Справа № 815/1193/15
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2015-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1193/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2015 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Завальнюка І.В.,

за участю секретаря - Маковейчук Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити певні дії та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому, з урахуванням відмови від частини позовних вимог, просить визнати протиправними дії начальника ГУ МВС України в Одеській області щодо відмови у скасуванні наказів від 27.08.2012 р. №№ 1714, 434 о/с; зобов'язати начальника ГУ МВС України в Одеській області видати позивачу виписки про скасування наказів від 27.08.2012 р. №№ 1714, № 434 о/с; зобов'язати ОМУ ГУМВС України в Одеській області виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27.08.2012 р.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що постановою Одеського окружного адміністративного суду від 29.05.2014 р. по справі № 1540/5239/2012 накази начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області № 1714 та № 434 о/с від 27.08.2012 р. про звільнення старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 з посади оперуповноваженого сектору протидії хабарництву відділу Державної служби боротьби з економічною злочинністю Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області визнані протиправними та скасовані. У зв'язку із цим 17.12.2014 р. позивач звернувся до начальника ГУМВС України в Одеській області із заявою, в якій, серед іншого, просив видати трудову книжку, виписки з наказів про скасування наказів № 1714 та № 434 о/с від 27.08.2012 р. У відповідь позивачу було направлено лист від 31.12.2014 р. № 31/8-Д-78, в якому були відсутні посилання на видачу виписок з наказів (що на думку позивача є відмовою у скасуванні наказів на виконання судового рішення) та вказано про отримання позивачем трудової книжки 25.07.2011 р. При цьому фактично трудову книжку позивач отримав під час розгляду даної адміністративної справи - 10.03.2015 р., у зв'язку із чим позивач вважає, що настали обставини, передбачені п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженій наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. № 58, яким визначено обов'язок власника або уповноваженого ним органа при затримці видачі трудової книжки сплатити працівникові середній заробіток за весь час вимушеного прогулу (з 27.08.2012 р.).

В судовому засіданні позивача позовні вимоги із викладених вище підстав підтримав у повному обсязі та просив задовольнити позов.

Представник ГУ МВС України в Одеській області в судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що скасування в судовому порядку наказів начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області № 1714 та № 434 о/с від 27.08.2012 р. не потребує видання додаткових наказів про їх скасування, адже такі накази вважаються скасованими з дня набрання законної сили судовим рішенням.

Представник ОМУ ГУМВС України в Одеській області в судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що 30.08.2012 р. позивач з 10:30 год. по 11:00 год. перебував в приміщенні ОМУ ГУМВС України в Одеській області, проте відмовився отримати трудову книжку, пославшись на перебування на лікарняному, про що було складено акт. Зловживаючи своїми правами, позивач не приходив в Управління за трудовою книжкою, у зв'язку із чим Управлінням направлялися на адресу позивача листи з повідомленням про прибуття до відділу кадрів для отримання трудової книжки від 28.08.2012 р., від 14.09.2012 р., від 19.09.2012 р. Крім того, під час розгляду звернення ОСОБА_1 від 17.12.2014 р. було з'ясовано, що трудова книжку в особовій справі відсутня та з метою дотримання права позивача 31.12.2014 р. йому було направлено повідомлення з проханням прийти та надати трудову книжку для внесення необхідних змін. Позивач надав до міського Управління трудову книжку та 10.03.2015 р. отримав її, про що зробив відмітку в особовій справі. Отже в даному випадку затримка у видачі трудової книжки позивача не пов'язана із діями власника, так як 25.07.2011 р. позивач отримав трудову книжку, а 10.03.2015 р. до останньої лише були внесені необхідні зміни, у зв'язку із чим підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку п.4.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників відсутні.

Вислухавши пояснення позивача, представників відповідачів та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що наказами ГУМВС України в Одеській області № 1714 та № 434 л/с від 27.08.2012 року на підставі п.66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України (за дискредитацію) ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ.

Не погодившись із вищевказаними наказами, ОСОБА_1 оскаржив останні в судовому порядку (справа № 1570/5239/2012), в результаті чого постановою Одеського окружного адміністративного суду від 29.05.2014 р., залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 04.11.2014 р., зазначені вище накази були визнані протиправними та скасовані.

В силу ч.5 ст.254 КАС України вищезазначене судове рішення набрало законної сили з 04.11.2014 р.

На думку позивача, на виконання вищевказаного судового рішення ГУМВС України в Одеській області мало обов'язком видати відповідні накази про скасування наказів ГУМВС України в Одеській області № 1714 та № 434 л/с від 27.08.2012 року.

Суд зауважує, що зазначена позиція позивача є безпідставною, оскільки не ґрунтується на вимогах законодавства. Так, визнання акта суб'єкта владних повноважень протиправним як способу захисту порушеного права позивача застосовується у тих випадках, коли спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту прийняття такого акта.

Скасування акта суб'єкта владних повноважень означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням. За змістом ст. 162 КАС України суд під час прийняття рішення про скасування незаконного рішення суб'єкта владних повноважень має право визначити, з якого моменту відповідне рішення втрачає чинність.

