Справа № 515/2793/14-а
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2015-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2015 р.м.ОдесаСправа № 515/2793/14-а

Категорія: 10.3.3 Головуючий в 1 інстанції: Чебан А.П.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

судді - Яковлева Ю.В.,

судді - Коваля М.П.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Татарбунарського районного суду Одеської області від 04 березня 2015р. по справі за позовом ОСОБА_1 до управління соціального захисту населення Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області про визнання протиправними дій, бездіяльності органу місцевого самоврядування та виплату державної допомоги, -

В С Т А Н О В И Л А :

25 листопада 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до управління соціального захисту населення Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області (далі - управління СЗН) в якому просила, з урахуванням зміни позовних вимог, визнати неправомірними дії відповідача щодо призупинення виплати державної допомоги при народженні дитини з квітня по серпень 2014 року; визнати неправомірним, незаконним та скасувати рішення відповідача щодо призупинення виплати державної допомоги при народженні дитини; визнати неправомірними дії відповідача щодо несвоєчасної виплати державної допомоги при народженні дитини за 5 місяців у розмірі 4050 грн.; стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 15 000 грн. та подати звіт про виконання судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що має право на отримання соціальної допомоги при народженні дитини відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми». Перебуваючи у березні 2014 року у Румунії з чоловіком та малолітнім сином, позивач дізналася про здійснення перевірки цільового використання державної допомоги при народженні дитини за місцем її реєстрації в Україні, за результатами якої 04 березня 2014р. складено акт № 15 та повідомлено позивача про призупинення виплати допомоги з 01.04.2014р. на підставі вищезазначеного акту. Оскільки виплату призупиненої допомоги виплачено лише в листопаді 2014 року, позивач вважає дії відповідача неправомірними, тому звернулась до суду за захистом своїх прав, також вказавши, що несвоєчасна виплата управлінням допомоги при народженні дитини за період квітень-серпень 2014 року завдала її сім'ї моральної та матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, в тому числі у зв'язку із знеціненням національної валюти та зниженням купівельної спроможності в країні за вказаний період.

Відповідач заперечував проти позову, посилаючись на правомірність прийнятого ним рішення про призупинення виплати соціальної допомоги.

Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 04 березня 2015 року позовні вимоги про визнання неправомірними дії управління соціального захисту населення Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області щодо призупинення виплати державної допомоги при народженні дитини з квітня по серпень 2014 року та про визнання неправомірним, незаконним та скасування рішення управління соціального захисту населення Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області щодо призупинення виплати державної допомоги при народженні дитини залишено без розгляду.

Постановою Татарбунарського районного суду Одеської області від 04 березня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом 1-ї інстанції норм матеріального та процесуального права, просить зазначену постанову скасувати та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 197 КАС України суд розглядає апеляційну скаргу в письмовому провадженні, у зв'язку із відсутністю від всіх сторін заяв про розгляд справи за їх участю.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є матір'ю ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10).

ОСОБА_1 перебуває на обліку у відповідача та отримує допомогу при народженні дитини в розмірі 810 грн. щомісячно.

04 березня 2014р. державним соціальним інспектором управління відповідно до п. 13 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751, проведено перевірку цільового використання державної допомоги при народженні дитини.

04 березня 2014р. в результаті обстеження цільового використанні коштів сім'єю ОСОБА_1 складено акт № 15, яким призупинено виплату соціальної допомоги при народженні дитини з 01 квітня 2014р., в зв'язку з виїздом позивача з дитиною за кордон.

17 вересня 2014р. позивач звернулась до управління з заявою про поновлення їй виплат соціальної допомоги.

Протоколом від 26 вересня 2014р. управлінням проведено нарахування та поновлено виплати з 01 вересня 2014р. у розмірі 810 грн.

Рішенням про призначення допомоги сім'ям з дітьми від 24 жовтня 2014р. нараховано виплату допомоги позивачу за період з квітня 2014 р. по серпень 2014р. та виплачено зазначену допомогу у листопаді 2014р. у розмірі 4050грн. (а.с. 60).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що зупиняючи виплату державної допомоги, відповідав діяв в межах закону та на підставі наданих повноважень. Крім того, Порядком призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми не визначено часові межі протягом яких відповідач зобов'язаний здійснити поновлення виплат. За відсутності вини відповідача щодо несвоєчасної виплати державної допомоги, відсутні підстави для стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції на підставі наступного.

