Справа № 816/758/15-а
Суддя: Бондар В.О.
Дата ухвалення: 2015-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2015 р.Справа № 816/758/15-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бондара В.О.

Суддів: Кононенко З.О. , Калитки О. М.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 31.03.2015р. по справі № 816/758/15-а

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства внутрішніх справ України треті особи Генеральна Прокуратура України , ОСОБА_2

про визнання наказу нечинним,

ВСТАНОВИЛА:

06 березня 2015 року, ОСОБА_1 ( далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України ( далі - відповідач ) треті особи: Генеральна Прокуратура України, ОСОБА_2 про визнання нечинним та скасування наказу Міністра Міністерства внутрішніх справ України від 05.09.2014 року №1796 о/с про призначення ОСОБА_2 на посаду командира батальйону патрульної служби міліції особливого призначення "Полтавщина" та присвоєння йому спеціального звання "майор міліції".

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 31.03.2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, треті особи: Генеральна Прокуратура України, ОСОБА_2 про визнання наказу нечинним та його скасування - відмовлено.

В обґрунтування апеляційної скарги позивачем зазначено, що судом першої інстанції неправильно застосовані та порушено норми матеріального та процесуального права.

Сторони в судове засідання не з'явились, були повідомлені належним чином.

Суд апеляційної інстанції розглядає справу згідно ч.4 ст. 196 КАС України та п.2 ч.1 ст. 197 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги постанову суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову судом першої інстанції зроблено висновок, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про порушення прав та інтересів позивача ОСОБА_1 в зазначених правовідносинах.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як було встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження під час апеляційного розгляду, 05 вересня 2014 року міністром Міністерства внутрішніх справ України був прийнятий наказ №1796 о/с про призначення ОСОБА_2 командиром батальйону патрульної служби міліції особливого призначення "Полтавщина" Управління МВС України в Полтавській області з випробувальним строком до одного року та присвоєння йому спеціального звання "майор міліції".

08 вересня 2014 року наказом Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області № 418 о/с відповідно до Закону України "Про оборону України" від 06.12.1991, Указу Президента України № 454-2014 від 06.05.2014 "Про часткову мобілізацію" на особливий період прийняття службу органів внутрішніх справ та призначено: майора міліції ОСОБА_2 (М-180144) командиром батальйону патрульної служби міліції особливого призначення "Полтавщина" УМВС (з іспитовим строком один рік), встановивши відповідно до наказу МВС України від 31.12.2007 № 499 посадовий оклад 1100 грн., надбавку за виконання особливо важливих завдань в розмірі 50% та підвищення до посадового окладу за особливі умови служби в розмірі 15%.

15 вересня 2014 року ОСОБА_2 прийняв присягу працівника органів внутрішніх справ України.

Позивач ОСОБА_1 вважає, що наказ міністра Міністерства внутрішніх справ України Авакова А.Б. від 05.09.2014 року №1796 о/с про призначення ОСОБА_2 командиром батальйону патрульної служби міліції особливого призначення "Полтавщина" Управління МВС України в Полтавській області з випробувальним строком до одного року та присвоєння йому спеціального звання "майор міліції" суперечить законам України "Про міліцію", "Про засади запобігання і протидії корупції", Положенню про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114, оскільки під час призначення на дану посаду відповідачем не встановлено, що ОСОБА_2 не відповідає займаній посаді, оскільки має непогашену судимість та ІІ групу інвалідності.

Позивач не погодився із зазначеним наказом міністра Міністерства внутрішніх справ України Авакова А.Б. від 05.09.2014 року №1796 о/с та оскаржив його до суду.

Надаючи оцінку обґрунтованості позовних вимог, колегія суддів зазначає:

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 оспорив наказ Міністра Міністерства внутрішніх справ України від 05.09.2014 року №1796 о/с про призначення ОСОБА_2 на посаду командира батальйону патрульної служби міліції особливого призначення "Полтавщина" та присвоєння йому спеціального звання "майор міліції". Такий правовий акт породжує права й обов'язки тільки того суб'єкта (чи визначеного цим актом певного кола суб'єктів), якому його адресовано.

Відповідно ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України, справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Для визначення ознак публічно-правового спору суд повинен встановити, зокрема, наявність матеріально-правових відносин між учасниками спору. Публічно - правовий спір може виникати із конституційних, адміністративних, фінансових та інших правовідносин, зміст яких складає, з одного боку, обов'язок органу публічної адміністрації вчинити певний акт на користь особи і з іншого - право особи вимагати виконання цього обов'язку від органу публічної адміністрації як від носія владних повноважень. Більш того, особа повинна бути переконана у тому, що такі відносини перебувають у стані порушення норми або права.

Спираючись на норми Конституції, як норми прямої дії, якими визначено зміст прав та свобод, особа має можливість вимагати від держави в особі органів публічної адміністрації належної організації та безпосереднього виконання кореспондуючих обов'язків.

Відповідно до п.1 ч. 2 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

У відповідності до п. 8 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України позивача визначено як особу, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Згідно частини 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що підставою для звернення особи до суду з позовом є її суб'єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні прав чи свобод, однак, обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є об'єктивна наявність відповідного порушеного права чи законного інтересу на момент звернення до суду та при цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення можливості чи неможливості реалізації її законного права та/або виникнення додаткового обов'язку. А тому дії суб'єкта владних повноважень є такими, що порушують права та інтереси особи в тому разі, якщо вони, по-перше, вчинені з перевищенням повноважень, та, по-друге, є юридично значимими, тобто мають безпосередній вплив на стан суб'єктивних прав та обов'язків особи.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що під час розгляду справи суд повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наказ Міністра Міністерства внутрішніх справ України "Про призначення ОСОБА_2 на посаду командира батальйону патрульної служби міліції особливого призначення "Полтавщина" та присвоєння йому спеціального звання "майор міліції" № 1796 о/с від 05 вересня 2014 року є актом індивідуальної дії, у зв»язку з чим, позивач не є суб'єктом правовідносин, які склались в результаті прийняття Міністром МВС України цього наказу.

Таким чином, позивач не довів наявність порушення оскаржуваним наказом Міністра МВС України саме його прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин, які потребують судового захисту та у такому разі суд не проводить перевірку цього акта на предмет його законності (відповідності правовим актам вищої

Також, матеріали справи містять копію наказу міністра МВС України від 10.12.2014 року № 2558 о/с яким відповідно до пункту 42 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ призначено майора міліції ОСОБА_2 (М-180144) заступником начальника Головного управління МВС України в Донецькій області з координації діяльності правоохоронних органів, військових та громадських формувань. На момент розгляду справи ОСОБА_2 перебуває на іншій посаді, на даний час командиром батальйону патрульної служби міліції особливого призначення "Полтавщина" є капітан мiлiцiї ОСОБА_4.

Позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про порушення прав та інтересів позивача ОСОБА_1 в зазначених правовідносинах.

Згідно із частини першої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_1 - необґрунтовані, безпідставні та задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ч.1 ст.195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, постанова суду ухвалена з дотриманням норм процесуального права, у відповідності до вимог норм матеріального права, тому колегія суддів вважає, що підстав для її скасування немає.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 31.03.2015р. по справі № 816/758/15-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий суддя (підпис)Бондар В.О.
Судді(підпис) (підпис) Кононенко З.О. Калитка О.М.