверджує, що позивач був ознайомлений з даним наказом за довго до його звернення в суд з даним позовом.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 11, 159, 160, 162 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ТВО командира військової частини ПП НОМЕР_1 майора Дидюк В.Г., Міністерства оборони України, третя особа без самостійних вимог - військова частина ПП НОМЕР_1 про визнання недійсним та скасування наказу, зобов`язання вичинити певні дії залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України, та може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд в порядку та строки, встановлені ст. 186 КАС України. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України протягом десяти днів з дня отримання копії постанови (копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції).

Головуючий суддя Гебеш С.А.

Суддя Шешеня О.М.

Суддя Скраль Т.В.