Справа № 817/627/15
Суддя: Сало А.Б.
Дата ухвалення: 2015-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/627/15

27 березня 2015 року м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Сало А.Б. за участю секретаря судового засідання Школяр О.І. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1,

відповідача: представник Желязкова М.Ж.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_3
до Державного реєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиціії Рівненської області Желязкова М.Ж.
про визнання дій протиправними та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_3 звернулася з позовом до державного реєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області Желязкової М.Ж. про визнання протиправною відмови у державній реєстрації прав на нерухоме майно.

В адміністративному позові позивач просить визнати протиправними дії державного реєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області Желязкової М.Ж. щодо винесення рішення про відмову у державній реєстрації прав №19228049 від 10.02.2015р. та скасувати таке рішення.

В обґрунтування позову зазначає, що 10.02.2015р. за наслідками розгляду поданих документів для реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1, державним реєстратором прав на нерухоме майно Желязковою М.Ж. було прийнято рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №19228049, яке не містить конкретної підстави, визначеної ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», для здійснення відмови у державній реєстрації прав, а також повного та вичерпно зрозумілого пояснення стосовно застосованої підстави для відмови у цьому випадку.

Вказане рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень позивач вважає протиправним, таким, що не відповідає фактичним обставинам і чинному законодавству України, а тому підлягає до скасування.

Представник позивача в судовому засіданні адміністративний позов підтримала з наведених у ньому підстав, просила задовольнити повністю.

Відповідач позов не визнала та в судовому засіданні пояснила, що рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №19228049, було прийнято нею у зв'язку із тим, що документи, подані для проведення державної реєстрації прав, не відповідають вимогам або не дають встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, що вбачається з того, що для оформлення права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 було надано попередній договір купівлі-продажу квартири, укладений 22.12.2014р. в той час коли житлово-адміністративний комплекс вже фактично був збудований згідно з Декларацією про готовність об'єкта до експлуатації від 18.11.2014р. №РВ47. Зазначила, що рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №19228049 було прийнято нею на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що встановлені законодавством України, а тому просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні пояснення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Суд виходив з наступного.

Спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України від 16.01.2003 року №435-ІV (зі змінами та доповненнями), Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-ІV (зі змінами та доповненнями) та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 р. № 868.

Відповідно до частин 1, 2 статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Спеціальним законом, що визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна є Закон України від 01.07.2004 року №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з частиною 1 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право власності на нерухоме майно (стаття 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

До повноважень органу державної реєстрації прав належить, зокрема: проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень або відмова у їх реєстрації; забезпечення ведення Державного реєстру прав (пункти 1, 2 частини 1 статті 8 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до частини 1 статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав визначає Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 р. № 868 (далі - Порядок №868).

Перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається частиною 1 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яка встановлює, що державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону: 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Матеріалами справи встановлено та не заперечується сторонами, що позивачем до заяви про держану реєстрацію речових прав на нерухоме майно було надано: квитанцію про оплату державного мита та коштів за надання витягу з реєстру, копію паспорту громадянина України, ідентифікаційний номер, технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1, договір який має назву - "попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, серія та номер: 2199", укладений 22.12.2014р., нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикіним В.І., документ який має назву - "акт приймання-передачі квартири АДРЕСА_1", виданий 25.12.2014р., складений між ОСОБА_3 та ТОВ «Інвестиційно-будівельною компанією «Град-Буд», довідку №60 від 25.12.2014р., видану ТОВ «ІБК «Град-Буд».

Зазначені документи були прийняті по картці прийому заяви №18854100 та зареєстровані у базі даних про реєстрацію заяв і запитів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 26.01.2015р. за реєстраційним номером 9920461.

Пунктом 20 Порядку №868 визначено, що за результатами розгляду заяви та документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав або рішення про відмову в такій реєстрації.

Підстави, з яких державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень або рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію, визначено ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно з ч.4 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена. Аналогічна норма міститься й у п.28 Порядку №868, який передбачає, що державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до п.36 Порядку №868, для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком.

Таким чином в межах спірних правовідносин необхідно встановити наявність підстав для державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1, та правомірність відмови в державній реєстрації прав.

