Справа № 826/18598/14
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2015-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 травня 2015 року № 826/18598/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Добрівської Н.А., суддів Гарника К.Ю., Скочок Т.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доДержавної виконавчої служби України
провизнання неправомірною бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної виконавчої служби України (далі по тексту - відповідач, ДВС України), в якому просить:

- визнати протиправними дії відповідача, які полягають у несвоєчасному наданні позивачу відповіді від 24 вересня 2014 року №П-11609/2 на його заяву від 07 серпня 2014 року;

- визнати рішення (лист) від 24 вересня 2014 року №П-11609/2 таким, що не містить обґрунтованого вирішення вимог « 4» та « 5», викладених у заяві від 07 серпня 2014 року;

- визнати порушення відповідачем права позивача на участь у процесі прийняття рішення за заявою від 07 серпня 2014 року протиправним;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо вирішення по суті вимог « 1» та « 2», викладених у заяві від 07 серпня 2014 року;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у тому, що ДВС України, не маючи відповідної компетенції (повноважень) щодо вирішення вимог заяви від 07 серпня 2014 року, не переслав її за належністю відповідному органу або посадовій особі;

- визнати протиправними дії відповідача, які полягають у наданні позивачу рішення від 24 вересня 2014 року №П-11609/2 не уповноваженою особою;

- визнати бездіяльність відповідача, яка полягає у ненаданні позивачу роз'яснення порядку оскарження рішення від 24 вересня 2014 року №П-11609/2 протиправною.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що під час розгляду відповідачем заяви від 07 серпня 2014 року про злочин, останнім допущено ряд порушень вимог Закону України «Про звернення громадян».

В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав та просив позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував з огляду на його необґрунтованість та надав суду письмові заперечення проти позову.

У судове засідання, призначене на 08 квітня 2015 року, представник відповідач не з'явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надіслав суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з проведенням ліквідації ДВС України та переведенням її працівників до Міністерства юстиції України, що було залишено колегією суддів без задоволення з огляду на його необґрунтованість та недоведеність неможливості забезпечити явку представника.

З огляду на неявку в судове засідання представника відповідача, який згідно вимог Кодексу адміністративного судочинства України є таким, що належним чином повідомлений про розгляд справи, а також беручи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд на підставі частини 6 статті 71, частини 4 та 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу у порядку письмового провадження на основі наявних у справі доказів.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 травня 2015 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у тому, що ДВС України, не маючи відповідної компетенції (повноважень) щодо вирішення вимог заяви від 07 серпня 2014 року, не переслав її за належністю відповідному органу або посадовій особі.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, до адміністративного позову додано заяву про злочин від 07 серпня 2014 року, в якій зазначено про невиконання ДВС України постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 грудня 2013 року у справі №826/17794/13-а щодо визнання протиправними дії та бездіяльності ДВС України.

Так, на момент направлення зазначеної заяви позивача ДВС України не проведено перевірки виконання боржником - Прокуратурою Київської області постанови Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №2а-2516/09/2670 та про її результати не повідомлено позивача; не притягнуто до відповідальності посадової особи, яка винна у допущенні ДВС України порушення строку надіслання на адресу ОСОБА_1 копії постанови від 14 жовтня 2013 року ВП №21038316; не повідомлено про скасування постанови від 14 жовтня 2013 року ВП №21038316 про закінчення виконавчого провадження.

Зазначене, на переконання ОСОБА_1, є протиправною бездіяльністю ДВС України щодо рішення суду, а тому винні підлягають кримінальній відповідальності, що і зумовило звернення до відповідача з відповідною заявою, в якій викладено прохання:

1) відкрити кримінальне провадження за цією заявою та внести її до Єдиного реєстру досудових розслідувань;

2) встановити винних та притягнути їх до кримінальної відповідальності;

3) надати обґрунтовану відповідь на заяву;

4) дозволити заявнику бути присутнім при розгляді даної заяви;

5) дозволити ОСОБА_1 особисто викласти його аргументи, особі, що перевіряла заяву.

08 вересня 2014 року за результатами розгляду названої заяви про злочин Відділом примусового виконання рішень ДВС України складено лист №П-11609/2.-89/13, в якому ОСОБА_1 повідомлено про проведення перевірки викладених у зверненні фактів, а також, у зв'язку з проханням позивача бути присутнім при розгляду його звернення, запрошено з'явитись 23 вересня 2014 року об 11:00 год. до ДВС України.

