Справа № 813/2535/14
Суддя: Святецький В.В.
Дата ухвалення: 2015-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2015 року Справа № 876/6131/14

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.

суддів Гудима Л.Я., Довгополова О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м. Бориславі Львівської області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 07 травня 2014 року у справі за адміністративним позовом управління Пенсійного фонду України в м. Бориславі Львівської області до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Трускавці Львівської області про спонукання до вчинення дій,-

В С Т А Н О В И В :

25 березня 2014 року управління Пенсійного фонду України в м. Бориславі Львівської області звернулося до суду з адміністративним позовом до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Трускавці Львівської області (надалі - Фонд), в якому просило зобов'язати відповідача прийняти до заліку виплачені суми пенсій - 900 грн. за період з 01.09.2013р. по 28.02.2014р., включити до місячних актів звірок суми пенсій по інвалідності внаслідок трудового каліцтва ОСОБА_1 не прийнятих до відшкодування та стягнути з відповідача заборгованість з виплати пенсії в сумі 900 грн..

Львівський окружний адміністративний суд постановою від 07 травня 2014 року в задоволенні позову відмовив повністю.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, УПФУ м. Бориславі Львівської області подало апеляційну скаргу, оскільки вважає, що постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Оскільки особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання, апеляційний суд у відповідності до п. 2 ч.1 ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України вважає можливим здійснювати розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не належить до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції покликався на відсутність підстав для проведення відшкодування витрат, пов'язаних з виплатою пенсії по інвалідності ОСОБА_1 та неправильно обраним способом захисту порушеного права.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, відповідають фактичним обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права та є вірними.

Статтею 1 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР "Основи законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" (далі -Закон № 16/98-ВР) встановлено, що загальнообов'язкове державне соціальне страхування - це система прав, обов'язків і гарантій, яка передбачає надання соціального захисту, що включає матеріальне забезпечення громадян у разі хвороби, повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати страхових внесків власником або уповноваженим ним органом, громадянами, а також бюджетних та інших джерел, передбачених законом.

Відповідно до статті 4 цього Закону в Україні залежно від страхового випадку є такі види загальнообов'язкового державного соціального страхування: пенсійне страхування; страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням; медичне страхування; страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності; страхування на випадок безробіття; інші види страхування, передбачені законами України. Відносини, що виникають за зазначеними у частині першій цієї статті видами загальнообов'язкового державного соціального страхування, регулюються окремими законами, прийнятими відповідно до цих Основ.

У статті 21 цього Закону визначено соціальні послуги та виплати, які здійснюються та відшкодовуються Фондом. Так, у разі настання страхового випадку він у встановленому законом порядку повинен, зокрема, своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачувати відповідні кошти йому або особам, які перебували на його утриманні; організовувати поховання померлого, відшкодовувати вартість пов'язаних з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов.

Пунктом 5 частини 1 статті 24 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" (далі -Закон № 1105-XIV) зобов'язано Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (далі - Фонд) співпрацювати з фондами з інших видів соціального страхування у фінансуванні заходів, пов'язаних з матеріальним забезпеченням та наданням соціальних послуг застрахованим, у кожному конкретному випадку спільно приймаючи рішення щодо того, хто з них братиме участь у фінансуванні цих заходів.

Частиною 7 ст.13 Закону України №1105-XIV встановлено, що підставою для оплати потерпілому витрат на медичну допомогу, проведення медичної, професійної та соціальної реабілітації, а також страхових виплат є акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання (отруєння) за встановленими формами.

Частиною 2 ст. 2 Закону України № 1105-ХІV передбачено, що особи, право яких на отримання відшкодування шкоди раніше (до 01.04.2001р. - набрання чинності ЗУ № 1105- XIV) було встановлено згідно із законодавством СРСР або законодавством України про відшкодування шкоди, заподіяної працівникам внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, пов'язаних з виконанням ними трудових обов'язків, мають право на забезпечення по страхуванню від нещасного випадку відповідно до цього Закону.

Тобто, Фонд соціального страхування від нещасних випадків може відшкодовувати Пенсійному фонду витрати пов'язанні з виплатою пенсій та інших видів допомоги лише за умови, що їх виплата передбачена (умови надання, види та розміри матеріального забезпечення) Законом України № 1105-ХІV.

Суд зазначає, що аналогічної правової позиції дотримується Верховний суд України (рішення від 23.05.2011р. у справі № 21-48а11, від 08.07.2014р. у справі № 21-240а14, постанова від 08.07.2011р. у справі № 21-57а11, від 14.11.2011р. у справі № 21-156а11), що зобов'язує суд діяти у відповідності до вимог ч. 1 ст. 244-2 КАС України.

Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, обов'язок щодо відшкодування витрат пов'язаних з виплатою пенсій по інвалідності чи втраті годувальника Пенсійному фонду Фондом соціального страхування від нещасних випадків виникає лише стосовно тих осіб, в особових справах яких є акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання (отруєння) за встановленими формами. Та, у разі, якщо виплати здійснювались особам, які отримали трудове каліцтво або професійне захворювання (втратили годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання), до набрання чинності Закону України № 1105-ХІV, витрати Пенсійного фонду відшкодовуються за умови, що такі особи мали право на отримання відшкодування шкоди згідно із законодавством СРСР або законодавством України про відшкодування шкоди, заподіяної працівникам внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, пов'язаних з виконанням ними трудових обов'язків.

Згідно з частиною шістнадцятою статті 34 Закону № 1105 виплата пенсії по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання провадиться потерпілому відповідно до законодавства про пенсійне забезпечення, крім випадків, передбачених пунктом 2 статті 8 та статтею 9 цього Закону (страхування учнів та студентів навчальних закладів, клінічних ординаторів, аспірантів, докторантів, залучених до будь-яких робіт під час, перед або після занять; під час занять, коли вони набувають професійних навичок; у період проходження виробничої практики (стажування), виконання робіт на підприємствах; страхування зародка та новонародженого).

Статтею 26 Закону України від 05.11.1991 р. № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" встановлені умови призначення пенсії по інвалідності внаслідок трудового каліцтва на виробництві, а статтею 28 цього Закону - пенсії по інвалідності особам, які навчаються, - внаслідок трудового каліцтва, пов'язаного з проходженням виробничого навчання, практики чи практичними заняттями.

Перелік випадків, за яких нещасний випадок вважався пов'язаним з виробництвом, на час отримання каліцтва ОСОБА_1 визначався Положенням про розслідування та облік нещасних випадків на виробництві, затвердженими постановами Президії ВЦРПС від 13.08.1982 р. № 11-6

За приписами п.1.5 зазначеного Положення результати розслідування нещасного випадку на виробництві оформляються актом за формою Н-1. Якщо адміністрація підприємства дійшла висновку про відсутність зв'язку нещасного випадку з виробництвом, вона зобов'язана внести це питання на розгляд профспілкового комітету. В разі згоди профспілкового комітету з висновком адміністрації на акті форми Н-1 (у правому верхньому куті) робиться запис: "Нещасний випадок не пов'язаний з виробництвом. Постанова профспілкового комітету від _, протокол _". Цей запис засвідчується печаткою. В разі незгоди профспілкового комітету з висновком адміністрації підприємства зазначений запис не робиться, нещасний випадок вважається пов'язаним з виробництвом.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 26.12.1989р. комісією у складі трьох осіб з числа адміністрації Управління геофізичних робіт № 2, складено акт № 2 форми Н-1 про нещасний випадок на виробництві стосовно ОСОБА_1

На вказаному вище акті про нещасний випадок на виробництві, проставлено запис щодо рішення профспілкового комітету Управління геофізичних робіт № 2 про те, що нещасний випадок, який стався з ОСОБА_1 не пов'язаний з виробництвом (протокол № 11 від 29.12.1989р.). Вказаний запис завірений печаткою підприємства.

Так, відповідно до ст. 67 Основ законодавства Союзу PCP і союзних республік про працю, затверджених Законом СРСР від 15.07.1970 р., ст. 173 КЗпП Української PCP, затвердженого Законом УРСР від 10.12.1971р., ст. 91 Основ цивільного законодавства Союзу РСР і союзних республік, затверджених Законом СРСР від 8.12.1961р., ст. 456 Цивільного кодексу УРСР, затвердженогоЗаконом УРСР від 18.07.1963р., п.1 Правил відшкодування підприємствами, установами, організаціями шкоди, спричиненої робітникам та службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з їх роботою, затверджені постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати і Президії Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 22 грудня 1961р. №483/25, п. п. 1 Правил відшкодування підприємствами, установами, організаціями шкоди, заподіяної робітникам і службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ними трудових обов'язків, затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 03.07.1984 р. № 690, п.1 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.06.1993 р. № 472, підприємство, установа, організація відповідали за заподіяну працівникові шкоду під час виконання ним трудових обов'язків лише за наявності їх вини в нещасному випадку. За відсутності вини роботодавця в нещасному випадку вищепереліченим законодавством не передбачено за працівником права на відшкодування шкоди, заподіяної працівникам внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання.

Така правова позиція знайшла свої відображення і у судовій практиці, а саме, у рішеннях Верховного Суду СРСР, Верховного Суду України (п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду СРСР від 25.10.1963р. № 16 «Про судову практику за позовами про відшкодування шкоди», п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду СРСР від 05.09.1986р. № 13 «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяну ушкодженням здоров'я», п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.05.1992р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» в первісній редакції).

Зважаючи на вищевикладене, Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві проводить страхові виплати особам, яким стійку втрату працездатності встановлено до набрання чинності Закону України №1105-XIV, лише за наявності вини роботодавця в нещасному випадку, що стався з працівником. В протилежному випадку, з огляду на приписи ч. 2 ст. 2 Закону України №1105-XIV, дія Закону не поширюється на вказану категорію громадян.

Таким чином, беручи до уваги те, що нещасний випадок, який стався з ОСОБА_1 26.12.1989 року. не пов'язаний з виробництвом, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Крім того, апеляційний суд зазначає, що у разі незгоди на підписання актів звірки розрахунків з боку Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України такі спори мають вирішуватися в судах адміністративної юрисдикції шляхом пред'явлення органами Пенсійного фонду України позову про стягнення цих сум, а не шляхом пред'явлення вимог про підписання актів звірки. Такої правової позиції дотримується Верховний суд України.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що призвело до невірного вирішення спору, а тому оскаржене судове рішення є законними та обґрунтованими, а підстави для його скасування відсутні.

В силу ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м. Бориславі Львівської області залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 07 травня 2014 року у справі № 813/2535/14 - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В.В. Святецький

Судді Л.Я. Гудим

О.М. Довгополов