Справа № 2а-249/12/0970
Суддя: Мигалюк Ю.В.
Дата ухвалення: 2012-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" березня 2012 р. Справа № 2a-249/12/0970

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Мигалюка Ю.В.

секретаря Цюпа У.Л.

за участю сторін:

представника позивача: ОСОБА_1

представників відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Івано-Франківську адміністративну справу за позовом Приватного підприємства «Галекобуд»до Коломийської обєднаної державної податкової інспекції про визнання нечинним (скасування) податкового повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

23.01.2012 року Приватне підприємство «Галекобуд»(далі ПП «Галекобуд») звернулося в суд з адміністративним позовом до Коломийської обєднаної державної податкової інспекції (далі - Коломийської ОДПІ) про визнання нечинним (скасування) податкового повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 17.11.2011 року.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що відповідач протиправно, на підставі помилкового висновку щодо нікчемності договору укладеного між ним та приватним підприємством ОСОБА_3 «Креата»оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням визначив зобовязання зі сплати податку на додану вартість в розмірі 8 570 грн. та застосував штрафні (фінансові) санкції в розмірі 2 142,50 грн. Зазначив, що висновки податкового органу є неправомірними, оскільки укладений правочин є реальним та в судовому порядку не визнаний недійсним. Просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, зазначив, що за наслідками проведеної перевірки відповідачем документально не підтверджено реальність здійснення господарських відносин із ОСОБА_3 «Креата»у грудні 2010 року на загальну суму 51 417,60 грн., а таким чином порушено ним вимоги ст.ст. 203,215,216 Цивільного кодексу України в частині недодержання вимог щодо чинності правочинів. Висновок податковим органом зроблено на підставі матеріалів зустрічних перевірок контрагентів позивача, відповідно до яких встановлено, що первинні документи складені не відповідно до вимог чинного законодавства та порушують публічний порядок щодо їх ведення, відсутність ведення господарської діяльності, натомість зайняття діяльністю з метою надання податкової вигоди та відсутність необхідних умов для досягнення результатів підприємницької та економічної діяльності в силу незначної чисельності управлінського або технічного персоналу, оборотних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів при значних обсягах реалізації товарів. Просив у задоволенні позову відмовити.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази суд прийшов до висновку що позов підлягає до задоволення із наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що позивач зареєстрований 18.03.2008 року виконавчим комітетом Львівської міської ради, у звязку з зміною його місцезнаходження взятий на податковий облік Коломийською ОДПІ 19.01.2009 року, є платником податку на додану вартість відповідно до свідоцтва за №100161400 від 29.01.2009 року (а.с. 31-33).

В період з 07.11.2011 року до 11.11.2011 року відповідачем проведена документальна позапланова невиїзна перевірка позивача з питань правильності визначення повноти нарахування та своєчасності сплати податку на додану вартість по взаємовідносинах із ОСОБА_3 «Креата»за грудень 2010 року.

За результатами проведеної перевірки відповідачем 17.11.2011 року складено акт за №2676/231/35816930 (а.с. 9-21).

За наслідками розгляду вказаного акту перевірки, відповідач 17.11.2011 року податковим повідомленням-рішенням за № визначив позивачу грошові зобовязання зі сплати податку на додану вартість в розмірі 10 712,50 грн., в тому числі 8 570 грн. за основним платежем та 2 142,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (а.с. 22).

Підставою для визначення вказаних зобовязань слугував висновок проведеної перевірки, згідно якого позивачем документально не підтверджено реальність здійснення господарських відносин із ОСОБА_3 «Креата»у грудні 2010 року на загальну суму 51 417,60 грн., допущено порушення вимог ст.ст. 203,215,216 Цивільного кодексу України в частині недодержання вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Договір між позивачем та ОСОБА_3 «Креата»на загальну суму 51 417,60 грн. не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Порушення позивачем вимог п.п.7.4.1. п.п.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого занижено суму податку на додану вартість що підлягає до сплати у бюджет в сумі 8 570 грн. за грудень 2010 року. (а.с. 20-21).

