Справа № 820/885/15
Суддя: Зінченко А.В.
Дата ухвалення: 2015-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

14 травня 2015 р. № 820/885/15

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Зінченка А.В.

Суддів - Рубан В.В., Спірідонова М.О.

При секретарі - Алавердян Е.А.

За участі:

Представника позивача - ОСОБА_2.

Представника відповідача - Вишневського О.В.

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом громадянина Іраку ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, з участю третьої особи Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області, про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, громадянин Іраку ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, з участю третьої особи Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області, в якому просить суд скасувати рішення Державної міграційної служби України від 19.12.2014 року № 681-14 та зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що він, громадянин Іраку ОСОБА_1, звернувся до Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

26 січня 2015 року позивач отримав повідомлення від ГУ Державної міграційної служби України у Харківській області від 06.01.2015 року № 06/1-1 про те, що відповідно до ст.6 Закону України «Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту» йому було відмовлено, так як відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 вказаного Закону на підставі рішення Державної міграційної служби України від 19 грудня 2014 року №681-14.

Зазначене рішення позивач вважає необґрунтованим та незаконним, а тому воно є таким, що підлягає скасуванню.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача та третьої особи в судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши надані до справи матеріали, вислухавши пояснення представників сторін, судом встановлено наступне.

Громадянин Іраку ОСОБА_1, звернувся до Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на тих підставах, що має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань в Іраку.

26 січня 2015 року позивач отримав повідомлення від ГУ Державної міграційної служби України у Харківській області від 06.01.2015 року № 06/1-1 про те, відповідно абз.4 ч.1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту» йому відмовлено у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього закону відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 19 грудня 2014 року №681-14.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб'єктом владних повноважень в основу спірного рішення, на відповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС України, суд встановив наступне.

Правовідносини з приводу визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, унормовані Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відповідно до ст.1 якого під біженцем розуміється особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно до п.13 ст. 1 вказаного Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що Рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Згідно до ч.13 ст. 10 вказаного Закону у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.

Абзацом 4 ч. 1 ст. 6 вказаного Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону особа, якій відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, зазначених у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, у разі виникнення зазначених умов може повторно звернутися із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН „Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 16 грудня 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

З матеріалів справи встановлено, що приймаючи оскаржуване рішення Державна міграційна служба України № 681-14 від 19 грудня 2014 року, підтримала висновок Головного управління ДМС України у Харківській області, відповідно до якого, відсутні умови, передбачені п. 1 ч. 13 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а також ч. 1 Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 р. та Протоколу від 31.01.1967р., не встановлено обґрунтованих побоювання, які змусили прибути та залишитись в Україні внаслідок загрози життю безпеці чи свободи в країні походження, через побоювання застосування смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання та відмовила у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Приймаючи вказане рішення було враховане те, що посилання заявника на небезпеку, що нібито загрожує йому у разі його повернення до Іраку є повністю безпідставними, а побоювання не є обґрунтованими та не містять умов, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Крім того відсутні підстави вважати, що заявник не може повернутися до Іраку через серйозну загрозу життю, заявник не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, територію Іраку залишив добровільно, маючи дозвіл влади країни на виїзд. В України прибув з метою навчання.

Також, з матеріалів справи вбачається, що при прийнятті оскарженого рішення було враховано матеріали особової справи ОСОБА_1, у тому числі відомості про його особу та причини звернення за захистом, включаючи аналіз інформації по країні походження.

Крім того, матеріали особової справи №2014KH0039 свідчать, що ОСОБА_1 не довів жодного суттєвого факту заяви, які б свідчили про утиски щодо нього особисто за жодною з ознак, визначених Конвенцією про статус біженців 1951 року. Позивач отримав національний паспорт зі строком дії до 31.03.2015 року, пройшов медичне обстеження, мав можливість та реалізував в Іраку своє право як громадянина на навчання та працю, мав змогу отримувати пенсію. В Україну позивач приїхав з метою навчання.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Відповідно до п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Позивач таких свідчень не надав ні під час винесення оскаржуваного рішення, ні під час судового розгляду справи.

У відповідності з ч. 7 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Позивач не вказав доказів наявності ризику загрози своєму життю та свободі, не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є аргументованими, а також не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через серйозну загрозу життю, фізичній недоторканості чи свободі внаслідок загального насилля чи подій, що серйозно порушують громадський порядок.

На думку суду, відповідач та третя особа повно з'ясували всі обставини справи і дійшли вірного висновку відмовляючи в наданні статусу біженця з прийняттям рішення Державної міграційної служби України № 681-14 від 19.12.2014 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Під час судового розгляду позивач не надав доказів, які б спростовували висновки Державної міграційної служби України щодо прийнятого спірного рішення, та підтвердили зазначені в позові обставини, а також не довів наявності обставин, які не були враховані під час розгляду відповідачем його заяви.

Разом з тим, доводи, викладені в позовній заяві та обставини, повідомлені представником позивача у судовому засіданні, не спростовують висновки, зазначені в спірному рішенні. Документів, які б підтвердили наявність у позивача побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також наявність загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, які б відповідали вимогам п. 1, п. 13 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", позивачем не надано.

Таким чином, посилання позивача на небезпеку, що нібито загрожує йому у разі його повернення до Іраку, є повністю безпідставними, а побоювання позивача, на які він посилається, є не обґрунтованими. Причини, які позивач має щоб залишитись в Україні не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідування, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що приймаючи рішення про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Державна міграційна служба України діяла в межах своєї компетенції та у спосіб, передбачений діючим законодавством, з урахуванням всіх обставин справи, а тому підстав для скасування рішення Державної міграційної служби України № 681-14 від 19.12.2014 року та зобов'язання її повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, судом не вбачається.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що адміністративний позов задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 11, 69- 71, 160-163, ст. 167 КАС України, ст.ст. 8 і 19 Конституції України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову громадянина Іраку ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, з участю третьої особи Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області, про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити в повному обсязі.

Постанова суду першої інстанції може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Постанова в повному обсязі виготовлена 15 травня 2015 року.

Головуючий суддя А.В. Зінченко

Судді В.В.Рубан

М.О. Спірідонов