Справа № 524/1449/15-а
Суддя: Савічев В. О.
Дата ухвалення: 2015-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 524/1449/15-а
Провадження №
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

07.05.2015 року, Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі :

головуючого судді - Савічева В.О.

при секретарі - Коршак Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконкому Автозаводської районної ради м. Кременчука про зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Виконкому Автозаводської районної ради м. Кременчука про зобов'язання вчинити дії, посилаючись на підстави та обставини викладені в позовній заяві та просив суд визнати протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука в частині не виплати належних йому при звільненні сум та стягнути з Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 28.11.2014 року по 03.04.2015 року (дату проведення остаточного розрахунку).

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не прибув в своїй заяві позовні вимоги підтримав і просив суд справу розглядати без його участі.

Представник відповідача Виконкому Автозаводської районної ради м. Кременчука в судове засідання не прибув, просив справу слухати за його відсутності, проти позову заперечував надавши письмові заперечення на позовну заяву і просив в задоволенні позову відмовити.

Вивчивши матеріали справи та письмові докази, подані позивачем в обґрунтування власних вимог, повно та всебічно оцінивши надані докази, в сукупності із обставинами справи суд встановив наступне.

Статті 116 - 117 КЗпП України визначають відповідальність роботодавця при затримці розрахунку при звільненні. При цьому, із контексту даних правових норм слідує, що необхідними складовими частинами настання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні є: наявність належних звільненому працівникові сум при звільненні та вина роботодавця за невиплату працівникові цих сум.

Правова норма статті 117 КЗпП України пов'язує вину власника чи уповноваженого ним органу безпосередньо з належними звільненому працівникові сумами.

Таким чином, для встановлення відповідальності роботодавця за статтями 116-117 КЗпП України, необхідно встановити чи були на час звільнення належні до виплати працівникові суми та чи була наявна вина роботодавця щодо невиплати цих сум.

В даному випадку, позивач ОСОБА_1 вказує, що рішеннями суду по справам № 524/3863/14-а та 524/3865/14-а було встановлено, що позивачу роботодавець повинен виплатити матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань не в розмірі посадового окладу (як виплатив роботодавець), а в розмірі середньомісячної заробітної плати.

При цьому, позивач дізнався про порушене своє право у 2014 році.

Позивач ОСОБА_1 отримав у 2010 та 2011 роках матеріальну допомогу у розмірі посадового окладу. Відповідач - роботодавець у 2010 та 2011 роках виплачував позивачу матеріальну допомогу у розмірі посадового окладу, керуючись Постановою Кабінету Міністрів України № 268 від 09.03.2006 p., пункт 1 якої визначає, що право на дану виплату (чи не виплату) визначає своїм рішенням керівник установи, організації. Ні позивач, ні відповідач-роботодавець, на момент звільнення позивача, не підозрювали, що дана виплата повинна здійснюватись яким-небудь іншим чином, ніж це було зроблено.

Тому, приймаючи до уваги дані факти, необхідно відзначити, що відсутні передумови для настання відповідальності роботодавцем за ст.ст.116-117 КЗпП України, а саме - на момент звільнення не було належних сум для виплати працівникові, які б були не виплачені (ні нарахованих бухгалтерією, ні таких, що не були нараховані бухгалтерією, але повинні були бути нараховані згідно якихось нормативних актів). А тому, була відсутня вина роботодавця, щодо такої невиплати.

Вина роботодавця могла б полягати в тому, що роботодавець на момент звільнення працівника: розумів (знав), що виплата має бути виконана згідно вимог чинного законодавства, але не виконав виплату згідно якихось підстав, або не розумів (не знав), що виплата має бити здійснена (зокрема, в певному розмірі), хоча повинен був це розуміти (знати) у зв'язку з визначенням цього у нормативних актах держави.

Вина роботодавця відсутня, так як роботодавець не міг знати про те, що не визначалось нормативними актами, а було визначено судом, виходячи з юридичного аналізу обставин справи, яка розглядалась через значний час після звільнення працівника.

В даному випадку, вина роботодавця відсутня, так як при звільненні спору між роботодавцем та працівником не було. Роботодавець вважав, що діє законно. І лише через певний проміжок часу після звільнення позивач подав позови і судом було встановлено, що виплати повинні були бути здійснені іншим чином, ніж це було зроблено.

Таким чином, при відсутності вини роботодавця, в контексті статей 116 - 117 Кодексу законів про працю України, коли сам спір виник через декілька років (багато років) після звільнення робітника, застосовувати дані правові норми в даному випадку - не можливо.

Таким чином, позовні вимоги є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 11, 71, 159-163 КАС України, суд -

П о с т а н о в и в :

В задоволені позову ОСОБА_1 до Виконкому Автозаводської районної ради м. Кременчука про зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Апеляційна скарга на постанову може бути подана до Харківського Апеляційного адміністративного суду через Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області протягом десяти днів з дня її проголошення, а особою, яка не брала участь у справі, з моменту отримання копії постанови.

Суддя: