Справа № 810/5816/14
Суддя: Шурко О.І.
Дата ухвалення: 2015-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/5816/14 Головуючий у 1-й інстанції:Волков А.С. Суддя-доповідач: Шурко О.І.
У Х В А Л А

Іменем України

30 квітня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Степанюка А.Г.,

при секретарі Зубрицькому Д.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, без фіксування його за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, апеляційну скаргу Державної податкової інспекції в Обухівському районі Головного управління Міндоходів у Київській області на постанову Київського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2014 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГБК «Будівельник» до Державної податкової інспекції в Обухівському районі Головного управління Міндоходів у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2014 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну інстанцію скасувати незаконну, на його думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апелянт посилається на незаконність, необ'єктивність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є на його переконання підставою для скасування судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, податковим органом було проведено документальну планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 28.12.2012 по 31.12.2013, валютного та іншого законодавства за період з 28.12.2012 по 31.12.2013 (акт перевірки від 05.09.2014 № 2294/10-16/2201/37909576).

За наслідками перевірки посадові особи податкового органу дійшли висновку про порушення позивачем вимог податкового законодавства, зокрема: п. 135.1, 135.2, 135.3, 135.4 ст. 135 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на прибуток за 2013 рік у сумі 265936,00 грн.; п.п. 14.1.36 п. 14,1 ст. 14, п. 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198, п. 201.4, 201.7, ст.. 201 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість за грудень 2013 року на загальну суму 10567,00 грн.

В основу вказаних висновків покладено твердження про: заниження доходу від операційної діяльності на суму 711064,00 грн. у зв'язку з реалізацією готової продукції за цінами нижче собівартості; завищення валових витрат на суму 635767,00 грн., понесених на придбання палива для автомобілів, у зв'язку з безпідставним списанням цього палива за транспортними документами (подорожні листи вантажних автомобілів), складеними з недоліками; завищення валових витрат та неправомірне формування податкового кредиту за операціями з придбання товарів (пластифікатору, змазки) у ТОВ «Кепітал Хауз», які в дійсності не відбувались (є фіктивними). Висновок про безтоварність (фіктивність) операцій ґрунтується даних акта про неможливість проведення зустрічної звірки контрагента, який одержано від іншого податкового органу.

За результатами перевірки Державною податковою інспекцією в Обухівському районі Головного управління Міндоходів у Київській області прийнято два податкових повідомлення-рішення, а саме: від 25.09.2014 № /2687, згідно з яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «Податок на додану вартість» на 15850,50 грн.; від 25.09.2014 № /2688, згідно з яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «Податок на прибуток приватних підприємств» на 332420,00 грн..

Не погоджуючись із вказаними рішеннями та діями податкового органу, позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом, в якому просив суд визнати такі дії протиправним та скасувати прийняте відповідачем податкове повідомлення-рішення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що фінансово-господарські операції між позивачем та його контрагентом не були спрямовані на настання реальних наслідків фінансово-господарської діяльності, а первинні документи, складені позивачем та його контрагентами у ході господарських операцій, відповідають вимогами чинного законодавства.

Колегія суддів вважає доводи апелянта безпідставними та погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, згідно зі ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З сукупного аналізу підпунктів 14.1.18, 14.1.181 п. 14.1 ст. 14, п.п. 198.3, 198.4, 198.6 ст. 198, п.п. 200.1, 200.4 ст. 200 ПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), вбачається, що бюджетне відшкодування - відшкодування від'ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника, у тому числі автоматичне бюджетне відшкодування у порядку та за критеріями, визначеними у розділі V цього Кодексу.

Відповідно до п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Так, згідно з п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому відповідно до п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Водночас відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Тобто, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

З приводу тверджень податкового органу про заниження позивачем доходу від операційної діяльності у зв'язку з реалізацію готової продукції (бетону) за цінами нижче собівартості, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що з акта перевірки вбачається, що позивач здійснював реалізацію готової продукції (бетону) за цінами нижче собівартості у періоді з квітня по грудень 2013 року.

З метою перевірки вказаних обставин судом першої інстанції витребувано від позивача калькуляцію собівартості виробленої продукції за вказаний період з розбивкою по місяцям та видам продукції, видаткові накладні на реалізацію продукції, аналітичну таблицю з порівнянням даних бухгалтерського обліку позивача та даних податкового органу згідно з актом перевірки, та співставив ці дані з відомостями, що містяться в акті перевірки.

Судом першої інстанції встановлено, що у періоді з квітня по червень 2013 року позивач взагалі не виробляв продукцію (бетон), оскільки не було налагоджено виробництво, тому й показник собівартості виробленої продукції як економічна категорія в цьому періоді не існував. У цьому періоді позивач здійснював реалізацію бетону не власного виробництва, а придбаного у ТОВ «ПВК «Будівельник», що підтверджується відповідними видатковими накладними.

Проте, в акті перевірки від 05.09.2014 № 2294/10-16/2201/37909576 містяться дані невідомого походження про собівартість продукції у квітні, травні та червні у порівнянні з даними про вартість бетону згідно з видатковими накладними.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що твердження відповідача про реалізацію продукції нижче собівартості, що призвело до заниження доходу в сумі 711064,00 грн., є безпідставним.

