Справа № 2а-213/11
Суддя: Нос С.П.
Дата ухвалення: 2015-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2015 року Справа № 151816/11/9104

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Носа С. П.,

суддів - Яворського І. О., Кухтея Р, В.;

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області на постанову Жовківського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2011 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області про скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

07 липня 2010 року Жовківським районним судом Львівської області зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 до Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області про скасування рішення Малехівської сільської ради Жовківського району двадцять дев'ятої сесії п'ятого скликання від 30 квітня 2009 року № 28 в пункті додатку про припинення права користування земельною ділянкою ОСОБА_1 (з урахуванням уточнень позовних вимог).

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем не дотримано вимог ч. 2 ст. 149 Земельного кодексу України, а також вимог ст. 15 Закону України «Про відчуження земельних ділянок, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені,які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності».

Постановою Жовківського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2011 року позов задоволено. Скасовано рішення Малехівської сільської ради Жовківського району двадцять від 30 квітня 2009 року № 28 в пункті додатку про припинення права користування земельною ділянкою ОСОБА_1.

Дану постанову мотивовано тим, що відповідачем прийнято рішення без вирішення питання про вилучення земельної ділянки з користування, не припинивши право користування позивачем земельною ділянкою.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, відповідачем - Малехівською сільською радою Жовківського району Львівської області, подано апеляційну скаргу до Львівського апеляційного адміністративного суду, в якій висловлено прохання скасувати оскаржувану постанову та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції внаслідок неналежного повідомлення про час розгляду справи позбавлено відповідача можливості скористатись правами передбаченими ст. ст. 49, 51 КАС України. Всупереч вимогам ст. ст. 99, 100 КАС України судом першої інстанції не взято до уваги клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у зв'язку з поданням такої поза межами строку звернення до адміністративного суду. Судом першої інстанції не закрито провадження в справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України. Позивачем не надано доказів на підтвердження виникнення права користування земельною ділянкою. Право користування земельною ділянкою у позивача не виникло, а фактичне користування припинено у зв'язку з тим, що відповідачем не продовжено строк на тимчасове користування земельною ділянкою.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та на основі наявних у ній доказів.

Судом апеляційної інстанції заслухано суддю-доповідача, досліджено матеріали справи та проаналізовано доводи апеляційної скарги, внаслідок чого зроблено висновок про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, скасування постанови суду першої інстанції та прийняття нової постанови про відмову в задоволенні адміністративного позову.

Рішенням Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області від 30 квітня 2009 року № 28 «Про припинення права користування земельними ділянками для ведення городництва» припинено, зокрема, право користування земельними ділянками для ведення городництва ОСОБА_1 в урочищі «Пам'ятник»

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всі формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Здійснивши перевірку висновків суду першої інстанції щодо відповідності оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до журналу судового засідання від 23 вересня 2011 року розгляд справи відкладено на 14 год 00 хв 24 жовтня 2011 року.

Відповідачу 26 вересня 2011 року направлено повідомлення про виклик в судове засідання на 14 год 00 хв 24 жовтня 2011 року (а. с. 46).

Разом з тим, згідно із журналом судового засідання від 24 жовтня 2011 року розгляд справи розпочато о 12 год 27 хв та закінчено о 12 год 41 хв.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими твердження апелянта, що внаслідок таких дій суду першої інстанції останній був позбавлений можливості в повній мірі скористатись правами наданими ст. ст. 49, 51 КАС України.

Відповідно до ч. 2 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції може дослідити докази, які не досліджувалися у суді першої інстанції, з власної ініціативи або за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до суду першої інстанції або необґрунтованим відхилення їх судом першої інстанції. Суд апеляційної інстанції може дослідити також докази, які досліджувалися судом першої інстанції з порушенням вимог цього Кодексу.

Суд апеляційної інстанції приймає до уваги та вважає обґрунтованим ненадання до суду першої інстанції письмових доказів, долучених до апеляційної скарги, з огляду на розгляд судом першої інстанції справи не в час, про який повідомлено відповідача.

Позивачем у позовній заяві стверджено, що рішенням Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області від 03 листопада 1998 року № 7 затверджено акт про інвентаризацію земельних ділянок відповідно до якого за нею закріплено земельну ділянку для ведення городництва площею 0,10 га в урочищі «Пам'ятник».

