Справа № П/811/951/15
Суддя: О.С. Петренко
Дата ухвалення: 2015-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД -------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 року Справа № П/811/951/15

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Петренко О.С.

за участю секретаря судового засідання -Таранухи Т.М.

позивача - клопотання про розгляд справи без участі

представника відповідача - Криворотенко М.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_2

до відповідача: Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області

про визнання незаконними дій та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Суддя Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області (далі - відповідач, ТУ ДСА в Кіровоградській області) з наступними позовними вимогами:

- визнати дії відповідача в частині нарахування і виплати позивачу суддівської винагороди у розмірі однієї мінімальної заробітної плати у розрахунку за повний календарний місяць - неправомірними;

- зобов'язати відповідача провести позивачу нарахування та виплату суддівської винагороди з 01 січня 2015 року у повному розмірі, з урахуванням фактично виплачених сум та зобов'язати відповідача здійснювати такі нарахування та виплати в подальшому, до зміни правового статусу позивача або зміни законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржувані дії відповідача суперечать нормам Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), чим звужено обсяг права позивача на суддівську винагороду та, як наслідок, знижено досягнутий рівень гарантій незалежності суддів.

Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов, які долучено до матеріалів справи та в яких зазначено, що відповідач діяв відповідно до Законів України "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон), "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" та ст. 68 Конституції України, яка передбачає обов'язкове виконання законів України.

На підставі ч. 3 ст. 160 КАС України в судовому засіданні 13.05.2015 р. проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Виготовлення постанови у повному обсязі відкладено, про що сторонам оголошено в судовому засіданні після проголошення вступної та резолютивної частини постанови, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 167 КАС України.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши у судовому засіданні надані сторонами докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, на підставі наданих доказів, суд дійшов наступних висновків.

З урахуванням норм ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України, суд вважає, що позивач мав право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому суддівської винагороди без обмеження будь-яким строком.

Указом Президента України від 21.06.2006 року позивач призначений на посаду судді Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області.

21.06.2011 року закінчився п'ятирічний строк перебування позивача на посаді судді Олександрійського міськрайонного суду, в зв'язку з чим, останній звернувся до Вищої кваліфікаційної комісії України з заявою про рекомендування суддею безстроково.

Позивачем зазначено, що починаючи з 01.01.2015 року, відповідач нараховує та виплачує йому суддівську винагороду в розмірі однієї заробітної плати.

На його письмові звернення від 21.01.2015 року та 17.02.2015 року щодо таких дій, ТУ ДСА у Кіровоградській області 20.02.2015 року надало відповідь зі змісту якої встановлено, що такі нарахування відбуваються в зв'язку з прийняттям Закону України від 28.12.2014 року №76-ІІІ "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України", а саме, на підставі пп.1 п.36, яким ст.129 Закону доповнено частиною 9 наступного змісту: "Судді з моменту закінчення його повноважень до моменту прийняття рішення про його звільнення (відставку) здійснюється виплата суддівської винагороди у розмірі однієї мінімальної заробітної плати у розрахунку за повний календарний місяць" (а.с.6).

Крім того, на думку відповідача, позивачем порушено вимоги ч.1 ст.75 Закону (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), оскільки останній несвоєчасно подав заяву до ВККС України про рекомендування ОСОБА_2 для обрання суддею безстроково, що, відповідно до роз'яснень ДСА України, викладених у листі №1-315/15 від 15.01.2015р. "Щодо оплати праці суддів та працівників апаратів", тягне за особою нарахування і виплату позивачу суддівської винагороди у розмірі однієї мінімальної заробітної плати у розрахунку за повний календарний місяць (а.с.81-82).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача зазначив, що позивач звернувся до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України з порушенням строків, визначених ч.1 ст.75 Закону.

В судовому засіданні встановлено, що позивач звернувся до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України 18.01.2011 року з заявою про рекомендування його для обрання на посаду судді Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області безстроково.

Відповідно до ст.75 Закону (в редакції від 30.12.2010 року) кандидат на посаду судді безстроково не пізніше ніж за шість місяців до закінчення строку перебування на посаді судді звертається до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України із заявою про рекомендування його для обрання на посаду судді безстроково.

Згідно з вимогами ст. 76 Закону (в редакції від 30.12.2010 року), Вища кваліфікаційна комісія суддів України розглядає питання, пов'язані з обранням кандидата на посаду судді безстроково, не пізніше ніж за два місяці до закінчення строку перебування його на посаді судді.

