Справа № 826/2018/15
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2015-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2015 року № 826/2018/15

В приміщенні Окружного адміністративного суду міста Києва за адресою у м. Києві по вул. Великій Васильківській, 81-а, Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого Бояринцевої М.А., розглянувши в порядку скороченого провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Генеральної прокуратури України
про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльність Генеральної прокуратури України, яка виявилася у ненаданні вичерпної, достовірної, точної і обгрунтованої відповіді на його запит від 22 грудня 2014 року та про зобов'язання Генеральну прокуратуру України протягом 15-ти днів надати у повному обсязі відповіді на його запит від 22 грудня 2014 року, визнати відсутність компетенції Білоуса В.В. на посаді виконуючого обов'язки Генерального прокурора України щодо підпису наказу від 14 листопада 2013 року №1592ц та визнати інформацію, викладену у листі Генеральної прокуратури України від 28 січня 2015 року № 11/1-28115-13 такою, що не відповідає дійсності в частині:

- "згода керівництва Генеральної прокуратури України щодо звільнення саме з 14.11.2013 підтверджується самим фактом підписання наказу в.о. Генерального прокурора України від 14.11.2013 № 1592ц і зазначити у наказі дату, з якої припиняються трудові стосунки за п.1 ст. 36 КЗпП України не обов'язкове";

- "розрахунки зі мною проведені у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України";

- "відсутність підстав візувати накази на звільнення керуючим заступником керівника прокуратури";

- "п. 4.5. наказу №2 "Про організацію роботи з кадрами в органах прокуратури України" від 15.12.2011 стосується суто працівників органів прокуратури обласного рівня".

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на Конституцію України, Кодекс законів про працю України, закони України «Про звернення громадян», «Про інформацію», «Про міжнародні договори», "Про прокуратуру", Інструкцію з діловодства в органах прокуратури України, наказ № 142 "Про посади номенклатури Генерального прокурора України", наказ № 2 "Про організацію роботи з кадрами в органах прокуратури України", наказ № 93 "Про розподіл обов'язків між керівниками Генеральної прокуратури України", Регламент Генеральної прокуратури України від 12.04.2012 № 35 та зазначив, що Генеральною прокуратурою України порушено конституційне право позивача на отримання інформації, встановлення дійсних обставин подій та незаконно надано неповні, недостовірні та необґрунтовані відповіді на запити.

Відповідач заперечив по суті заявлених позовних вимог з огляду на положення Кодексу законів про працю, наказ № 142 "Про посади номенклатури Генерального прокурора України", наказ № 2 "Про організацію роботи з кадрами в органах прокуратури України", наказ №93 "Про розподіл обов'язків між керівниками Генеральної прокуратури України", Регламент Генеральної прокуратури України від 12.04.2012 № 35, Інструкції з діловодства в органах прокуратури, зазначив, що за результатами розгляду звернення ОСОБА_1 надано обґрунтовану, об'єктивну відповідь.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

ОСОБА_1 працював на посаді слідчого в особливо важливих справах в Головному слідчому управлінні Генеральної прокуратури України. 22 грудня 2014 року позивач звернувся до заступника Генерального прокурора України - начальника Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури із зверненням про причини порушення спеціальних норм підписання наказу від 14.11.2013 року № 1592ц, наявність в Головному управлінні кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України подання керівника Головного слідчого управління із зазначенням причини звільнення позивача та про причини не правильного оформлення наказу від 14.11.2013 року № 1592ц про звільнення позивача з посади.

Листом від 28 січня 2015 року № 11/1-28115-13 Перший заступник начальника Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури - начальник управління кадрового забезпечення Генеральної прокуратури України Горбань О. повідомив ОСОБА_1 про законність підписання наказу про звільнення виконуючим обв'язки Генерального прокурора України Білоусом В.В. та про звільнення позивача за угодою сторін.