Згідно з ст. 125 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення прийняття відповідачем оскаржуваного рішення) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття відповідачем оскаржуваного рішення) право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою, а відповідно до ч. 5 ст. 126 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття відповідачем оскаржуваного рішення) право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.

Пунктом 6 рішення Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області від 21 квітня 2000 року № 7 «Про оренду земельних ділянок» продовжено договори на тимчасове користування земельними ділянками з громадянами в урочищах: «Болото», «Грушки», «Пам'ятник» на 2000 рік.

У пункті 2 рішення Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області від 14 квітня 2002 року № 4 «Про оренду земельних ділянок» вказано заключити громадянам з сільською радою договори на тимчасове користування земельними ділянками в урочищі «Пам'ятник» на три роки.

Пунктом 1 рішення Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області від 07 лютого 2004 року № 2 «Про надання в користування громадянам земельних ділянок для городництва в масиві «Пам'ятник», «Під лісом» продовжено терміни користування на правах оренди земельними ділянками для городництва/обслуговування особистих селянських господарств громадянам села Малехова на сезон весна-осінь 2004 року до 01 листопада в урочищах «Під лісом», «Пам'ятник».

Пунктом 2 рішення Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області від 10 березня 2005 року № 1 «Про встановлення орендної плати на земельні ділянки сільськогосподарського призначення для фізичних та юридичних осіб» продовжено договри на тимчасове користування земельними ділянками для ведення городництва в урочищах «Грушки», «Болото», «Пам'ятник» з громадянами на три роки.

Пунктом 2 рішення Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області від 25 січня 2008 року № 6 «Про встановлення ставки орендної плати за користування земельними ділянками юридичних та фізичних осіб» продовжено договори на тимчасове користування земельними ділянками для ведення городництва в урочищах «Грушки», «Болото», «Пам'ятники» на 2008 рік.

Незважаючи на існування вищенаведених рішень право користування у позивача земельною ділянкою для ведення городництва площею 0,10 га в урочищі «Пам'ятник» відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення прийняття відповідачем оскаржуваного рішення) не виникло.

Доказів виникнення права користування земельною ділянкою для ведення городництва площею 0,10 га в урочищі «Пам'ятник» позивачем не надано.

Разом з тим, фактичне користування ділянкою для ведення городництва площею 0,10 га в урочищі «Пам'ятник» позивачем здійснювалось, а тому, оскільки, відповідно до оскаржуваного рішення, виникла суспільна необхідність для використання даної земельної ділянки, право користування позивачем згаданої ділянки було припинено відповідачем.

Відповідно до п «б» ч. 1 ст. 141 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття відповідачем оскаржуваного рішення) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом є підставою припинення права користування земельною ділянкою.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття відповідачем оскаржуваного рішення) земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Покликання позивача на недотримання відповідачем положення ст. 149 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття відповідачем оскаржуваного рішення) є безпідставними, оскільки у позивача не виникло право користування земельною ділянкою для ведення городництва площею 0,10 га в урочищі «Пам'ятник» у відповідності до положень ст. 125 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття відповідачем оскаржуваного рішення), а звідси й обов'язку дотримання вимог ст. 149 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття відповідачем оскаржуваного рішення).

Суспільна необхідність у земельній ділянці площею 0,10 га в урочищі «Пам'ятник», що використовувалась позивачем, підтверджується наступними письмовими доказами: копією рішення Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області від 27 квітня 2005 року № 4 «Про генеральний план села Малехова Жовківського району Львівської області»; копією рішення Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області від 20 листопада 2008 року № 2 «Про зміну меж села Малехів Жовківського району Львівської області»; копією рішення Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області від 24 листопада 2008 року № 14 «Про затвердження генерального плану с. Малехів»; копією рішення Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області від 30 вересня 2009 року № 5 «Про затвердження містобудівного обґрунтування земельної ділянки площею 6,76 га для розміщення території садибної житлової забудови між вулицями Крип'якевича-Дорошенка в с. Малехів Жовківського району Львівської області»; копією рішення Львівської обласної ради від 13 липня 2010 року № 1276 «Про затвердження проекту землеустрою щодо зміни та встановлення меж с. Малехів Малехівської сільської ради Жовківського району».