24 вересня 2014 року листом №П-11609/2 Відділу примусового виконання рішень ДВС України, за підписом в.о. начальника відділу О.С. Кузьменко, ОСОБА_1 повідомлено про вчиненні відділом дії в рамках виконавчого провадження №21038316, а також вирішення питання про притягнення винних посадових осіб відділу примусового виконання рішень ДВС України до відповідальності за порушення вимог чинного законодавства.

Також позивачу роз'яснено, що відкриття кримінального провадження за заявою та внесення відповідних даних до Єдиного реєстру досудових розслідувань не відноситься до компетенції ДВС України.

Крім того, повідомлено заявника, що розгляд звернення проведено за його відсутності у зв'язку з його неявкою у дату та час, зазначені у листі від 08 вересня 2014 року.

Посилаючись на допущення відповідачем порушень вимог Закону України «Про звернення громадян» під час розгляду заяви про злочин від 07 серпня 2014 року, а саме: не проведення розгляду у строки, визначені законодавством; направлення відповіді, підписаної не уповноваженою особою; не забезпечення розгляду звернення у присутності позивача; не роз'яснення у направленій позивачу відповіді порядку та строків її оскарження, - позивач звернувся до суду із даним позовом.

Даючи правову оцінку встановленим у справі обставинам з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів, а також ухвали суду про закриття провадження у справі в частині позовних вимог, суд зважає на наступне.

В силу частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 40 Основного Закону встановлено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Основним нормативно-правовим актом, що регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення є Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996р. №393/96-ВР у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - Закон України від 02.10.1996р. №393/96-ВР).

Відповідно до статті 1 названого Закону громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно з частиною 3 та 4 статті 3 Закону України від 02.10.1996р. № 393/96-ВР заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності, а скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

До рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких:

- порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян);

- створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод;

- незаконно покладено на громадянина які-небудь обов'язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

Відповідно до приписів статті 5 Закону України від 02.10.1996р. № 393/96-ВР звернення може бути усним (викладеним громадянином і записаним посадовою особою на особистому прийомі) чи письмовим, надісланим поштою або переданим громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, якщо ці повноваження оформлені відповідно до чинного законодавства.

Забороняється відмова в прийнятті та розгляді звернення з посиланням на політичні погляди, партійну належність, стать, вік, віросповідання, національність громадянина, незнання мови звернення.

У той же час, частина 3 статті 7 Закону України від 02.10.1996р. № 393/96-ВР передбачає, якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.

Розгляд заяв (клопотань) громадян врегульовано положеннями статті 15 Закону України від 02.10.1996р. № 393/96-ВР.

Так, органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Заяви (клопотання) Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, інвалідів Великої Вітчизняної війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій особисто.

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Відповідно до статті 18 названого Закону громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право: особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; знайомитися з матеріалами перевірки; подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги; користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги; вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.

Згідно зі статтею 19 Закону України від 02.10.1996р. № 393/96-ВР органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані: об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; відміняти або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об'єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Статтею 20 Закону України від 02.10.1996р. № 393/96-ВР передбачено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання.

Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, на підтвердження дотримання наведених вище приписів Закону України від 02.10.1996р. № 393/96-ВР, відповідачем під час розгляду звернення позивача від 07 серпня 2014 року, яке надійшло до ДВС України 11 серпня 2014 року та було зареєстровано за вх. №П-11609, керуючись положеннями 20 названого Закону, 08 вересня 2014 року листом №П-11609/2.-89/13 повідомлено позивача про проведення перевірки викладених у зверненні фактів та, на реалізацію права громадянина, закріпленого у статті 19 Закону України від 02.10.1996р. № 393/96-ВР, запрошено останнього з'явитись на розгляд його звернення 23 вересня 2014 року об 11:00 год. до ДВС України.

У зв'язку з неявкою ОСОБА_1 на розгляд заяви у день та час, зазначені у листі від 08 вересня 2014 року, розгляд звернення проведено за його відсутності та за його результатами повідомлено листом від 24 вересня 2014 року.

З огляду на викладене, а також відсутності посилань позивача щодо несвоєчасного отримання ним листа від 08 вересня 2014 року, суд приходить до висновку про безпідставність позивних вимог в частині визнання протиправним порушення ДВС України права ОСОБА_1 на участь у процесі прийняття рішення за заявою від 07 серпня 2014 року.