З приводу тверджень податкового органу про завищення валових витрат на суму 635767,00 грн., понесених у зв'язку з придбанням палива для автомобілів та подальшим його списанням за транспортними документами, складеними з недоліками, судова колегія зазначає наступне.

Так, у серпні 2013 року позивач (орендар) уклав з ТОВ «ПВК «Будівельник» (орендодавець) договір оренди транспортних засобів від 01.08.2013 № 010813-02/О, згідно з яким позивач прийняв у строкове платне користування 10 автомобілів VOLVO, обладнаних бочками-бетонозмішувачами, для використання у господарській діяльності.

Відповідно до договору підряду від 01.07.2013 № 010713-15/П, укладеного між позивачем (замовник) і ТОВ «ПВК «Будівельник» (підрядник), підрядник зобов'язувався виконувати роботи, зокрема, з виробництва бетону, транспортування, обслуговування механізмів, у тому числі із залученням власної робочої сили.

З метою транспортування бетону автомобілями, обладнаними бочками-бетонозмішувачами, позивач у період з серпня по грудень 2013 року закупив 90059 літрів дизельного пального на загальну суму 731285,78 грн. Закупівля дизельного палива здійснювалась у різних постачальників на підставі договорів поставки та рахунків-фактур, поставка палива оформлювалась видатковими накладними, складеними уповноваженими представниками постачальника і позивача, копії рахунків-фактур та видаткових накладних наявні в матеріалах справи. Факт оплати дизельного палива підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками.

У серпні - грудні 2013 року позивач використав - 81169 літрів пального на загальну суму 658286,00 грн.

Матеріалами справи підтверджується, що дизельне пальне надходило на склад позивача, оприбутковувалось на підставі видаткових накладних та списувалось у подальшому бухгалтерією щомісячно на підставі подорожніх листів, копії яких містяться в матеріалах справи, виходячи з норм витрат на 100 км пробігу автомобіля та роботи бочки-бетонозмішувача, показників пробігу автомобіля та вартості 1 л пального. Зокрема, відповідно до наказу керівника позивача від 01.08.2013 № 6 пальне по автомобілях VOLVO списується в кількості 39л/100 км та 4 л/годину роботи бочки.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що висновок податкового органу про завищення позивачем валових витрат на придбання дизельного пального в сумі 635767,00 грн. є безпідставним та неправомірним.

З приводу тверджень податкового органу про завищення валових витрат та неправомірне формування податкового кредиту за операціями з ТОВ «Кепітал Хауз» варто зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, у листопаді 2013 року між позивачем (покупець) і ТОВ «Кепітал Хауз» (продавець) укладено договір від 29.11.2013 № 291113-01, згідно з яким продавець зобов'язувався передати у власність позивача товар, а покупець зобов'язувався прийняти та оплатити вказаний товар.

На виконання вказаного договору постачальник здійснив дві поставки вказаного товару на загальну суму 63400,00 грн., у тому числі ПДВ - 10566,67 грн.

Факти поставки товару підтверджуються належним чином сформованими копіями видаткових накладних від 02.12.2013 № 215 та від 05.12.2013 № 310.

В оплату за поставлений товар позивач перерахував на рахунок ТОВ «Кепітал Хауз» кошти в загальній сумі 63400,00 грн., у тому числі ПДВ - 10566,67 грн., факт перерахування коштів підтверджується банківською випискою.

На підтвердження фактів розрахунків та сплати в складі ціни придбаного товару податку на додану вартість позивач отримав від ТОВ «Кепітал Хауз» дві податкові накладні на загальну суму 63400,00 грн., у тому числі ПДВ - 10566,67 грн. Вказану суму податку на додану вартість позивач включив до складу податкового кредиту за відповідні податкові (звітні) періоди, відобразив у податкових деклараціях з податку на додану вартість та реєстрах отриманих податкових накладних, а суму коштів (без ПДВ), сплачених вказаному контрагенту, включив до складу валових витрат при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток.

Крім того, придбаний у ТОВ «Кепітал Хауз» товар позивач не використав у виробничій діяльності і перепродав іншим контрагентам, а саме: ТОВ «Клер Плюс», ПП «Будіндустрія-1», ТОВ «ПВК «Будівельник», що підтверджується відповідними видатковими накладними та виписками банку про оплату.

Таким чином, враховуючи все вище наведене, суд приходить до висновку, що операції позивача з з його контрагентами, здійснені в межах господарської діяльності, є реальними, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами, що є свідченням добросовісності позивача при здійсненні вказаних операцій.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що якщо платник податку на додану вартість, придбав товари (роботи, послуги) для їх подальшого використання у власній господарській діяльності, при цьому сплатив у складі вартості цих товарів (робіт, послуг) податок на додану вартість і це підтверджується належним чином оформленими первинними документами, він має право віднести сплачені ним суми податку до складу податкового кредиту.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

Отже, колегія суддів вирішила згідно ст. 200 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції в Обухівському районі Головного управління Міндоходів у Київській області - залишити без задоволення, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий:

Судді:

Головуючий суддя Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Степанюк А.Г.