Справа № 812/160/15
Суддя: Н.М. Басова
Дата ухвалення: 2015-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 травня 2015 рокуСєвєродонецькСправа № 812/160/15

Луганський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого - судді: Басової Н.М.

при секретарі судового засідання: Ждановій Г.Є.

за участю сторін:

представника позивача - Мальченко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Комунального підприємства "Лисичанська Житлово-експлуатаційна контора №6" про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені в сумі 16169,87 грн., -

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Комунального підприємства "Лисичанська Житлово-експлуатаційна контора №6" про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені на загальну суму 16169,87 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що згідно зі звітом за 2014 рік, відповідач мав працевлаштувати 2 інвалідів, а працевлаштовано 1 особу. Оскільки відповідачем не створено 1 робоче місце для інваліда, якого, відповідно не працевлаштовано, утворилася заборгованість за невиконання нормативу по створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі 16057,45грн. та пені за порушення строків сплати зазначеної суми адміністративно-господарських санкцій у розмірі 112,42 грн., що разом складає 16169,87 грн.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив суд задовольнити його вимоги в повному обсязі.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві.

У судове засідання представник відповідача не з'явився, надіслав заяву про розгляд справи за його відсутністю. Одночасно надав суду заперечення проти позову, у яких просив відмовити Луганському обласному відділенню Фонду соціального захисту інвалідів у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Свої заперечення обґрунтував тим, що обов'язок створити робоче місце не супроводжується обов'язком підприємства займатися пошуком інвалідів для їх працевлаштування. У звітному періоді КП "Лисичанська Житлово-експлуатаційна контора №6" створено робочі місця для інвалідів і в центр зайнятості підприємством щомісяця подавались звіти про наявність вакантних посад та потребу в працівниках. На підтвердження своїх заперечень відповідачем надано пакет документів.

Заслухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, розглянувши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Відповідно до статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21.03.1991 р. № 875-XII, встановлено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Після самостійного розрахунку кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою вищевказаної статті, здійснюється та забезпечується працевлаштування інвалідів.

Статтею 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" встановлено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, чинним законодавством України передбачено гарантії соціального захисту інвалідів шляхом встановлення особливих вимог щодо організації робочого місця інваліда та покладення на підприємства обов'язку забезпечувати для інвалідів належні та безпечні умови праці з урахуванням медичних показань, але без встановлення для підприємств жодних обмежень щодо обов'язку працевлаштування інвалідів.

Судом встановлено, що згідно звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2014 рік (форма №10-ПІ), середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу на Комунальному підприємстві «Лисичанська Житлово-експлуатаційна контора №6» у 2014 році становила 47 особи, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 1 особа, а також кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" - 3 особи (а.с.7).

З наданих пояснень представником позивача в судовому засіданні вбачається, що підприємством допущена арифметична помилка при складанні звіту 10-ПІ при встановлені кількості інвалідів, які повинні працювати на підприємстві. Оскільки 4 відсотки від середньооблікової чисельності штатних працівників Комунального підприємства "Лисичанська Житлово-експлуатаційна контора №6" складає 1,88 особи, що підлягає округленню до 2 осіб.

У зв'язку з викладеним суд приймає за основу той факт, що відповідач мав працевлаштувати 2 інвалідів.

Частиною 1 статті 20 Закону №875-XII встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України (частина 4 статті 20 Закону №875-XII).

Посилаючись на наведені положення зазначених норм законодавства, чинного на момент спірних правовідносин, позивач наполягає на необхідності стягнення з відповідача адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу по створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі 16057,45 грн., а також пені в сумі 112,42 грн. за порушення строків сплати санкцій.

Фонд соціального захисту інвалідів діє відповідно затверджених на підставі ст.10 та ст.20 Закону №875-XII, постанови Кабінету Міністрів України від 31.01.2007р. №70 «Про реалізацію статей 19 і 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»» (у відповідній редакції), та Положення про Фонд соціального захисту інвалідів, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 14.04.2011р. №129.

Згідно положень статті 19 Закону №875-XII, грошові кошти, які просить стягнути позивач, є штрафними санкціями. По своїй правовій природі штрафні санкції застосовуються за порушення законодавства діями чи бездіяльністю, тобто за неналежне виконання обов'язку покладеного законом.

Відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

За вимогами статті 18-1 Закону №875-XII пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.

Відповідно до змісту положень, закріплених в Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007р. №70, роботодавці подають центру зайнятості звіти про зайнятість і працевлаштування інвалідів відділенням Фонду соціального захисту інвалідів та інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів.

Аналіз наведених норм свідчить про наявність у роботодавця обов'язку виділяти та створювати робочі місця для інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, а також щодо повідомлення підприємствами, установами та організаціями уповноважених органів про наявність вакансій (форма 3-ПН), за наслідками розгляду яких компетентні органи направляють на підприємство для працевлаштування інвалідів.

Отже, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Зібрані у справі докази свідчать про те, що відповідачем щомісяця подавалися до центру зайнятості звіти за формою №3-ПН, з яких вбачається наявність на підприємстві в звітний період 2 вакансії для працевлаштування інвалідів (а.с.23-34).

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази суд приходить до думки, що відповідач здійснив всі, передбачені чинним на момент виникнення спору законодавством та залежні від нього, заходи щодо утворення робочих місць та для працевлаштування інвалідів на своєму підприємстві і не може нести відповідальність за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування та відсутність у населеному пункті за місцем реєстрації структурних підрозділів відповідача інвалідів, які бажають працевлаштуватись. Відтак, на КП «ЖЕК №6» не може бути покладена відповідальність, передбачена статтею 20 Закону №875-ХІІ.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 31.01.2011 року у справі за позовом Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до виробничого кооперативу «Переможець» про стягнення адміністративно-господарських санкцій; від 04.07.2011 року у справі за позовом прокурора Замостянського району м. Вінниці в інтересах держави в особі Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до сільськогосподарського відкритого акціонерного товариства «Поділля» про зобов'язання вчинити дії; від 20.06.2011 року у справі за позовом Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до приватного підприємства «Продекспорт» про стягнення адміністративно-господарських санкцій; від 02.04.2013 року у справі за позовом Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до дочірнього підприємства комунального підприємства «Теплогорець» «Теплогірськ-Жилсервіс» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені.

У відповідності до частини 2 статті 244-2 КАС України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи встановлені у справі обставини у їх сукупності та виходячи з положень законодавства, чинного на момент спірних правовідносин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст.69-71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Комунального підприємства "Лисичанська Житлово-експлуатаційна контора №6" про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені в сумі 16169,87 грн. відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова суду може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Повний текст постанови складено та підписано 14 травня 2015 року.

Суддя Н.М. Басова