Також безпідставними є твердження позивача про недотримання відповідачем вимог ст. 15 Закону України «Про відчуження земельних ділянок, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені,які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності» оскільки цим Законом визначено правові, організаційні та фінансові засади регулювання суспільних відносин, що виникають у процесі відчуження земельних ділянок, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності.

Таким чином, суд апеляційної інстанції констатує, що оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування відповідає вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України.

Що строку звернення до суду, то такий, відповідно до вимог ст. 99 КАС України, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Конституційним Судом України в рішенні № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року зазначено, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Такий висновок узгоджується із правовими позиціями Конституційного Суду України, викладеними у рішеннях від 27 грудня 2001 року № 20-рп/2001 у справі про укази Президії Верховної Ради України щодо Компартії України, зареєстрованої 22 липня 1991 року (абзац перший пункту 6 мотивувальної частини), від 23 червня 1997 року № 2-зп у справі про акти органів Верховної Ради України (абзац четвертий пункту 1 мотивувальної частини).

Звідси, суд апеляційної інстанції вважає, що оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування є ненормативним актом.

Відповідно до ч. 11 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування доводяться до відома населення. На вимогу громадян їм може бути видана копія відповідних актів органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Відповідачем, всупереч вимогам ч. 2 ст. 71 КАС України, не надано доказів доведення до відома позивача змісту оскаржуваного рішення, а також доказів отримання позивачем копії такого рішення за межами річного строку звернення до суду.

Щодо твердження апелянта про неможливість розгляду даного спору в порядку адміністративного судочинства суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території (частина третя статті 140, частина перша статті 144 Конституції України).

Акти органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (Частина десята статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Відповідно до частини першої статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування вирішують, крім передбачених в Конституції України, й інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Перелік таких питань визначено у Конституції України та Законі України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Зокрема, згідно з Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» до питань місцевого значення належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Суд апеляційної інстанції вважає, що системний аналіз положень Конституції України та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» дає підстави для висновку, що органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їхньої компетенції, є суб'єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу. Як суб'єкти владних повноважень органи місцевого самоврядування вирішують в межах закону питання в галузі земельних відносин.

Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст; д) організація землеустрою; е) координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; є) здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; ж) обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства; з) підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; и) встановлення та зміна меж районів у містах з районним поділом; і) інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; ї) внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ, міст; й) вирішення земельних спорів; к) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

На думку суду апеляційної інстанції, ці повноваження охоплюються зазначеним у статті 143 Конституції України поняттям «вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції», а тому при їх здійсненні сільські, селищні, міські ради виступають як суб'єкти владних повноважень, які реалізують розпорядчі та інші функції.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції оскаржуючи дії (бездіяльність) органу місцевого самоврядування, який по відношенню до нього виконує владні управлінські функції відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Земельного кодексу України.

При цьому, позивач вважає, що з прийняттям органом місцевого самоврядування, Малехівською сільською радою Жовківського району Львівської області, рішення, як органом владних повноважень, порушуються його охоронювані законом права та інтереси, що потребують захисту саме в порядку адміністративного судочинства, оскільки такі випливають з суті виконуваної відповідачем та передбаченої законодавством управлінської функції в сфері земельних відносин.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень

В пункті 7 ч. 1 ст. 3 КАС України наведено визначення суб'єкта владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною 1 ст. 17 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму, зокрема, згідно з п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Статтею 104 КАС України встановлено, що до адміністративного суду має право звернутися з адміністративним позовом особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що вирішення земельних спорів фізичних та юридичних осіб з органом місцевого самоврядування, як суб'єктом владних повноважень, щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності належить до юрисдикції адміністративних судів, крім публічно-правових спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Узагальнюючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на неповно, необ'єктивно і всебічно не з'ясованих обставинах, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 158-163, 195, 197, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. 202, ч. 2 ст. 205, ст. ст. 207, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області - задовольнити частково.

Постанову Жовківського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2011 року в справі № 2а-213/11 - скасувати.

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області про скасування рішення - відмовити.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України, протягом двадцяти днів з дня набрання постановою законної сили.

Головуючий суддя: С. П. Нос

Судді: І. О. Яворський

Р. В. Кухтей