Закон України від 02.10.1996 № 393/96-ВР "Про звернення громадян" (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 393/96-ВР) регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Статтею 18 Закону № 393/96-ВР встановлено, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право:

- особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви;

- знайомитися з матеріалами перевірки;

- подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу;

- бути присутнім при розгляді заяви чи скарги;

- користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку;

- одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги;

- висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги;

- вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.

У відповідності до статті 19 Закону № 393/96-ВР органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані:

- об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги;

- у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову;

- на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;

- відміняти або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням;

- забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень;

- письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення;

- вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об'єднання громадян за місцем проживання громадянина;

- у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення;

- не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам;

- особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Згідно статті 4 Закону № 393/96-ВР до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких:

- порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян);

- створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод;

- незаконно покладено на громадянина які-небудь обов'язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

Звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду (частина перша статті 7 Закону № 393/96-ВР).

Відповідно до частини першої статті 20 Закону № 393/96-ВР звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Згідно пункту 6.1 розділу 6 Інструкції про порядок розгляду і вирішення звернень та особистого прийому в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генерального прокурора України від 21 червня 2011 року № 9гн, звернення громадян, запити, звернення народних депутатів України, депутатів місцевих рад вважаються вирішеними та знімаються з контролю, якщо поставлені в них питання перевірено, вжито необхідних заходів, дано вичерпні відповіді згідно з чинним законодавством і направлено письмову відповідь.

Відповідач надав відповідь про оформлення наказу про звільнення з особового складу Генеральної прокуратури України посилаючись на Інструкції з діловодства в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генерального прокурора України від 15.01.2013 року № 3.

Відповідно до п.п. 4.1.4 п. 4.1 Інструкції - внутрішні документи (крім наказів, вказівок та розпоряджень), що створюються в органах прокуратури і які не виходять за межі прокуратури (доручення, довідки, інформації про виконання доручень, частини відповідей на звернення, що надаються до відповідального підрозділу тощо), реєструються у відповідній книзі.

З огляду на викладене, наказ відноситься не до внутрішнього документу, на який розповсюджуються загальні норми Інструкції, а до розпорядчого документу.

Таким чином, з урахуванням наведених позивачем та відповідачем доводів, суд приходить до висновку, що Генеральною прокуратурою України розглянуто запит ОСОБА_1 та надано відповідь щодо законності підписання наказу про звільнення виконуючим обв'язки Генерального прокурора України Білоусом В.В. та за згодою сторін, та при цьому фактично позивач не погоджується із змістом наданої інформації, що не може бути оцінено судом як бездіяльність відповідача.

Правомірність наказу про звільнення позивача за угодою сторін згідно наказу №1592ц від 14 листопада 2013 року надано рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2014 року у справі № 826/19790/13-а, яке залишено без мін судами апеляційної та касаційної інстанції.

При ухваленні вказаного рішення судом досліджено обставини відсутності згоди керівництва Генеральної прокуратури України на звільнення позивача з 14 листопада 2013; проведення розрахунку при звільненні у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України; відсутності підстав візувати накази на звільнення керуючим заступником керівника прокуратури; поширення п 4.5. наказу Генерального прокурора України від 15 листопада 2011 року № 2гн лише на працівників органів прокуратур обласного рівня, а також визнання відсутності компетенції (повноважень) виконуючого обов'язків Генерального прокурора України щодо підписання наказів.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що Генеральною прокуратурою України розглянуто заяву ОСОБА_1 та в межах своїх повноважень надана обґрунтована відповідь.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, тому позов визнається таким, що задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 98, 160-163, 1832, 254, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленим статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Відповідно до пунктів 9, 10 Кодексу адміністративного судочинства України постанова, прийнята у скороченому провадженні, крім випадків її оскарження в апеляційному порядку, є остаточною. У разі оскарження в апеляційному порядку постанови, прийнятої у скороченому провадженні, ухвала суду апеляційної інстанції по такій справі є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя М.А. Бояринцева