Висновки про наявність вказаних порушень ґрунтуються на встановленні відповідачем, під час перевірки, наступних обставинах.

В ході перевірки на підставі використаного акту про проведення аналізу діяльності ОСОБА_3 «Креата»щодо підтвердження відображення у податковій декларації з податку на додану вартість податкового зобовязання та податкового кредиту за грудень 2010 року №3467/243/23-4/36980930 від 02.08.2011 року встановлено відсутність будь-якої інформації про здійснення фінансово-господарської діяльності, відсутність необхідних умов для результатів відповідної господарської економічної діяльності, технічного персоналу, основних фондів виробничих активів складських приміщень і транспортних засобів, наявність ряду фіктивних субєктів господарювання,угоди з якими теж є нікчемними. Тобто, зроблено висновок про діяльність вказаного підприємства спрямовану на здійснення операцій повязаних з наданням податкової вигоди третім особам, не набуття належним чином цивільної право-дієздатності, висновку про фіктивність правочинів між ОСОБА_3 «Креата»та його контрагентами (а.с.64-75).

Окрім цього, податковим органом встановлено, що окремі первинні документи згідно угоди між ПП «Галекобуд»та ОСОБА_3 «Креата», а саме: податкові та видаткові накладні складені з порушенням вимог ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»та вимог «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку»(не вказано прізвищ та ініціалів посадових осіб, не вказано дату та номер договору поставки у податковій накладній), а таким чином не мають юридичної сили і доказовості, не можуть бути підставою для бухгалтерського і податкового обліку та подальшого декларування податкових показників з податку на прибуток та податку на додану вартість. Відсутність за місцезнаходженням юридичної особи на момент перевірки.

На підставі вказаних висновків відповідачем зроблено висновок, відповідно до якого угода укладена між позивачем та ОСОБА_3 «Креата»відповідно до частин 1, 2 статті 215 Цивільного кодексу України, частин 1, 5 статті 203 Цивільного кодексу України є нікчемною, і в силу статті 216 Цивільного кодексу України не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з її недійсністю.

Як наслідок відповідач дійшов висновку, що позивачем безпідставно, в порушення п.п.7.4.1. п.п.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість»віднесено до складу податкового кредиту з податку на додану вартість показники від здійснення господарських операцій з ОСОБА_3 «Креата»на суму 8 570 грн. за грудень 2010 року.

Відповідно до вимог п.1.7 ст.1 Закону України від 03.04.1997р. № 168/97-ВР «Про податок на додану вартість», чинного на момент виникнення спірних правовідносин, податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Відповідно до п.п. 7.4.1. п.7.4 ст.7. Закону України «Про податок на додану вартість»№ 168/97-ВР від 03.04.97р. податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п.п. 7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість»від 03.04.1997 року №168/97-ВР не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Таким чином, підставою для визначення відповідачем позивачу грошових зобовязань з сплати податку на додану вартість за грудень 2010 року є висновок про неможливість віднесення позивачем до складу податкового кредиту суми податку, сплаченого ОСОБА_3 «Креата»у звязку з придбанням товарів, оскільки видані ним податкові накладні оформлені на виконання нікчемної, на думку відповідача, угоди.

Вирішуючи правомірність винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення та перевіряючи вказане рішення субєкта владних повноважень на відповідність вимогам встановленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про прийняття відповідачем необґрунтованого рішення, тобто без урахування всіх обставин, що мали значення для його прийняття.

Для цілей оподаткування платники податків зобовязані вести облік доходів, витрат та інших показників, повязаних з визначенням обєктів оподаткування та/або податкових зобовязань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, повязаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Водночас статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»визначено, що первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобовязань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Відповідно до п.п. 7.4.1. п.7.4 ст.7. Закону України «Про податок на додану вартість»№ 168/97-ВР від 03.04.97р. податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Тобто необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Таким чином, податковий кредит для цілей визначення обєкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Досліджуючи фактичність проведеної господарської операції та її звязок з господарською діяльністю позивача, формування витрат для цілей визначення обєкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судом встановлено наступне.