Так само не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо визнання рішення (листа) від 24 вересня 2014 року №П-11609/2 таким, що не містить обґрунтованого вирішення вимог « 4» та « 5», викладених у заяві про злочин від 07 серпня 2014 року, оскільки зазначений лист містить роз'яснення проведення розгляду зазначеної заяви за відсутності ОСОБА_1

Розглядаючи вимогу ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльність ДВС України щодо вирішення по суті вимог « 1» та « 2», викладених у заяві про злочин від 07 серпня 2014 року, а саме: відкрити кримінальне провадження за цією заявою та внести її до Єдиного реєстру досудових розслідувань; встановити винних та притягнути їх до кримінальної відповідальності, суд погоджується з позиціє відповідача щодо не віднесення чинним законодавством України зазначених питань до його компетенції, а тому така позовна вимога не може бути задоволена.

Як закріплено у статті 15 Закону України від 02.10.1996р. № 393/96-ВР тільки заяви (клопотання) Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, інвалідів Великої Вітчизняної війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій особисто.

Натомість частиною 3 названої статті закріплено обов'язок надання відповіді за результатами розгляду заяви (клопотання) тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки.

Відповідно до підпункту 10 пункту 4 Положення про Державну виконавчу службу України, затвердженого указом Президента України від 06 квітня 2011 року №385/2011 ДВС України відповідно до покладених на неї завдань організовує розгляд звернень громадян та юридичних осіб з питань, пов''язаних із діяльністю ДВС України, структурних підрозділів територіальних органів Мін'юсту України, що забезпечують реалізацію повноважень ДВС України.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що саме відповідно до наведеної правової норми відповідачем організовано розгляд звернення позивача та надання за його наслідками відповіді шляхом доручення вчинення таких дій структурному підрозділу - Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, затвердженого наказом ДВС України, а тому, в силу приписів частини 3 статті 15 Закону України від 02.10.1996р. № 393/96-ВР, в.о. начальника зазначеного відділу правомірно та відповідно до покладених на нього обов'язків підписано листи від 08 вересня 2014 року №П-11609/2.-89/13 та від 24 вересня 2014 року №П-11609/2.

Наведене виключає підстави для задоволення вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними дій відповідача, які полягають у наданні позивачу рішення від 24 вересня 2014 року №П-11609/2 не уповноваженою особою.

Відповідно до частини 4 статті 5 Закону України від 02.10.1996р. № 393/96-ВР тільки рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Однак зі змісту листа від 24 вересня 2014 року №П-11609/2 вбачається, що заява ОСОБА_1 в частині притягнення винних осіб до відповідальності в межах компетенції відповідача була задоволена, а тому позовна вимога щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка полягає у ненаданні позивачу роз'яснення порядку оскарження рішення від 24 вересня 2014 року №П-11609/2 задоволенню не підлягає.

Натомість вимога ОСОБА_1 щодо визнання протиправними дії ДВС України, які полягають у несвоєчасному наданні відповіді від 24 вересня 2014 року №П-11609/2 на заяву про злочин від 07 серпня 2014 року є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Як зазначено вище, статтею 20 Закону України від 02.10.1996р. № 393/96-ВР закріплені строки розгляду звернень громадян.

Зі змісту названої статті вбачається, що тільки якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення.

Аналіз наведеної правової норми дає підстави для висновку, що у повідомленні про неможливість розглянути звернення, курівник відповідного органу або його заступник мають зазначити термін, необхідний для такого розгляду.

Однак, лист від 08 вересня 2014 року №П-11609/2.-89/13 таким вимогам не відповідає. Оскільки не містить вказівки на термін, необхідний для розгляду звернення позивача у зв'язку з проведенням перевірки фактів, викладених у заяві про злочин від 07 серпня 2014 року.

За таких обставин, суд приходить до висновку про допущення відповідачем порушення вимог Закону України від 02.10.1996р. № 393/96-ВР в частині своєчасного розгляду звернення позивача та надання відповіді за його результатами.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи всі наведені обставини в їх сукупності та виходячи з того, що під час розгляду справи доводи, викладені в адміністративному позові частково знайшли своє підтвердження, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до частини 3 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст.ст.69-71, 94, ч.6 ст.128, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної виконавчої служби про визнання неправомірною бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Державної виконавчої служби України, які полягають у несвоєчасному наданні ОСОБА_1 відповіді за результатами розгляду заяву про злочин від 07 серпня 2014 року.

У решті позову відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10 (десять) гривень 44 коп. судового збору, сплаченого відповідно до квитанції №74 від 28.10.2014 року.

Постанова набирає законної сили у порядку, встановленому в ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, визначені ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Н.А. Добрівська

Судді: К.Ю. Гарник

Т.О. Скочок