Справа № 876/2125/13
Суддя: Яворський І.О.
Дата ухвалення: 2015-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2015 року Справа № 876/2125/13

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Яворського І.О.,
суддів: Кухтея Р.В., Носа С.П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 листопада 2012 року по справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання пунктів акту нечинними, стягнення заподіяної здоров`ю шкоди, одноразової щорічної матеріальної допомоги, додаткових витрат на лікування, транспортних витрат, витрат на санаторно-курортне лікування та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 в червні 2011 року звернувся з позовом в суд до військової частини НОМЕР_1 та з уточненням позовних вимог просив визнати пункт 10 Акту розслідування нещасного випадку, що стався 21.03.2006 року з позивачем, в частині визначення вини позивача у нещасному випадку у не підготовці робочого місця для виконання ремонтних робіт нечинним, таким, що не відповідає фактичним обставинам події, зобов`язати командування частини включити у цей пункт запис, що нещасний випадок стався з вини командування частини; визнати пункти 4.2, 4.3, 4.4, 4.5 Акту №21 про нещасний випадок нечинними, так як жодних інструктажів по техніці безпеки по виконанню ремонтних робіт з командування частини з позивачем ніхто не проводив і підписів у відповідних журналах про їх проведення позивач не ставив; стягнути з відповідача на користь позивача у рахунок відшкодування заподіяної шкоди здоров`ю у розмірі 962,13 грн., щомісячно з 11.09.2009 року до 20.03.2012 року, а всього на суму 28 520,39 грн. і в подальшому щомісячно по 962,15 грн. одноразову щорічну матеріальну допомогу в розмірі 1 167,75 грн.; додаткових витрат на лікування і транспортні витрати на суму 6 500 грн., санаторно-курортного лікування на суму 5 071,25 грн.
Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 листопада 2012 року у справі №2а-819/1510/13а в задоволенні адміністративного позову було відмовлено.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 листопада 2012 року у справі №2а-819/1510/13а та прийняти нову, якою задовольнити адміністративний позов.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт виходить з тих же мотивів, що наведені в позовній заяві.
Особи, які беруть участь у справі в судове засідання для розгляду апеляційної скарги не прибули, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, клопотань від осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю не поступило, а тому, колегія суддів, у відповідності до пп. 1,2, ч.1 ст. 197 КАС України, вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними матеріалами справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постанову без змін. При цьому колегія суддів виходить з наступних міркувань.
Відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року N 1232 та з метою визначення єдиного порядку розслідування нещасних випадків, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України наказом Міністерства оборони України №36 від 06.02.2001 року затверджено Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України.
Однак, як зазначено в п.1.3 Інструкції дія Інструкції не поширюється на осіб, які працюють за трудовими договорами у військових частинах. Розслідування та облік

