Справа № 2а-268/12/2670
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2015-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2015 року м. Київ К/9991/33876/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Карася О.В. (головуючого), Олендера І.Я., Рибченка А.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Дніпровському районі м. Києва Державної податкової служби на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.01.2012 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 25.04.2012 у справі № 2а-268/12/2670 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Артіссофт" до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі м. Києва про скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2012 року Товариством до суду заявлений позов про скасування податкового повідомлення - рішення від 11.10.2011 № , яким позивачеві державним податковим органом збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість (далі - ПДВ) за основним платежем у розмірі 2 749 344,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 687 336,00 грн. Також позивач просить визнати протиправними дії Державної податкової інспекції щодо винесення зазначеного податкового повідомлення-рішення.

Позовні вимоги Товариство обґрунтовує відсутністю з його боку порушень вимог Закону України "Про податок на додану вартість" та зазначає, що всі господарські операції підтверджені належно оформленими первинними бухгалтерськими документами.

Постановою суду першої інстанції, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду, позовні вимоги задоволено частково, оскаржуване податкове повідомлення - рішення скасовано, в решті позовних вимог відмовлено.

Судові рішення обґрунтовано тим, що позивачем цілком правомірно сформовано податковий кредит з огляду на наявність у платника податку (позивача у справі) належним чином оформлених первинних документів та реальність здійснення господарських операцій.

Не погодившись із судовими рішеннями, відповідач до Вищого адміністративного суду України подав касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить зазначені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді, перевіривши повноту встановлених обставин справи та правильність їх юридичної оцінки судами, Вищий адміністративний суд України не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.

Судами першої і апеляційної інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Державною податковою інспекцією проведена невиїзна позапланова документальна перевірка Товариства з питань достовірності нарахування та сплати ПДВ при взаємовідносинах з TOB "Укрінвестбудцентр", ПП "Дана-Даблью", TOB "Малекон" за період з 01.10.2010 по 31.12.2010, за підсумками якої складено акт від 29.08.2011 № 4416/23-621-35011524.

У ході зазначеної перевірки встановлено порушення позивачем пп. 7.2.3 п. 7.2, пп. 7.4.1, пп. 7.4.5 п. 7.4, пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону України від 03.04.1997 № 198/97-ВР "Про податок на додану вартість" (далі -Закон № 198/97-ВР), в результаті чого позивачем занижено ПДВ на загальну суму 2 749 344,00 грн.

Такі висновки фахівців контролюючого органу вмотивовано тим, що фактично господарські операції між позивачем та його контрагентами (TOB "Укрінвестбудцентр", ПП "Дана-Даблью", TOB "Малекон") не спричинили настання реальних правових наслідків, оскільки вказані контрагенти мають ознаки фіктивності (відсутні за юридичною адресою, не мають необхідних умов для здійснення господарських операцій (основних засобів, трудових ресурсів, виробничих, складських приміщень)). Крім того, контролюючий орган зазначає, що контрагенти позивача звітності до контролюючого органу не подавали, не декларували та відповідно і не сплачували податкових зобов'язань по господарських операціях з Товариством, а підписи на податкових накладних виконані не посадовими особами вказаних підприємств-контрагентів, а іншими невстановленими особами.

Зазначені висновки покладені також в основу основних мотивів касаційної скарги.

Так, у п. 1.3 ст. 1 Закону №168/97-ВР платника податку визначено як особу, яка згідно із цим Законом зобов'язана здійснювати утримання та внесення до бюджету податку, що сплачується покупцем.

Згідно з п. 10.2 ст. 10 Закону № 168/97-ВР платники податку, визначені у підпунктах "а", "в", "г", "д" п. 10.1 цієї статті, відповідають за дотримання достовірності та своєчасності визначення сум податку, а також за повноту і своєчасність його внесення до бюджету відповідно до закону.

