Справа № 813/369/15
Суддя: Шавель Р.М.
Дата ухвалення: 2015-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 року Справа № 876/1534/15

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Костіва М.В. та Бруновської Н.В.,

з участю секретаря судового засідання - Бєлкіної Н.І.,

а також сторін (їх представників):

від позивача - ОСОБА_1;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 27.01.2015р. про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до судді апеляційного суду Львівської обл. Зверхановської Лідії Дмитрівни про визнання бездіяльності та рішень протиправними, відшкодування шкоди та відновлення банківського вкладу, -

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваною ухвалою окружного адміністративного суду від 27.01.2015р. відмовлено в порядку п.1 ч.1 ст.109 КАС України у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до судді апеляційного суду Львівської обл. Зверхановської Л.Д. про визнання бездіяльності та рішень протиправними, відшкодування шкоди та відновлення банківського вкладу, оскільки таку не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства (а.с.1-3).

Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржив позивач ОСОБА_1, який у апеляційній скарзі просить судову ухвалу скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції зі стадії відкриття провадження у справі, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильної відмови у відкритті провадження (а.с.11 і на звороті).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуваною ухвалою порушено його право на судовий захист; фактично спір стосується позбавлення права сторони на отримання процесуальних документів по цивільній справі.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача на підтримання поданої скарги, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Згідно з п.1 ч.1 ст.3 КАС України справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема:

1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності;

2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;

3) спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;

4) спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів;

5) спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України;

6) спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму;

7) спори фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації.

Як слідує із змісту позовної заяви ОСОБА_1, позивач вважає, що відповідач протиправно не надала йому копію ухвали за результатами вирішення його заяви про відвід або самовідвід, що фактично унеможливило реалізацію ним свого права на подальше оскарження вказаного рішення суду.

За наведених обставин просить застосувати до відповідача наслідки ст.56 Конституції України, визнавши бездіяльність останнього протиправною, а також відшкодувати понесену матеріальну, моральну та фізичну шкоду, відновити банківський вклад позивача (а.с.5-6, 13).

Відмовляючи у відкритті провадження в адміністративній справі, суд першої інстанції виходив з того, що рішення, процесуальні дії чи бездіяльність судів та суддів у межах провадження конкретних справ можуть бути оскаржені лише шляхом перевірки відповідних судових рішень в порядку, визначеному відповідним процесуальним законодавством - в порядку апеляційного чи касаційного оскарження. Оскарження дій судді шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції чинним законодавством не передбачено.

Також суди та судді при розгляді конкретних справ не є суб'єктами владних повноважень, які здійснюють управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв'язку з розглядом судових справ.

Окрім цього, в частині позовних вимог про відновлення банківського вкладу суд зазначив про те, що такі вимоги підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів вважає наведений висновок підставним і обґрунтованим, при цьому враховує наступне.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.3 ст.7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.

Звідси, законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суду (судді), вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти суду чи судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя і посяганням на процесуальну незалежність суду.

Судам не підвідомчі скарги на акти і дії службових осіб суду, якщо законодавством встановлений інший порядок оскарження. Як зазначено у п.4 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2001 від 23.05.2001р., це положення слід розуміти так, що судами не розглядаються скарги громадян на акти і дії суддів, пов'язані із здійсненням правосуддя, оскарження яких встановлюється відповідним процесуальним законодавством.

Таким чином, дії суду (судді), вчинені при виконанні ним своїх обов'язків щодо здійснення правосуддя є не управлінськими, а процесуальними. Тому їх законність може перевірятися лише судом вищої інстанції в порядку, передбаченому процесуальним законом.

При цьому, оскарження дій судді шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції чинним законодавством не передбачено.

Наведені висновки узгоджуються з роз'ясненнями, які наведені в постанові Пленуму ВС України № 6 від 12.06.2009р. «Про деякі питання, що виникають в судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розглядів ними адміністративних позовів до судів і суддів», згідно яких у розумінні положень ч.1 ст.2, п.п.1, 7 і 9 ст.3, ст.17, ч.3 ст.50 КАС України суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб'єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв'язку з розглядом судових справ.

Відповідно до п.22 постанови Пленуму ВАС України № 8 від 20.05.2013р. «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» дії суду (судді), вчинені при виконанні ним своїх обов'язків щодо здійснення правосуддя (самостійного виду державної діяльності, яка здійснюється шляхом розгляду і вирішення у судових засіданнях в особливій, встановленій законом, процесуальній формі адміністративних, цивільних, кримінальних та інших справ), є не управлінськими, а процесуальними, і оскаржуються у порядку, визначеному процесуальними законами.

У порядку адміністративного судочинства можуть бути оскаржені акти, дії або бездіяльність посадових і службових осіб судів, що належать до сфери управлінської діяльності.

З наведеного слідує, що суди та судді при розгляді конкретних справ не є суб'єктами владних повноважень, які здійснюють управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв'язку з розглядом судових справ.

Таким чином, вимоги про визнання дій суддів та суду під час розгляду конкретних справ протиправними не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Окрім цього, за наведених обставин (за неможливості розгляду вимог про визнання бездіяльності протиправною) позовні вимоги про відшкодування матеріальної, моральної та фізичної шкоди також не можуть бути розглянуті у порядку адміністративного судочинства, оскільки згідно вимог ч.2 ст.21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

При цьому, позивач вправі заявити позовні вимоги про відшкодування шкоди в порядку цивільного судочинства до місцевого загального суду.

Також судом першої інстанції вірно вказано на те, що позовні вимоги про відновлення банківського вкладу не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки згадані правовідносини носять приватноправовий характер, а в їх реалізації не приймає участь суб'єкт владних повноважень, який здійснює владні управлінські повноваження.

Доводи апелянта в іншій частині на правомірність прийнятої ухвали не впливають та висновків суду не спростовують.

Із урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість винесеної ухвали та відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, оскільки в ухвалі суду наведені вірні мотиви та обґрунтування щодо неможливості розгляду справи у порядку КАС України.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи, підставно і обґрунтовано прийняв рішення про відмову у відкритті провадження у адміністративній справі, ухвала суду відповідає нормам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків ухвали суду, а тому підстав для її скасування колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.94, ч.3 ст.160, ст.ст.195, 196, п.1 ч.1 ст.199, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 254 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 27.01.2015р. про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі № 813/369/15 залишити без задоволення, а згадану ухвалу суду - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання ухвалою законної сили.

Головуючий суддя: Р.М.Шавель

Судді: М.В.Костів

Н.В.Бруновська