12.12.2010 року позивачем (Покупцем) укладено із ОСОБА_3 «Креата»(Продавцем) договір

купівлі-продажу №0116-12/10 від 12.12.2010р., згідно якого «Продавець»зобов'язується передати товар у власність «Покупця»відповідно до його замовлення, а «Покупець»зобов'язується прийняти та оплатити отриману продукцію на умовах, зазначених у цьому договорі. Асортимент та ціна продукції, яка поставляється (передається у власність) покупцю попередньо погоджується сторонами (а.с.23).

Найменування, одиниці виміру та загальна кількість товару, що підлягає поставці за цим договором, його часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура), визначаються специфікацією, що є додатком №1 до Договору. Згідно специфікації ОСОБА_3 «Креата»продає офісну техніку на загальну суму 51 417,60 грн.(а.с.27).

Як встановлено в судовому засіданні, на виконання умов договору ОСОБА_3 «Креата»надало ПП «Галекобуд»видаткову накладну №КР-0000749 від 24.12.2010р.(а.с.29).

Матеріали справи містять також і податкову накладну №713 від 24.12.2010 року, за якою значиться номенклатура поставки товарів - офісна техніка на суму 51 417,60 грн., в тому числі 8 569,60 грн. Документи є підписаними, містять підписи та печатки сторін договору.

Судом також встановлено, що позивачем здійснено повний розрахунок із ОСОБА_3 «Креата» за отриманий товар, про що свідчить копія наявного в матеріалах справи платіжного доручення №557 від 05.01.2011 року за особовим рахунком позивача (а.с.28).

На час здійснення господарської операції з позивачем ОСОБА_3 «Креата» було включено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також останнє було зареєстроване платником податку на додану вартість (а.с.65, 66).

Щодо твердження відповідача про відсутність ОСОБА_3 «Креата»за місцем реєстрації, внесеній до відомостей про вказані юридичні особи до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, та невиконання обовязку по сплаті податку на додану вартість за здійсненою господарською операцією з позивачем, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців»установлено, що якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, були внесені до нього, то вони вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо відомості, які підлягають внесенню до цього реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні, за винятком випадків, коли вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Відповідно до частини 2 статті 17 вказаного Закону відомості про місцезнаходження юридичної особи підлягають до внесенню до відомостей про юридичну особу в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Згідно підпункту 2 пункту 180.1 статті 180 Податкового кодексу України для цілей оподаткування податком на додану вартість платником податку є будь-яка особа, що зареєстрована або підлягає реєстрації як платник податку.

Відповідно до підпунктів 16.1.2, 16.1.3, 16.1.4 статті 16 Податкового кодексу України платники податків зобовязані вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів, подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, повязані з обчисленням і сплатою податків та зборів, сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Із наведеного випливає, що сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі внаслідок ухилення від сплати) в разі фактичного здійснення господарської операції не впливає на формування податкового кредиту покупцем.

Натомість, судом встановлено, що всі необхідні первинні бухгалтерські документи щодо придбання товарів у ОСОБА_3 «Креата» є в наявності у позивача.

Суд перевіряючи реальність господарської операції, визначеної договором купівлі-продажу, що укладений між позивачем та ОСОБА_3 «Креата» встановив, що позивачем товар згідно специфікації отримано, даний товар (згідно податкової накладної №713 від 24.12.2010 року - офісна техніка) введений в експлуатацію позивача і перебуває на його балансі, на суму вартості даного товару виписано податкова та видаткова накладні, а позивачем здійснено повний розрахунок за його отримання.

