Справа № 815/1777/15
Суддя: Андрухів В. В.
Дата ухвалення: 2015-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1777/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2015 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Андрухіва В.В.

при секретарі Белан М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання нечинним з моменту його прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просив про визнати нечинним з моменту його прийняття рішення від 16.03.2015 року № 170 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язати прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 23.03.2015 року він отримав повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу №48 від 16.03.2015 року. ОСОБА_1 вважає вищевказане рішення необґрунтованим і незаконним. Позивач зазначив, що в середині 2009 року він прибув на територію України з метою отримання освіти, де під час навчання він познайомився з дівчиною. Повідомивши батька про свій намір одружитись з християнкою, а сам він сповідує іслам, зазнав утиску та погроз зі сторони родини. На даний час позивач побоюється гніву та покарання від батька, оскільки порушив канони ісламу і національні традиції. Скоєне діяння унеможливлює його теперішнє повернення на Батьківщину.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в адміністративному позові.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, вважаючи його необгрунтованим, та просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Гвінеї, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Конакрі (Гвінея), де мешкав до виїзду з країни. За національністю гвінеєць, за віросповіданням мусульманин-суніт, рідна мова малінке, також вільно володіє французькою, англійською, трохи німецькою мовами. Неодружений. Має дві вищі освіти, першу здобув в University de Sonfonia в період 2004-2008 років у м. Конакрі (Гвінея), другу в Харківському національному аграрному університеті на факультеті фінансів та кредиту у 2009-2014 роках. Протягом 2010-2013 років позивач працював вантажником на промринку "Барабашова" (м. Харків). Батько ОСОБА_4 працює в м. Конакрі (Гвінея) в мечеті муллою, мати ОСОБА_11 - домогосподарка, брат ОСОБА_6 працює продавцем косметики на базарі у м.Конакрі (Гвінея), брат ОСОБА_7 навчається в Універсітеті "Гамал Абдел Насер Конакрі". Причиною виїзду з країни громадської належності було отримання позивачем освіти економіста в Україні.

Також, судом встановлено, що 11.09.2008 року ОСОБА_1 виїхав з країни громадянської належності легально, авіарейсом м. Конакрі (Гвінея) - м. Раба (Марокко) - м. Стамбул (Туреччина) - м. Донецьк (Україна). Державний кордон України позивач перетнув 12.09.2008 року на підставі національного паспорту та студентської візи. В 2010 році національний паспорт був загублений ОСОБА_1, тому у 2011 році він отримав новий.

При виїзді із Гвінеї позивач мав офіційне запрошення для навчання до Харківського національного аграрного університету, де він здобув ступінь магістра, отримавши диплом 27.06.2014 року.

02 березня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах біженців ГУДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду особової справи № 2015 ОD 0040 громадянина Гвінеї ОСОБА_1, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області на підставі п.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" дійшло до висновку щодо відмови громадянину ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про надання статусу біженця.

Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, оформленим наказом № 48 від 16.03.2015 року, позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі п.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст. 1 Закону, - відсутні. Про прийняте рішення позивачу було вречене повідомлення від 16.03.2015 року за № 170.

Згідно п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається органом міграційної служби в порядку попереднього розгляду заяви, і у разі не оскарження цього рішення процедура з вирішення питання щодо визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, фактично є завершеною. Тому така відмова органу міграційної служби, на думку суду, також є відмовою заявнику у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як встановлено в ході розгляду справи, причиною виїзду з країни громадянської належності ОСОБА_1 зазначив отримання освіти в Україні за спеціальністю економіста. У своєму зверненні за захистом позивач вказав, що повернутись він не має змоги через те, що на території України зустрів своє кохання - громадянку України ОСОБА_10, та коли батько позивача дізнався, що його син планує одружитись на християнці, він наказав не повертатись додому. Таким чином, основною причиною неможливості повернення позивача до Гвінеї є сімейний конфлікт.

Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позивач надав вигадану інформацію про свій фінансовий стан, а також і про сварку з батьком. Зі слів позивача, повернутися до країни громадського походження він не може, тому що батько його хоче вбити через порушення законів ісламу, але позивач не зазнавав жодних переслідувань з боку родичів, батька та інших осіб.

У судовому засіданні позивач зазначив, що батько припинив фінансування його навчання восени 2013 року, після того як він повідомив йому про стосунки з дівчиною ОСОБА_10, але Харківський національний аграрний університет ОСОБА_1 закінчив влітку 2014 році, тому можна зробити висновок про відсутність проблем з родиною та те, що фінансування його навчання припинено не було, оскільки позивач майже рік навчався після нібито конфлікту з батьком.

У протоколі співбесіди ОСОБА_1 також вказав, що будь-яких переслідувань за расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, він не зазнавав. (а.с. 76-79).

Також, позивач не надав жодних переконливих пояснень або підтверджень реального ризику бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню.

