Справа № 804/10079/13а
Суддя: Поплавський В.Ю.
Дата ухвалення: 2015-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Поплавського В.Ю.

суддів: Сафронової С.В. Чепурнова Д.В.

за участю секретаря судового засідання: Олійник Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Дніпродзержинської об’єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області

В С Т А Н О В И В :

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем сформовано валові витрати та податковий кредит на підставі належним чином оформлених первинних документів, в тому числі і податкових накладних, отриманих від постачальників товарів (послуг). Господарські операції відображені позивачем у бухгалтерському та податковому обліку, товар, придбаний за вказаними господарськими операціями, був використаний в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності позивача, тобто у відповідності до вимог податкового законодавства України. Використані податковим органом дані інформаційних баз не свідчать про порушення ТОВ «Енергоснаб» вимог податкового законодавства. Крім того, вони не є законодавчо визначеною підставою для зменшення суми валових витрат та податкового кредиту, тому у податкового органу відсутні правові підстави для прийняття означених податкових повідомлень-рішень.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду, оскільки вважає, що вона винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Відповідач зазначає, що з урахуванням наявності інформації щодо «нереальності» здійснення операцій ТОВ «Ангстрем Континенталь» та ТОВ «Ривс» та відсутності підтвердження факту передачі товару на адресу ТОВ «Енергобудснаб», позивачем завищено податковий кредит та витрати, що враховуються при визначенні об’єкта оподаткування.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, правильність застосування судом норм матеріального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, відповідачем на підставі наказу ОДПІ від 11.06.13 та відповідно до пп.78.1.1, пп.78.1.4 п.78.1 ст.78 ПКУ проведено позапланову документальну виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинам з ТОВ «Ривс» за період з 01.09.11 по 30.11.11, ТОВ «Ангстрем Континенталь» за період з 01.05.12 по 31.08.12.

Результати перевірки викладено у акті від 25.06.13 №3609/201/22.5- 07/24614451, за висновками якого, враховуючи наявну інформацію щодо нереальності здійснення операцій ТОВ «Ривс» та ТОВ «Ангстрем Континенталь», та те що товар, на думку перевіряючих осіб, фактично не був переданий на адресу позивача, визначено допущення останнім порушень:

- п. 5.1., пп. 5.2.1 п. 5.2. пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», внаслідок чого завищено витрати, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, на загальну суму 104 502 грн., в т.ч.: III квартал 2011 року - 37 772 грн.; IV квартал 2011 року - 26 495 грн.; II квартал 2012 року - 25 788 грн.; III квартал 2012 року - 14 447 грн., в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 23 231 грн., в т.ч.: III квартал 2011 року - 8 688 грн.; IV квартал 2011 року - 6 094 грн.,: II квартал 2012 року - 5 41 5 грн.; III квартал 2012 року - 3 034 грн.;

- п. 1.7 ст. 1, п. 3.1 ст.3, п.4.1 ст.4, п.п.7.2.1, п.п.7.2.3 п. 7.2, пп. 7.4.1, п.п.7.4.5 п. 7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість», п.44.1, п. 44.3, п. 44.5, п.44.6 ст. 44. п. 198.1. п. 198.6 ст.198 Податкового кодексу України, внаслідок чого завищено податковий кредит на суму 20 900,25 грн., в т.ч.: за вересень 2011року - 7 554,35 грн.; за жовтень 2011 року - 1 805,59 грн.; за листопад 2011 року - 3 493,46 грн.; за травень 2012 року - 2 308,25 грн.; за червень 2012 року - 2 849.25 грн.; за липень 2012 року - 1 932,72 грн.; за серпень 2012 року - 956,63 грн.

Висновки відповідача ґрунтуються на акті про результати документальної позапланової невиїзної перевірки ТОВ «Ангстрем Континенталь» №7202/224/33906299 від 21.12.12, яким визначено, що вказаний платник податків здійснював діяльність, спрямовану на здійснення операцій, пов'язаних з наданням податкової вигоди третім особам, а також на даних системи автоматизованого співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПА України.

На підставі акту від 25.06.13 №3609/201/22.5- 07/24614451 податковим органом прийнято:

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про відсутність підстав для прийняття податкового повідомлення-рішення.