Суд не приймає до уваги твердження відповідача щодо відсутності документального підтвердження на перевезення товарно-матеріальних цінностей отриманих по накладній №КР-0000749 від 24.12.2010 року та у звязку з цим, визнання угоди нікчемною, оскільки згідно пояснень представника позивача мав місце товар малогабаритний (декілька паперових коробок), і в даному випадку його переміщення здійснювалось за власні кошти (передано залізничним транспортом).

Таким чином судом встановлений рух активів у процесі здійснення господарської операції між позивачем та ОСОБА_3 «Креата», податкова правосубєктність учасників господарської операції та звязок між фактом придбання позивачем товарів і господарською діяльністю цього платника податку.

Як наслідок суд приходить до висновку про реальність господарської операції, а також реальність усіх даних, наведених у документах первинного бухгалтерського та податкового обліку.

Обставини, коли контрагент не виконав свого зобовязання зі сплати податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку на додану вартість права на формування податкового кредиту у разі, коли цей платник має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Така позиція відповідає практиці Верховного Суду України у подібних правовідносинах. Так, у постанові від 13.01.2009 року (справа № 21-1578во08) Верховний Суд України зазначив, що визнання недійсними установчих документів юридичної особи та подальше анулювання свідоцтва платника податку на додану вартість самі по собі не призвели до недійсності всіх угод, укладених з моменту державної реєстрації такої особи до моменту виключення її з державного реєстру, та не позбавляло правового значення видані за цими господарськими операціями податкові накладні. У постанові від 11.12.2007 року (справа № 21-1376во06) Верховний Суд України дійшов висновку, що у разі невиконання контрагентом зобовязання зі сплати податку до бюджету, відповідальність та негативні наслідки настають саме щодо цієї особи. Ця обставина не є підставою для позбавлення платника податку на додану вартість права на його відшкодування у разі, коли цей платник виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Крім того, дана позиція узгоджується із практикою Європейського Суду з прав людини у справі БУЛВЕС АД проти Болгарії (заява № 3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22.01.2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобовязань зі сплати податку і в результаті сплачувати податок на додану вартість другий раз, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Слід також звернути увагу на те, що відповідно до норм податкового законодавства податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобовязання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 (розділ V) Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у звязку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до абзацу 1 пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Як зазначалось вище, в матеріалах справи наявні копії відповідних документів (договір №0116-12/10 від 12.12.2010 року, податкова та видаткова накладні, рахунок-фактура №КР-0000718 від 24.12.2010 року, специфікація додаток до договору №0116-12/10 від 12.12.2010 року, платіжне доручення №557 від 05.01.2011 року), які підтверджують факт правомірності формування позивачем податкового кредиту по податку на додану вартість.

Підсумовуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем правомірно включено до складу податкового кредиту за грудень 2010 року по податку на додану вартість суми податку сплаченого ОСОБА_3 «Креата» у звязку з придбанням товарів в розмірі 8 569,50 грн.

Щодо висновків відповідача про нікчемність угоди, укладеної позивачем з ОСОБА_3 «Креата», суд вважає останні невірними, виходячи з наступного.

Згідно з положеннями частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Частиною 1 статті 204 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Цивільний кодекс України статтею 215 визначає підстави для визнання правочину недійсним. Серед іншого, вказаною нормою передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Між тим, як вбачається із матеріалів справи, підстав, з якими закон повязує визнання договору недійсним, контролюючим органом зазначено не було, а отже, твердження податкового органу про нікчемність правочинів є безпідставними. Крім того, відповідачем не надано доказів, що правочини визнані недійсними в судовому порядку.