Законом України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» (далі Закон № 2811-XII) встановлений гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з урахуванням складу сім'ї, її доходів та віку дітей і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім'ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.

Відповідно до частини 1 статті 1 цього Закону, громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Порядок призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми та перелік документів, необхідних для призначення допомоги за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина 4 статті 1 Закону № 2811-XI).

Умови призначення і виплати таких видів державної допомоги сім'ям з дітьми, передбачених Законом № 2811-XII, визначені постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751 «Про затвердження Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми» (далі - Порядок № 1751).

Підставами припинення призначеної допомоги, відповідно до п.13 Порядку № 1751, є нецільове використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання, крім дітей, які народилися під час перебування матері в слідчому ізоляторі або установі виконання покарань за умови перебування дитини разом з матір'ю; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; перебування отримувача допомоги у місцях позбавлення волі за рішенням суду; усиновлення дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування; смерті дитини; смерті отримувача допомоги. Також виплата допомоги припиняється у разі виникнення інших обставин.

Відповідно до абз.34 п.13 Порядку № 1751 контроль за цільовим використанням допомоги і створенням належних умов для повноцінного утримання та виховання дітей здійснюється центром соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді шляхом проведення вибіркового обстеження окремих сімей.

Згідно акту перевірки від 04.03.2014р. № 15 та акту перевірки особової справи від 04.03.2014р. № 28, складених державним соціальним інспектором управління УСЗН, виплата ОСОБА_1 державної допомоги на дитину припинена у зв'язку із її вибуттям за межі України, за місцем проживання її чоловіка, що унеможливлює перевірку цільового використання коштів на дитину.

Виплату допомоги ОСОБА_1 поновлено 27.10.2014р. на підставі звернення останньої до соціального органу відповідно до пункту 13 Порядку, яким передбачено, що особа може звернутися протягом шести місяців після припинення виплати допомоги до органу, що призначив допомогу, з письмовою заявою.

Разом з тим, необхідно зазначити, що виїжджаючи разом із дитиною за кордон, позивач не повідомила про зміну місця проживання дитини, хоча згідно із заявою про призначення соціальної допомоги від 07 лютого 2014р. була зобов'язана повідомити про такий виїзд. Крім того, позивач мала можливість контролювати свій картковий рахунок у банку, на який перераховувалася допомога, проте із заявою про поновлення призначених їй виплат звернулася лише у вересні 2014р. в зв'язку з чим у відповідача не було підстав раніше поновлювати виплати.

Як вбачається з протоколу від 27 жовтня 2014р., управлінням у жовтні 2014 року зроблений перерахунок допомоги за квітень-серпень 2014 року (а.с.60).

Отже, згідно з наведеними обставинами, у разі відсутності можливості здійснити контроль за цільовим використанням допомоги і створенням належних умов для повноцінного утримання та виховання дітей, органи праці та соціального захисту населення мають право прийняти рішення про призупинення виплати призначеної допомоги та поновити виплату в межах шестимісячного строку з дати прийняття такого рішення.

Доводи апеляційної скарги щодо неправомірності дій відповідача по припиненню та несвоєчасному поновленню виплати не грунтуються на законі та не відповідають обставинам справи, що не дає підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення спору.

Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

При вирішенні питання про з'ясування фактів, з якими закон пов'язує відшкодування матеріальної та моральної шкоди, слід виходити з вимог статей 1166 та 1167 Цивільного кодексу України, в яких визначені підстави відповідальності за завдану матеріальну та моральну шкоду.

Положеннями частин перших вказаних статей встановлено, що майнова та моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Неодмінною підставою для виникнення у суб'єктів владних повноважень обов'язку з відшкодування шкоди, серед іншого, є незаконність їх рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Між тим, незаконність дій відповідачів, про яку зазначив позивач, не знайшла свого підтвердження під час розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення вимог про стягнення матеріальних і моральних збитків з відповідача, в зв'язку з несвоєчасним поверненням соціальної допомоги.

Підстав для скасування чи зміни постанови суду першої інстанції колегія суддів не вбачає, а доводи апеляційної скарги вважає такими, що висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 195,197,198,200,205,206,254 КАС України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Татарбунарського районного суду Одеської області від 04 березня 2015р. - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням апеляційної інстанції.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: Ю.В. Яковлев

Суддя: М.П. Коваль