Справа № 2а-369/11/2070
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2015-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2015 року м. Київ К/9991/63695/11

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Олендера І.Я., Рибченка А.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Київському районі м. Харкова на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 26.05.2011 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 20.09.2011 по справі № 2а-369/11/2070

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Арго-Лізінг"

до Державної податкової інспекції у Київському районі м. Харкова

про скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Товариством до суду заявлений позов про скасування податкових повідомлень-рішень від 06.08.2010 № /0, від 01.10.2010 № /1 та від 27.10.2010 №/2, якими позивачу визначено податкове зобов'язання з податку на додану вартість (далі - ПДВ) за основним платежем у сумі 59 675,00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 23 870,00 грн.

Постановою суду першої інстанції, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду, позовні вимоги задоволено, оскаржувані податкові повідомлення - рішення скасовано.

Судові рішення вмотивовано висновком про те, що Закон України "Про податок на додану вартість" не обмежує право платника податку на віднесення до податкового кредиту сум ПДВ звітного періоду по податкових накладних, які були виписані контрагентами позивача у минулих податкових періодах.

Не погодившись із судовими рішеннями державний податковий орган до Вищого адміністративний суд України подав касаційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить зазначені судові рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позивачу у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, відповідач посилається на те, що позивач на дату виникнення права на податковий кредит (дата виникнення податкового зобов'язання у продавця) одночасно із поданням декларації з ПДВ не подав скарги стосовно контрагентів щодо відмови у наданні податкових накладних, а тому, на думку контролюючого органу, Товариство не мало право включати до складу податкового кредиту листопада та грудня 2009 року суми ПДВ на підставі податкових накладних попередніх звітних періодів (2007 року).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді, перевіривши повноту встановлених обставин справи та правильність їх юридичної оцінки судами, Вищий адміністративний суд України не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що фактичною підставою для визначення позивачу суми податкового зобов'язання з ПДВ та штрафних санкцій, відповідно до оспорюваних податкових повідомлень - рішень, слугував висновок контролюючого органу, викладений у акті невиїзної документальної (камеральної) перевірки декларації з ПДВ за березень 2010 року від 17.05.2010 № 778/18-015/33675310, з внесеними змінами від 20.07.2010, в якому зазначено про допущене позивачем порушення пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість", внаслідок включення до податкового кредиту листопада та грудня 2009 року податкових накладних попередніх звітних періодів.

На підставі вищезазначеного акту перевірки та результатів адміністративного оскарження відповідачем ухвалено оспорювані податкові повідомлення-рішення.

Факт наявності належно оформлених податкових накладних, на підставі яких було сформовано податковий кредит листопада та грудня 2009 року, відповідачем не оспорюється.

Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено, що податкові накладні виписані контрагентами протягом 2007 року були фактично отримані позивачем лише у листопаді та грудні 2009 року, про що свідчать реєстри отриманих податкових накладних, копії яких містяться в матеріалах справи.

Задовольняючи позовні вимоги Товариства, суди у цій справі керувалися положеннями ст. 7 Закону України від 03.04.1997 № 168/97-ВР "Про податок на додану вартість" (втратив чинність 01.01.2011).

Відповідно до пп. 7.5.1 п. 7.5 № 168/97-ВР датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Так, згідно пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 вказаного Закону № 168/97-ВР до складу податкового кредиту не підлягають включенню суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг) не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями.

Дана норма закону містить імперативну норму, тобто у тому разі якщо у платника податку списані грошові кошти у якості оплати товару (робіт, послуг) та/або йому відвантажено товари (послуги), однак даний факт не підтверджується податковою накладною, платник податку не має права на декларування податкового кредиту.

Аналіз наведених правових норм свідчить, що Закон № 168/97-ВР не обмежує право платника на включення до податкового кредиту, сум податку, що підтверджуються податковими накладними, які отримані після закінчення податкових періодів, в яких відбулися оплата та отримання товарів (послуг), а суми податку, вказані в таких податкових накладних, можуть бути включені до складу податкового кредиту в податковому періоді, в якому такі податкові накладні отримані з урахуванням строків давності, визначених ст. 15 Закону України від 21.12.2000 № 2181-III "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами".

Отже, враховуючи пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону № 168/97ВР, згідно якого підставою для відповідальності платника податку є непідтвердження сум податку, включеного до податкового кредиту, на момент перевірки платника податку, податковими накладними чи митними деклараціями, факт включення позивачем до податкового кредиту звітного періоду суми ПДВ за податковими накладними, отриманими із запізненням, а також аналізуючи пп. 7.2.6 зазначеного Закону, згідно якого подання заяви зі скаргою на постачальника є виключним правом, а не обов'язком покупця, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли вірного висновку про протиправність визначення податкового зобов'язання з ПДВ та нарахування штрафних (фінансових) санкцій у зв'язку з віднесенням до податкового кредиту сум ПДВ звітного періоду по податкових накладних, які були виписані контрагентами позивача у минулих податкових періодах.

З огляду на зазначене у суду відсутні правові підстави для висновку про законність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

За таких обставин переглянуті судові рішення першої та апеляційної інстанцій у справі відповідають приписам чинного законодавства, а доводи касаційної скарги визнаються непереконливими.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Київському районі м. Харкова відхилити.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 26.05.2011 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 20.09.2011 по справі № 2а-369/11/2070 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.В. Карась

Судді І.Я. Олендер

А.О. Рибченко