Згідно статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок якщо він спрямований на порушення конституційних прав людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Із системного аналізу норм цивільного і господарського кодексів вбачається, що для визнання договору недійним є наявність умислу в обох сторін або однієї із них.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Заперечуючи проти позову відповідач стверджує, що договір укладений між позивачем та ОСОБА_3 «Креата»укладений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, водночас є таким, що порушує публічний порядок, а тому згідно частини 1 статті 203, частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України його слід вважати нікчемним. Визнання такої угоди недійсною не вимагається.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 28.04.1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними»до угод, укладених з метою завідомо суперечною інтересам держави і суспільства належать, зокрема угоди, спрямовані на використання всупереч закону колективної, державної або приватної власності з корисливою метою, на приховування фізичними та юридичними особами від оподаткування прибутків та доходів, використання майна, що перебуває у їх власності або користуванні, всупереч інтересам суспільства, на незаконне відчуження землі або незаконне користування нею, розпорядження чи придбання всупереч встановленим правилам предметів, вилучених з обігу або обмежених в обігу.

В матеріалах справи відсутні докази обставин, встановлені податковим органом на підтвердження того, що укладаючи спірний договір, учасники договірних відносин діяли з метою, яка є завідомо суперечною інтересам держави та суспільства.

Податковим органом не доведено наявності протиправного умислу та мети при укладенні угод позивачем, що мали місце під час здійснення підприємницької діяльності позивачем, оскільки мета є субєктивною ознакою, притаманною фізичним особам. Юридичні особи діють через органи управління і як наслідок через фізичних осіб, які входять до складу таких органів управління, а тому для встановлення умислу та мети в діях юридичної особи необхідно довести наявність умислу та мети в діях фізичних осіб, що діяли від імені відповідної юридичної особи.

Доказів на підтвердження факту порушення позивачем встановленого порядку здійснення підприємницької діяльності, ухилення від сплати податків, наявності шкоди заподіяної державі, зокрема таких як, чинні податкові вимоги, надіслані позивачу в звязку з несплатою ним сум податкових зобовязань, що виникли внаслідок укладання та виконання спірних зобовязань за спірними договорами або відомості про наявність податкового боргу у позивача, представником відповідача, також суду не надано. Не доведено також відповідачем й наявності доказів кримінальної відповідальності посадових осіб та відповідальності субєктів господарювання за ухилення від сплати податків або інші податкові правопорушення. Відповідачем, як субєктом владних повноважень, не було надано суду постанови про визнання винними відповідальних осіб ОСОБА_3 «Креата» у вчиненні злочину, передбаченого статтею 212 Кримінального кодексу України.

Також відповідачем не доведено твердження про отримання позивачем податкової вигоди, внаслідок проведених господарських операцій з ОСОБА_3 «Креата», не надано суду, а також не повідомлено про наявність доказів, які б могли свідчити про такі обставини.

Окрім того, суд зазначає, що діяльність по проведенню поставки товарів, виконання яких стало предметом угоди відносно яких податковими органами зроблено висновок щодо її нікчемності, не є забороненою, немає й інших законодавчих обмежень стосовно їх виконання.

Таким чином, відсутність наявності в діях хоча б однієї зі сторін угоди умислу на її укладання з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства, зумовлює відсутність підстав для висновку податкових органів щодо нікчемності договору укладеного між позивачем та ОСОБА_3 «Креата»та, як наслідок, відсутність встановлених перевіркою порушень податкового законодавства позивачем.

Враховуючи вищевикладене є протиправним та таким, що підлягає скасуванню податкове повідомлення-рішення за № від 17.11.2011 року про визначення Приватному підприємству «Галекобуд»суми грошових зобовязань з сплати податку на додану вартість в розмірі 10 712,50 грн., а позов підлягає до задоволення.

На підставі наведеного, керуючись ст. 124 Конституції України, ст.ст. 2, 8-14, 86, 158-163, ст. 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Скасувати податкове повідомлення-рішення Коломийської обєднаної державної податкової інспекції від 17 листопада 2011 року № НОМЕР_1.

Відповідно до статті 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо субєкта владних повноважень у випадках та порядку, передбаченому частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення пятиденного строку з моменту отримання субєктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки встановлені статтею 254 КАС України.

Постанова складена в повному обсязі 09.03.2012 року.

Суддя: Мигалюк Ю.В.