Як вбачається з рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №19228049 від 10.02.2015 року, відмова державним реєстратором прав на нерухоме майно реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області Желязковою М.Ж. була прийнята з наступних підстав - подані документи не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Розглянувши рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №19228049 від 10.02.2015 року, суд приходить до висновку, що воно було прийняте без достатніх для того правових підстав, та не у відповідності з приписами законодавства України, а тому підлягає до скасування.

Так, наведена державним реєстратором підстава для прийняття рішення про відмову, яка відповідає п.4 ч.1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не є обґрунтованою й не містить вказівок, у чому ж саме полягає невідповідність поданих документів вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, не вказано щодо яких саме документів зроблено цей висновок і в чому є їх невідповідність

Суд наголошує на тому, що підстави для прийняття рішення у відмові в державній реєстрації прав та їх обтяжень повинні бути належним чином мотивовані та обґрунтовуватися дійсними причинами, чого в даному випадку відповідачем не здійснено.

Як свідчать обставини справи, із заявою про проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1, позивач звернулася на підставі договору який має назву "попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1", укладеного 22.12.2014р. з забудовником багатоповерхового будинку ТОВ «Інвестиційно-будівельною компанією «Град-Буд», який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикіним В.І., акту приймання-передачі квартири АДРЕСА_1 від 25.12.2014р. та довідки №60 від 25.12.2014р.

Відповідно до п.50 Порядку №868 для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва на новозбудований або реконструйований об'єкт нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, заявник подає документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за нею об'єкта будівництва, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо).

Слід зазначити, що відповідно до положень статті 8 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» орган державної реєстрації прав, крім іншого: проводить державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляє у їх реєстрації; забезпечує ведення Державного реєстру прав; надає інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом.

У свою чергу, відповідно до положень п. 1 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор, крім іншого: встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону.

Оцінюючи наявний в матеріалах справи договір, який має назву "попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1" суд приймає до уваги наступне.

Відповідно до ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір).

До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Таким чином, відповідно до принципу свободи договору, сторони мають право укладати договори, які не суперечать чинному законодавству.

З наявного в матеріалах справи та дослідженого судом договору вбачається, що він укладений сторонами з прямими посиланням як на підставу його укладення на норми, які вказані в ч.1 та ч.2 ст.656 ЦК України та за своїм змістом містить елементи різних договорів, а саме договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 та попереднього договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

В якості свідка по справі до суду був викликаний приватний нотаріус Кострикін В.І., який пояснив суду, що до нього звернулися ОСОБА_3 та представник ТОВ «Інвестиційно-будівельної компанії «Град-Буд» з проханням нотаріального посвідчення змішаного договору, в якому були б елементи як договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1, так і попереднього договору купівлі-продажу такої квартири. Відповідно всі істотні умови, щодо яких сторонами було досягнуто згоди, у відповідності до ч.3 ст.6 та ст.627 ЦК України було відображено ними у такому договорі, його зміст та наслідки укладення та нотаріального посвідчення такого правочину було роз'яснено нотаріусом для сторін договору, внаслідок чого було встановлено його однакове розуміння сторонами.

Свідок ОСОБА_6 засвідчив, що ТОВ «Інвестиційно-будівельної компанії «Град-Буд» укладенням договору з ОСОБА_3 мало намір відчужити їй майнові права на квартиру АДРЕСА_1, а також одночасно в такому договорі передбачити можливість подальшого укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Укладенням такого змішаного договору сторони, на вимогу ОСОБА_3, хотіли забезпечити гарантування їй в майбутньому оформлення за нею права власності на квартиру не зважаючи на будь-які зміни у законодавстві України, що могли настати у період поки вона не оформить за собою право власності. Також вказав, що з укладенням такого договору сторони безпосередньо пов'язували перехід права власності на майнові права на квартиру АДРЕСА_1 від ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Град-Буд» до ОСОБА_3, і саме для настання такого правового наслідку сторони і укладали цей правочин.

В ході розгляду даної справи було встановлено, що правочин, укладений 22.12.2014р. між ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Град-Буд» та ОСОБА_3 не є нікчемним та не визнавався судом недійсним, а отже, відповідно до ст.204 ЦК України є правомірним. Доказів визнання недійсним або ознак нікчемності цього Договору сторонами не надано і судом не здобуто.