нещасних випадків, що сталися з цими особами, а також групових нещасних випадків, унаслідок яких одночасно отримали травми або загинули військовослужбовці та особи, які працюють за трудовими договорами, проводяться спеціальні розслідування згідно з Порядком розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 року № 1112. У такому разі складається акт про нещасний випадок, що стався з військовослужбовцями.
Як встановлено судом позивач є військовослужбовцем військової служби за контрактом.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що Акт про нещасний випадок на виробництві офіційний документ, у якому фіксується цей випадок.
Як зазначено в п.2.5 вказаної вище Інструкції Комісія з розслідування нещасного випадку проводить розслідування протягом трьох діб. Комісія з розслідування нещасного випадку зобов`язана:обстежити місце нещасного випадку, опитати свідків і осіб, які причетні до події, та одержати пояснення потерпілого, якщо це можливо; установити обставини і причини, що призвели до нещасного випадку, визначити осіб, які допустили порушення вимог нормативно-правових актів (закони, статути, положення, правила, інструкції, настанови тощо), а також розробити заходи щодо запобігання подібним випадкам; скласти акт (додаток 1 до Інструкції) у п`яти примірниках або шести, якщо військовослужбовець був відряджений з іншої військової частини, і передати його на затвердження командиру військової частини. Усі примірники акта (додаток 1 до Інструкції) підписуються головою комісії та всіма її членами.
Згідно п.1.6 та 2.5 Інструкції за результатами розслідування нещасних випадків складається акт та командир військової частини видає наказ по військовій частині.
Відповідно до ч. 2 статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
У цьому випадку акт про нещасний випадок, в якому відображено узагальнений опис виявлених розслідуванням порушень законодавства та встановлених фактів, що в свою чергу відповідає встановленим правилам складання акта про нещасний випадок, не є правовим документом, який сам по собі несе певні правові наслідки для особи, а тому, відповідно, не є актом індивідуальної дії у розумінні статті 17 КАС.
Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що виявлені розслідуванням порушення законодавства та встановлені факти, які викладені в акті про нещасний випадок, як і самий акт не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні статті 17 КАС, не зумовлюють виникнення будь-яких прав і обов`язків для осіб, щодо яких складався акт. Відсутність спірних відносин, в свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.
Таким чином в задоволенні позовних вимог про скасування пунктів акту про нещасний випадок необхідно відмовити.
Оцінюючи іншу частину позовних вимог колегія суддів звертає увагу на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців» (далі - Закону № 2011-ХІІ) відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законодавством порядку.
Статтею 16 вказаного Закону (на момент складання акту про нещасний випадок) визначено, що військовослужбовці підлягають державному обов`язковому особистому страхуванню на випадок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, що визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.
Постановою Кабінету Міністрів України від 19.08.1992 №488 затверджено Умови державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядок виплат їм та членам їх сімей страхових сум, згідно з пунктом 6 (підпункт «б»), якого відшкодування шкоди у разі втрати застрахованим працездатності, що сталася в наслідок поранення (контузії, травми, або каліцтва) відбувалось шляхом виплати НАСК «Оранта» страхових сум у встановленому розмірі.
Частиною другою статті 16 Закону № 2011-ХІІ (у редакції, чинній на час встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності) передбачалося, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб» (далі - постанова № 499, Порядок - відповідно) встановлено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, що сталися після 1 січня 2007 року, здійснюється згідно з Порядком.
Згідно з підпунктом 2 пункту 2 Порядку (у редакції, чинній на час встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності) військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) у разі настання інвалідності в період проходження військової служби та особам, звільненим з військової служби, у разі настання інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби чи після закінчення зазначеного строку, але внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період її проходження, у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби одноразова грошова допомога інвалідам ІІІ групи виплачується у розмірі 20 місячного грошового забезпечення.
У пункті 2 Порядку також зазначено, що у разі встановлення більшого відсотка втрати працездатності або в разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
Таким чином, законодавством встановлено порядок відшкодування завданої військовослужбовцям шкоди, пов`язаної з проходженням військової служби.
Відповідно до ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців» пенсійне забезпечення військовослужбовців після звільнення їх з військової служби провадиться відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ».
Статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ» передбачені відповідні соціальні гарантії для військовослужбовців, які стали інвалідами. Згідно з вказаною нормою військовослужбовці, які сталі інвалідами за умов, передбачених цим Законом, набувають право на пенсію по інвалідності.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що правовідносини між сторонами регулюються нормами спеціальних нормативних актів.
Частиною 1 ст. 1195 Цивільного кодексу України встановлено, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
Стаття 1195 Цивільного кодексу України регламентує деліктні зобов`язання; деліктна відповідальність є видом цивільно-правової відповідальності. Спірні правовідносини не є цивільно-правовими відносинами, з урахуванням чого норма ст. 1195 Цивільного кодексу України не поширюється на випадок каліцтва, який виник з військовослужбовцем при проходженні публічної служби, оскільки ці правовідносини врегульовані спеціальними законодавчими актами.
Відповідно до ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 9 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників; положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Отже, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Оскільки відповідачем не заявлялись вимоги про протиправність дій відповідача, а тому судом не досліджувалось питання протиправності дій, причинний зв`язок між діями і наслідками і в свою чергу питання відшкодування моральної шкоди.
Тому колегія суддів прийшла до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, оскільки вважає апеляційні вимоги неаргументованими.
Згідно ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.195, ст.197, п.1 ч.1 ст.198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.206, ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 листопада 2012 року у справі №2а-819/1510/13а без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий І.О. Яворський

Судді Р.В. Кухтей

С.П. Нос