Податкові зобов'язання з ПДВ у відповідності до положень Закону № 168/97ВР визначаються сальдовим методом, який передбачає необхідність врахування як надходжень сум податку разом із вартістю товарів (послуг), що поставляються платником податку, так і витрат цього платника на сплату сум ПДВ у складі ціни товарів (послуг), що придбані ним з метою використання у господарській діяльності (пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 цього Закону).

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 зазначеного Закону покупець має право відобразити сплачені суми податку у податковому кредиті за умови використання отриманих товарів (послуг) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності.

Згідно з пп. 7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону № 168/97ВР не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями.

Відповідно до пп. 7.4.4. п. 7.4. ст.7 Закону № 168/97-ВР, якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Отже, всі витрати господарюючого суб'єкта мають бути здійснені саме для і в межах провадження господарської діяльності, а не з іншими цілями, та підтверджені відповідними первинними документами.

Водночас, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів.

У ході розгляду справи судами було надано належну оцінку доказам, наданих позивачем та зібраних судом на підставі ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, та іншим обставинам, що спростовують позицію державного податкового органу про недостовірність даних податкового обліку платника податків. Зокрема, судами досліджено первинні документи, які є підставою для бухгалтерського обліку та податкового обліку, встановлено реальне виконання договорів про організацію рекламних компаній, що пов'язані з безпосередньою господарською діяльністю позивача, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями належно оформлених первинних документів (договори, податкові накладні, акти здачі - прийому виконаних робіт, ефірні довідки), враховано також і правосуб'єктність сторін на час укладення спірних правочинів, зокрема, контрагенти позивача на момент укладення договорів були належними учасниками цивільних та господарських правовідносин та були платниками ПДВ.

Доводи відповідача про фіктивність угод, укладених між позивачем та його контрагентами, судами попередніх інстанцій правомірно не прийнято до уваги, оскільки відсутність суб'єктів господарювання за юридичною адресою, чи відсутність, на думку контролюючого органу, достатніх матеріальних та трудових ресурсів для здійснення господарської діяльності, як і неподання звітності, чи недекларування та несплата податкових зобов'язань, не має своїм наслідком нікчемність укладених ними правочинів чи слугувати доказом наявності у вказаних суб'єктів господарювання такої мети як порушення інтересів держави у сфері оподаткування. Тому, за обставин, які склалися у даній справі, визначенню правочину як такого, що є нікчемним, фіктивним, повинен передувати або вирок суду про притягнення учасника (учасників) такого правочину до кримінальної відповідальності, який би набрав законної сили, або рішення суду про визнання правочину недійсним. Всупереч вимогам ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідачем належних та допустимих доказів суду надано не було. А отже посилання контролюючого органу на висновок спеціаліста сектору техніко-криміналістичного забезпечення роботи Святошинського РУГУ МВС Україн від 18.06.2011, відповідно до якого зображення підписів директорів TOB "Укрінвестбудцентр", ПП "Дана-Даблью", TOB "Малекон" на податкових деклараціях з ПДВ виконані іншими особами, а також на інші докази, зібрані в межах розслідування кримінальної справи №74-00175 відносно директора позивача гр. ОСОБА_4 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 212 Кримінального кодексу України, є необґрунтованими.

Також колегія суддів зазначає, що позивач, як платник податку, самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та внесення ним податку до бюджету відповідно до законодавства України і не може нести відповідальність порушення контрагентами правил здійснення господарської діяльності або податкової дисципліни.

Таким чином, висновки податкового органу щодо порушення позивачем вимог Закону України "Про податок на додану вартість" не узгоджуються з нормами матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, спростовуються належними та допустимими доказами, яким суди надали належний правовий аналіз у їх сукупності.

Отже, в межах касаційної скарги порушень судами попередніх інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено, правова оцінка обставин у справі дана вірно, а тому касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Дніпровському районі м. Києва Державної податкової служби відхилити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.01.2012 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 25.04.2012 у справі № 2а-268/12/2670 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.В. Карась

Судді І.Я. Олендер

А.О. Рибченко