Справа № 2а-6372/10/0470 (2а-29/10)
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2015-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2015 року м. Київ К/9991/1168/12

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
Головуючий:Нечитайло О.М.
Судді:Ланченко Л.В.
Пилипчук Н.Г.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні
касаційну скаргу Дніпропетровської міжрайонної державної податкової інспекції Дніпропетровської області

на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27.10.2011 р.

у справі №2а-6372/10/0470

за позовом Дніпропетровської міжрайонної державної податкової інспекції Дніпропетровської області

до ОСОБА_4,

за участю третіх осіб - Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області та ОСОБА_5,

про стягнення земельного податку,

ВСТАНОВИВ :

Дніпропетровська міжрайонна державна податкова інспекція Дніпропетровської області (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 (далі - відповідач) про стягнення земельного податку.

Постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21.10.2010 р. позовні вимоги задоволено, стягнуто з відповідача на користь Державного бюджету України заборгованість зі сплати земельного податку у розмірі 28 873,58 грн.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27.10.2011 р. скасовано рішення суду першої інстанції та прийнято нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Вважаючи, що рішення суду апеляційної інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просить його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідач письмових заперечень на касаційну скаргу позивача до суду касаційної інстанції не надіслав.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлені такі фактичні обставини справи.

Відповідно до облікової картки платника земельного податку за відповідачем рахується податковий борг у розмірі 28 873,58 грн., що виник за період з 2002 року по 2010 рік, який складається з недоїмки у розмірі 15 049,25 грн., пені - 4 685,10 грн. та штрафних (фінансових) санкцій - 9 139,23 грн.

У зв'язку з несплатою відповідачем у встановлені законом строки наявного податкового боргу, контролюючий орган звернувся з позовом про стягнення такого боргу в судовому порядку.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Податковий орган звертаючись до суду з позовом про стягнення земельного податку, вказує на те, що оскільки відповідачу видано акт на постійне користування земельною ділянкою від 13 січня 1991 року серії НОМЕР_1, він є платником земельного податку та повинен його своєчасно сплачувати.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що посадовими особами позивача порушено встановлений законом порядок стягнення земельного податку, оскільки в порушення вимог п.6.1 ст.6 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» контролюючим органом не було прийнято та надіслано відповідачу податкове повідомлення, в якому зазначено підстави для такого нарахування, посилання на норму податкового закону, відповідно до якої був зроблений розрахунок або перерахунок податкових зобов'язань, а також сума податку чи збору (обов'язкового платежу) належного до сплати та штрафних санкцій.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про плату за землю», у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель.

Статтею 27 Закону України «Про плату за землю» визначено, що контроль за правильністю обчислення і справляння земельного податку, а також орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, покладено на органи державної податкової служби.

За приписами п. 8 ст. 14 Закону України «Про систему оподаткування» плата за землю віднесена до загальнодержавних податків і зборів (обов'язкових платежів).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про систему оподаткування» платник податків зобов'язаний сплачувати належні суми податків і зборів (обов'язкових платежів) у встановлені законом терміни.

Пунктом 1.2 ст.1 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» визначено, що податкове зобов'язання - це зобов'язання платника податків сплатити до бюджетів або державних цільових фондів відповідну суму коштів у порядку та у строки, визначені цим Законом або іншими законами України.

Контроль за правильністю та своєчасністю справляння податків і зборів (обов'язкових платежів) здійснюється державними податковими органами та іншими державними органами в межах повноважень, визначених законом.

Виходячи з положень п.п. 4.1.1 п. 4.1 ст. 4 вказаного Закону, платник податків самостійно обчислює суму податкового зобов'язання, яку зазначає у податковій декларації. Податкове зобов'язання, самостійно визначене платником податків у податковій декларації, вважається узгодженим з дня подання такої податкової декларації (п. 5.1 ст. 5 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»).

Відповідно до п.п. 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом десяти календарних днів, наступних за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого п.п. 4.1.4 п. 4.1 статті 4 цього Закону.

Пунктом 6.1 ст. 6 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» передбачено, що у разі, коли сума податкового зобов'язання розраховується контролюючим органом відповідно до статті 4 цього Закону, такий контролюючий орган надсилає платнику податків податкове повідомлення, в якому зазначаються підстава для такого нарахування, посилання на норму податкового закону, відповідно до якої був зроблений розрахунок або перерахунок податкових зобов'язань, сума податку чи збору (обов'язкового платежу), належного до сплати, та штрафних санкцій за їх наявності, граничні строки їх погашення, а також попередження про наслідки їх несплати в установлений строк та граничні строки, передбачені законом для оскарження нарахованого податкового зобов'язання (штрафних санкцій за їх наявності).

Відповідно до п.п. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» податкове зобов'язання платника податків, нараховане контролюючим органом відповідно до пунктів 4.2 та 4.3 статті 4 цього Закону, вважається узгодженим у день отримання платником податків податкового повідомлення, за винятком випадків, визначених п.п. 5.2.2 цього пункту.

Згідно з п. 1.3 ст. 1 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» податковий борг - це податкове зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгоджене платником податків або узгоджене в адміністративному чи судовому порядку, але не сплачене у встановлений строк, а також пеня, нарахована на суму такого податкового зобов'язання.

Право на стягнення податкового боргу виникає після надіслання (вручення) контролюючим органом першої та другої податкових вимог платникові податків. Відносини, що виникають у процесі надіслання (вручення) податкових вимог платникові податків регулюються пунктом 6.2 статті 6 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами». При цьому обставини, з настанням яких податкова вимога вважається надісланою (врученою) особі, визначені п.п. 6.2.4 п. 6.2 ст. 6 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами».

Саме після настання зазначених у п.п. 6.2.4 п. 6.2 ст. 6 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» обставин виникає право на звернення контролюючого органу із позовом про стягнення податкового боргу.

Правовий аналіз вказаних норм дає підстави погодитись із висновками суду апеляційної інстанції, що рішеннями суб'єкта владних повноважень, на підставі яких можуть бути заявлені вимоги про стягнення грошових коштів, є, зокрема, податкові повідомлення, податкові вимоги, прийняті контролюючими органами на підставі Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами».

У матеріалах справи відсутні будь-які податкові вимоги чи податкові повідомлення, які приймалися контролюючим органом відносно ОСОБА_4

Оскільки позивачем всупереч ч. 1 ст. 71 КАС України не надано суду доказів дотримання процедури узгодження податкового зобов'язання та формування податкового боргу, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає обґрунтованими висновки суду апеляційної інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до статі 120 Земельного кодексу України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 18.03.1999 р. відповідач подарував спортивний комплекс «Колос», що розташований на земельній ділянці площею 2,4 га громадянину ОСОБА_5, який в подальшому останнім було продано громадянину ОСОБА_6, що спростовує висновок податкового органу про те, що належним землекористувачем спірної земельної ділянки є відповідач.

Мотивація та докази, наведені у касаційній скарзі, не дають адміністративному суду касаційної інстанції підстав для постановлення висновків, які б спростовували правову позицію суду попередньої інстанції.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах касаційної скарги порушень судом апеляційної інстанції норм матеріального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана правильно, а тому касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржуване судове рішення - залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 210-231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Дніпропетровської міжрайонної державної податкової інспекції Дніпропетровської області залишити без задоволення.

2. Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27.10.2011 р. у справі №2а-6372/10/0470 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
Судді:Ланченко Л.В.
Пилипчук Н.Г.