В спірному рішенні і у судовому засіданні відповідач не заперечує того, що наданий для державної реєстрації прав власності ОСОБА_3 договір містить умови щодо придбання нею майнових прав на квартиру АДРЕСА_1, проте відповідач вважає, що реєстрація права власності на підставі договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру можлива виключно у разі укладення такого договору до завершення будівництва будинку та введення його в експлуатацію.

Як вбачається з п.50 Порядку №868 та ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дані правові норми не містять обмеження по даті укладення договорів, що є підставою для проведення державної реєстрації, в тому числі не встановлюють заборони на проведення державної реєстрації права власності на новозбудоване нерухоме майно на підставі договорів купівлі-продажу майнових прав, укладених після введення багатоквартирного будинку в експлуатацію.

У відповідності з п.4 Положення про Державну реєстраційну службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №219 від 02.07.2014р., Укрдержреєстр здійснює узагальнення практики застосування законодавства з питань, що належать до його компетенції, координує та контролює діяльність у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, здійснює методичне та інформаційне забезпечення діяльності органів державної реєстрації щодо проведення державної реєстрації. На виконання вказаних владних повноважень, Державною реєстраційною службою України листомвих.№14451/06-15-14 від 08.12.2014р. «Щодо надання роз'яснення деяких питань, пов'язаних з укладанням договорів купівлі-продажу майнових прав» начальникам реєстраційних служб Головних управлінь юстиції в областях, місті Києві роз'яснено, що проведення державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, розташовані в багатоквартирному будинку, на підставі договорів купівлі-продажу майнових прав на такі об'єкти, укладених після введення в експлуатацію багатоквартирного будинку, не суперечить чинному законодавству.

Такий висновок, вбачається і зі ст.331 ЦК України, якою керувалися ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Град-Буд» та ОСОБА_3 під час укладення 22.12.2014р. змішаного договору, що підтверджується п.2.2. такого договору.

Зокрема, ст.331 ЦК України встановлено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом, при цьому якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Таким чином, до моменту первинної державної реєстрації новозбудованого об'єкту щодо такого об'єкту можуть укладатися правочини купівлі-продажу майнових прав на такий об'єкт.

З огляду на те, що у даній справі було встановлено, що реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 до моменту звернення позивача до державного реєстратора не здійснювалася, то відповідно, саме на підставі поданих ОСОБА_3 документів мала здійснюватися первинна реєстрація права власності.

Суд також звертає увагу, що сторонами не заперечується той факт, що новозбудований об'єкт нерухомого майна, щодо якого здійснювалася державна реєстрація, виник внаслідок будівництва і це будівництво здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб.

На підставі викладеного суд вважає, що рішення реєстратора про відмову в реєстрації прав та їх обтяжень №19228049 від 10.02.2015р. прийнято без врахування норм ч.3 ст.6 та ст.331, 204, 656 ЦК України, що вказує на наявність підстав для його скасування.

Отже, встановлені судом обставини справи та наведені норми чинного законодавства свідчать про те, що відповідачем, при прийнятті оскаржуваного рішення, не було дотримано зазначених у ч.3 ст.2 КАС України принципів, зокрема, останнім прийнято рішення не на підставі законів України, та без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття правомірного рішення.

В цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача про визнання протиправними дій державного реєстратора, то суд зазначає наступне.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не може втручатися у дискрецію суб'єкта владних повноважень в межах такої перевірки.

У відповідності з Рекомендаціями № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 р. під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Так, на виконання ст.15 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", після прийняття і перевірки документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрації заяви, а також встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень, державний реєстратор має право прийняти: або рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, або про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень, або про зупинення державної реєстрації. Тобто, вказана норма свідчить про наявність у державного реєстратора дискреційності повноважень, в яку адміністративний суд при здійсненні судочинства не має права втручатися.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в частині визнання дій державного реєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області Желязкової М.Ж. щодо винесення рішення про відмову дій протиправними, не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністратвиний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області Желязкової М.Ж. про відмову у державній реєстрації прав №19228049 від 10.02.2015.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Присудити на користь позивача ОСОБА_3 із Державного бюджету України судовий збір у розмірі 36.54 грн.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Сало А.Б.