Як вбачається з протоколу співбесіди від 16.03.2015 року, позивач вказував на те, що мусульманам заборонено одружуватись на християнах, про що також вказано в Корані (а.с. 76-79).

За інформацією з відкритих компетентних джерел, а саме - Веб - сайту -http://www.africartmodern. com/ru/nachi17. html - що стосується змішаних шлюбів, то вони займають особливе місце у правовій системі ісламу. В Корані, інших фундаментальних ісламських документах конкретно визначено, за яких умов допустимі шлюби з представниками інших релігій. У той же час треба зазначити, що правова система не завжди динамічно підходила до змішаних шлюбів. Поява в ній заборон і дозволів, як правило, було пов'язане з конкретними історичними умовами. В одних випадках іслам в категоричній формі забороняє шлюби між представниками інших вірувань, в інших, навпаки, підтримує (про що вже згадувалося в попередній статті у зв'язку з прийняттям громадянства). Особливо нетерпимо ставиться він до укладення шлюбів між мусульманами і язичниками.

Інакше підходить Коран і інші теоретичні джерела ісламу до шлюбів з особами, які сповідують християнство і іудаїзм. При укладенні шлюбу з представницями цих релігій мусульманин повинен дотримуватися ті ж умови, що і в чисто мусульманському шлюбному союзі. Разом з тим мусульманський шлюб з християнками або іудейками допустимо тільки в одному напрямку - між чоловіком-мусульманином і "жінкою писання". Шлюб ж мусульманки з християнином або іудеєм виключений. Якщо все ж мусульманка здійснює такий вероотступнический вчинок, то вона може бути піддана тюремного ув'язнення, щоб "подумати про своїх помилках". Це відбувається тому, що вважається, ніби чоловік з його необмеженою владою в сім'ї зможе з часом звернути дружину в свою віру.

Разом з тим, за матеріалами інформації по країні походження позивача, заповітами Корану не заперечується шлюб мусульман із християнами, що дає можливість вважати зазначене твердження позивача необґрунтованим.

Також суд встановив, що позивач фактично не укладав шлюбу з названою ним дівчиною, пославшись на її тимчасвоий виїзд з Харкова до Санкт-Петербургу до хворого батька. При цьому, позивач не взмозі був назвати, на що хворіє батько його коханої дівчини. Також позивач плутався у даті від'їзду його дівчини до Росії, назвавши суду - квітень 2015 року. При цьому, про від'їзд ОСОБА_10 до Росії він повідомляв вже під час співбесіди 12.03.2015 року. Тобто, позивач ані проявляв інтерес до здоров'я близьких своєї дівчини, ані пам'ятає дати, коли він з цією дівчиною вимушено розлучився.

Зазначені обставини дають суду обґрунтовані підстави вважати історію позивача щодо причин неможливості повернення до Гвінеї неправдоподібною.

Аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, додатково враховуючи відсутність будь-яких наявних збройних конфліктів.

Аналізом інформації з міжнародних правозахисних організацій можливо також дійти висновку, що соціально-політична ситуація в Гвінеї поступово поліпшується (доповідь Комісара ООН з прав людини за 2013 рік): http://www.refworld. org.ru/country,,,, GIN,,53341ebb4,0. html - 18.02.2015 - Сьогодні Рада Безпеки прийняв рішення продовжити на рік мандат Об'єднаного відділення ООН з миростроителъству в Гвінеї-Бісау (ЮНИОГБИС). Члени Ради привітали прогрес у зміцненні миру, безпеки і стабільності в країні. Вони закликали сили безпеки і оборони "повністю перейти під громадський контроль".

Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 29.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що обґрунтування позову та викладені ОСОБА_1 у матеріалах справи обставини, не містять жодних ознак наявності умов для визнання позивача біженцем.

Стосовно додаткової форми захисту, відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону, характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну через певні причини з іншого боку.

Відповідно до пункту 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" - особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Перевірка по країні походження вказує на відсутність загрози життю позивача, або інших критеріїв, які відповідають критеріям п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Таким чином, суд погоджується з висновками відповідача, що заява позивача є очевидно необгрунтованою.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що рішення відповідача, оформлене наказом № 48 від 16.03.2015 року (повідомлення позивача про прийняте рішення складене за № 170 від 16.03.2015 року), яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - є законним та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 6-9, 11, 71, 86, 159-163 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання нечинним з моменту його прийняття рішення від 16.03.2015 року № 170 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі наказу ГУ ДМС України в Одеській області від 16.03.2015 року № 48, зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції - протягом 10 днів з дня проголошення постанови, а у разі застосування судом ч.3 ст.160 КАС України, - протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили у разі неподання апеляційної скарги у 10-денний строк з дня отримання копії постанови. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст постанови складено 12 травня 2015 року.

Суддя: В.В. Андрухів

відмовлено в позові

12 травня 2015 року.