При цьому, статтею 77 вказаного Закону визначено, що рішення про рекомендування чи відмову у рекомендуванні кандидата для обрання на посаду судді безстроково приймається у присутності кандидата в порядку, встановленому Регламентом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, на засіданні Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та оголошується відразу після прийняття. Рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про відмову у рекомендуванні кандидата для обрання на посаду судді безстроково може бути оскаржено до Вищої ради юстиції у порядку, встановленому Законом України "Про Вищу раду юстиції".

Відповідно до вимог ст.101 Закону (в редакції від 30.12.2010 року) Вища рада юстиції вносить подання Президентові України про звільнення судді з посади в разі закінчення строку, на який його призначено, якщо: 1) суддя за повідомленням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України своєчасно не подав без поважних причин заяву про обрання його на посаду судді безстроково; 2) щодо судді Вищою кваліфікаційною комісією суддів України прийнято рішення про відмову у рекомендуванні його для обрання на посаду судді безстроково.

Вища рада юстиції вносить подання про звільнення судді з посади у зв'язку з закінченням строку призначення із зазначенням дати, з якої суддя має бути звільнений.

Суддя звільняється з посади Президентом України.

Якщо суддю з будь-яких причин не звільнено з посади, він не може виконувати свої повноваження із здійснення правосуддя з наступного дня після закінчення строку, на який його було призначено.

З огляду на матеріали справи встановлено, що п'ятирічний строк перебування на посаді судді Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області позивача закінчувався 21 червня 2011 року, тоді як відповідну заяву про рекомендування його для обрання суддею безстроково подано до ВККС 18.01.2011 року.

За нормами ст. 101 Закону Вища кваліфікаційна комісія суддів України має повідомити Вищу раду юстиції про те, що суддя своєчасно не подав без поважних причин заяву про обрання його на посаду судді безстроково. У свою чергу, Вища рада юстиції вносить подання Президентові України про звільнення судді з посади в разі закінчення строку, на який його призначено.

Натомість, у випадку з позивачем, Вища кваліфікаційна комісія суддів України не використала своє право повідомити Вищу раду юстиції про те, що суддя своєчасно не подав без поважних причин заяву про обрання його на посаду судді безстроково, а розглянула його заяву. Так, рішенням ВККС №1643/Бо-11 від 01.06.2011 року позивачу відмовлено в рекомендуванні для обрання на посаду судді Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області безстроково (а.с.73-78).

Вищою радою юстиції від 18.12.2012 року рішення ВККС №1643/Бо-11 від 01.06.2011 року скасовано та зобов'язано Комісію, прийняти нове рішення, про що зазначено у рішенні ВРЮ від 18.12.2012 р. №1214/0/15-12 (а.с. 8-13).

Рішенням ВККС №349/бо-13 від 10.07.2013 року, позивачу повторно відмовлено у рекомендуванні для обрання на посаду судді Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області безстроково (а.с. 14-17).

Вказане рішення, 10.12.2013 року повторно скасовано Вищою радою юстиції та зобов'язано Комісію прийняти нове рішення, про що зазначено у рішенні ВРЮ від 10.12.2013 р. №1361/0/15-13 (а.с. 18-25).

З листа ВККС України від 11.02.2015 р. №18-1855/15 вбачається, що на даний час Комісією не прийнято рішення щодо рекомендування позивача для обрання його на посаду судді безстроково (а.с. 83).

Суд зауважує, що відповідач не мав жодних законних повноважень приймати рішення про те, що суддя своєчасно не подав без поважних причин заяву про обрання його на посаду судді безстроково і на цій підставі виплачувати йому суддівську винагороду в обмеженому розмірі.

У порушення норм ч.2 ст. 29 Закону України «Про оплату праці», ст. 103 Кодексу законів про працю України, відповідач завчасно не повідомив позивача про зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення.

Наведені норми законодавства про працю не встановлюють форми такого повідомлення, але цю функцію міг виконати відповідний наказ відповідача.

Як було встановлено у ході розгляду цієї справи, відповідачем не видавався наказ щодо нарахування і виплати з 01.01.2015 р. позивачеві суддівської винагороди у розмірі однієї мінімальної заробітної плати у розрахунку за повний календарний місяць.