Суд зазначає, що рішення суб'єкта владних повноважень є скасованими з моменту набрання постановою законної сили, тобто лише на майбутнє, якщо на підставі цього рішення виникли правовідносини, які доцільно зберегти, оскільки інакше буде заподіяно значно більшої шкоди суб'єктам правовідносин порівняно з відвернутою.

В даному випадку, оскаржувані накази визнані протиправними та скасовані постановою Одеського окружного адміністративного суду від 29.05.2014 р., тому, з урахуванням набрання рішенням законної сили з 04.11.2014 р. - з цього часу втратили чинність.

Таким чином, оскільки відповідний публічно-правовий спір вже вирішений, інтерес позивача захищений судовим рішенням, а заявлений позивачем спосіб захисту порушеного права не відповідає законодавству, при цьому вказаним судовим рішенням відповідачів не зобов'язано вчиняти будь-яких дій, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання протиправними дій начальника ГУ МВС України в Одеській області щодо відмови у скасуванні наказів від 27.08.2012 р. №№ 1714, 434 о/с та зобов'язання надати виписки з відповідних наказів.

Крім того, судом встановлено, що після свого звільнення наказом від 27.08.2012 р. ОСОБА_1, перебуваючи 30 серпня 2012 р. в приміщенні ОМУ ГУМВС України в Одеській області, здав службове посвідчення, проте від отримання трудової книжки відмовився, пославшись на перебування на лікарняному з 28.08.2012 р., про що посадовими особами Управління складено акт від 30.08.2012 р., копія якого наявна в матеріалах справи.

В подальшому на адресу позивача ОМУ ГУМВС України в Одеській області неодноразово направлялися повідомлення про необхідність з'явитися до Управління для отримання трудової книжки (листи від 28.08.2012 р., від 14.09.2012 р., від 19.09.2012 р.), проте ОСОБА_1 своїм правом не скористався.

В судовому засіданні ОСОБА_1 проти вищезазначених обставин не заперечував та пояснив, що до грудня 2014 р. жодних дій щодо отримання трудової книжки не вчиняв і тільки 17.12.2014 р. направив лист на ім'я начальника ГУМВС України в Одеській області, в якому просив видати йому трудову книжку.

Відповідно до п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженій наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. № 58, у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

При цьому для осіб працездатного віку необхідно вказати час, тривалість та місце проходження підвищення кваліфікації, яке пройшов працівник за останні два роки перед звільненням.

Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органа працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

Вирішуючи спір, суд враховує, що за своєю правовою природою бездіяльність - це пасивна форма поведінки особи, що полягає у не вчиненні нею конкретних дій, які вона повинна була і могла вчинити в даних конкретних умовах; так і характеризується свідомим і вольовим актом поведінки особи.

З урахуванням викладеного те беручи до уваги пасивну поведінку ОСОБА_1, яка полягала у відмові від отримання трудової книжки 30.08.2012 р., ігноруванні подальших повідомлень ОМУ ГУМВС України в Одеській області про необхідність прибути позивачу до відділу кадрів для отримання трудової книжки, невчинення ним до грудня 2014 р. будь-яких дій задля отримання трудової книжки, суд дійшов висновку про бездіяльність позивача, яка в свою чергу унеможливлює застосування абз.6 п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, оскільки судом не встановлено вини власника у затримці видачі трудової книжки. Натомість, судом достовірно встановлено допущення позивачем бездіяльності, адже позивач повинен був та мав можливість в будь-який час, починаючи з 30.08.2012 р., з'явитися до Управління для отримання трудової книжки, проте не робив цього.

В контексті приписів КАС України має значення лише суб'єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку, а обов'язковою ознакою нормативно-правового акта чи правового акта індивідуальної дії є створення юридичних наслідків у формі прав, обов'язків, їх зміни чи припинення.

Об'єктом судового захисту є права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до п.3.1 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 (справа № 1-10/2004) у загальносоціологічному значенні категорія «інтерес» розуміється як об'єктивно існуюча і суб'єктивно усвідомлена соціальна потреба, як мотив, стимул, збудник, спонукання до дії; у психології - як ставлення особистості до предмета як до чогось для неї цінного, такого, що притягує. В юридичних актах термін «інтерес», враховуючи його як етимологічне, так і загальносоціологічне, психологічне значення, вживається у широкому чи вузькому значенні як самостійний об'єкт правовідносин, реалізація якого задовольняється чи блокується нормативними засобами.

У п.3.4 цього ж Рішення зазначено, що, виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України, охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.

Конституційний Суд України вирішив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

З огляду на правове та фактичне обґрунтування позовних вимог, суд критично оцінює усвідомлене, за власною ініціативою неотримання позивачем трудової книжки протягом тривалого часу, що ним покладено в основу даного адміністративного позову в аспекті бездіяльності ОМУ ГУМВС України в Одеській області.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення КС України від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003).

Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб'єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В даному випадку заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на приписах законодавства та не відповідають при цьому меті судочинства, оскільки не призводять до поновлення порушених прав позивача.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають у повному обсязі, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Таким чином, за результатами з'ясування обставини у справі та їх правової оцінки суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити певні дії та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 08 травня 2015 року.

Суддя _______________ І.В. Завальнюк