Лише після спливу майже двох місяців після зміни діючих умов оплати праці позивача в бік погіршення, відповідач повідомив його про це своїм листом від 20.02.2015 р. №19-532-2 (а.с. 6).

На думку суду, виплата позивачеві суддівської винагороди у розмірі однієї мінімальної заробітної плати за період з 01.03.2015 р. по 27.03.2015 р., була здійснена відповідачем: 1) на підставі рішення про те, що позивач своєчасно не подав без поважних причин заяву про обрання його на посаду судді безстроково, яке було прийнято поза межами компетенції відповідача; 2) без достатньої правової підстави, яким мав бути відповідний наказ; 3) без завчасного повідомлення позивача про зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення.

З огляду на це, суд вважає за необхідне визнати неправомірними дії відповідача в частині нарахування і виплати позивачеві суддівської винагороди у розмірі однієї мінімальної заробітної плати у розрахунку за повний календарний місяць за період з 01.01.2015 р. по 27.03.2015 р.

З 28.03.2015 р. набрав чинності Закон України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції, викладеній на підставі Закону України від 12.02.2015 р. №192-VІІІ (далі - Закон).

З набранням законної сили Законом від 12.02.2015 р. №192-VІІІ втратили чинність норми ч.9 ст.29 Закону наступного змісту: "Судді з моменту закінчення його повноважень до моменту прийняття рішення про його звільнення (відставку) здійснюється виплата суддівської винагороди у розмірі однієї мінімальної заробітної плати у розрахунку за повний календарний місяць".

Згідно з ч.1 ст.133 Закону, суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Отже, починаючи з 28.03.2015 р. незаконними є будь-які обмеження розміру суддівської винагороди, які встановлюються іншими Законами.

У відповідності до п.10 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України від 28.12.2014 р. №76-VІІІ (в редакції, що діяла до 01.04.2015 р.), установлено, що у 2015 році максимальний місячний розмір заробітної плати (грошового забезпечення) народних депутатів України, членів Кабінету Міністрів України, прокурорів, працівників державних органів (крім Національного антикорупційного бюро та Національного агентства з питань запобігання корупції) та інших бюджетних установ, працівників Національного банку України, суддівської винагороди обмежується 7 розмірами мінімальної заробітної плати, а при скороченні чисельності працівників - 10 розмірами мінімальної заробітної плати (виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата часу щорічної відпустки не враховується у зазначеному максимальному розмірі).

На підставі наведених норм, на думку суду, слід зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити позивачеві недоотримані ним суми суддівської винагороди за період з 01.01.2015 року по 27.03.2015 року в розмірах, передбачених ст.129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції станом на 28.12.2014 року) із застосуванням обмежень, встановлених п.10 розділу ІІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014 р. №76-VІІІ (в редакції, що діяла до 01.04.2015 р.) та з вирахуванням фактично виплачених сум.

Стосовно позовної вимоги про зобов'язання відповідача здійснювати такі нарахування та виплати в подальшому, до зміни правового статусу позивача або зміни законодавства, суд вважає, що вона не підлягає задоволенню, оскільки з 28.03.2015 р. змінилося законодавство, яке регулює спірні правовідносини, а задоволення позовних вимог на майбутнє не допускається.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Позивач не надав до суду доказів понесення ним судових витрат в процесі судового розгляду цієї справи, тому вони не підлягають стягненню на його користь.

Керуючись ст.ст. 86, 159-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області в частині нарахування і виплати судді Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області ОСОБА_2 суддівської винагороди у розмірі однієї мінімальної заробітної плати у розрахунку за повний календарний місяць за період з 01.01.2015 року по 27.03.2015 року.

Зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області нарахувати та виплатити судді Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області ОСОБА_2 недоотримані ним суми суддівської винагороди за період з 01.01.2015 року по 27.03.2015 року в розмірах, передбачених ст.129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції станом на 28.12.2014 року) із застосуванням обмежень, встановлених п.10 розділу ІІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014 р. №76-VІІІ (в редакції, що діяла до 01.04.2015 р.) та з вирахуванням фактично виплачених сум.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Кіровоградський окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10- денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України -з дня отримання копії постанови у повному обсязі, апеляційної скарги.

Суддя Кіровоградського окружного

адміністративного суду підпис О.С. Петренко

Згідно з оригіналом