01.01.2011 року набрав чинності Податковий кодекс України, яким регулюються відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до п.138.1. ст.138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з приписами пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. Платник податку для визначення об'єкта оподаткування має право на врахування витрат, підтверджених документами, що складені нерезидентами відповідно до правил інших країн.

Витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку, не включаються до складу витрат (пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України).

Отже, задля правомірного формування валових витрат, вищевказані витрати повинні бути підтверджені первинними, розрахунковими документами, на підставі яких платником податків здійснюється відображення господарської операції в податковому обліку.

Відповідно до п.198.1. ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності).

При цьому, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п. 198.2. ст.198 ПК України).

Згідно з п.198.3. ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з п. 198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до п.201.1. ст.201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках обов'язкові реквізити.

Податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг (п. 201.4 ст.201 Податкового кодексу України).

Згідно з п.201.6 ст.201 Податкового кодексу України податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту (п. 201.10 ст.201 Податкового кодексу України).

Відповідно до матеріалів справи, між позивачем та ТОВ «Ангстрем Континенталь» укладено договір поставки від 08.05.12 №32, додаткова угода від 21.06.12 №1.

Здійснення господарської операції підтверджено первинними бухгалтерськими документами, а саме: рахунками фактурами, видатковими накладними, податковими накладними, товарно-транспортними накладними, за якими товари (рукавички, окуляри, респіратори, жилети, гофра, труби, трійники, ламінат тощо) від ТОВ «Ангстрем Континенталь» та від ТОВ «Ривс» протягом вказаного вище періоду були поставлені позивачу.

Факт оплати позивачем товару ТОВ «Ривс» та ТОВ «Ангстрем Континенталь» підтверджується наявними в матеріалах справи копіями рахунків-фактури та банківських виписок.

За даними товарно-транспортних накладних пункт розвантаження - м. Дніпродзержинськ, вул. Петровського, 4. Податковим органом в ході перевірки позивача встановлено, що відповідно до Договору оренди, укладеного між ВАТ «Дніпро» та позивачем, приміщення за вказаною адресою, яке призначено для використання як складське приміщення, передано в оренду позивачу.

Факт використання позивачем придбаних товарів у власній господарській діяльності підтверджується наявними в матеріалах справи копіями первинних документів, за якими позивач реалізував такі товари своїм контрагентам – покупцям.

Здійснення господарських операцій було зафіксоване первинними бухгалтерськими документами, придбаний товар, зокрема промисловий інструмент використано у господарській діяльності позивача, по всім названим вище господарським операціям.

Відповідно до пункту 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.99 №996-XIVфінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Вищенаведені документи, якими позивач підтверджує виконання укладених договорів, містять всі обов'язкові реквізити, що передбачені ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», в розумінні вказаного Закону є первинними, такими, що підтверджують здійснення відповідної господарської операції.

На момент укладення та реалізації вказаних вище договорів вказані контрагенти позивача мали зареєстровані у встановленому порядку установчі документи та цивільну дієздатність згідно з чинним законодавством, були зареєстровані як платники податку на додану вартість.

Відповідачем доказів анулювання свідоцтва про реєстрацію контрагентів позивача в якості платників податку на додану вартість, виключення їх з реєстру платників податку на додану вартість не надано, податкові накладні, на підставі яких позивачем суми податку на додану вартість включені до складу податкового кредиту, складені означеними підприємствами у відповідності до вимог ст. 201 Податкового кодексу України.

Використання позивачем придбаних товарів (робіт, послуг) у власній господарській діяльності відповідачем не заперечується.

Частиною 2 статті 71 КАС України обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається саме на відповідача (якщо він заперечує проти адміністративного позову).

Доказів порушень відображення вищевказаних господарських операцій в бухгалтерському та податковому обліку позивача матеріали справи не містять.

Також укладені позивачем з означеними вище підприємствами договори не містять умов та ознак, які б свідчили про їх суперечність інтересам держави та суспільства або порушували публічний порядок.

Чинним законодавством України не передбачено обов'язку сторони договору перевіряти повноваження контрагента на підписання первинних бухгалтерських та податкових документів, як і не передбачено відповідальності сторони договору за порушення її контрагентом вимог чинного законодавства при укладанні договору. У тому випадку, якщо не доказано обізнаності сторони договору про факт порушення законодавства його контрагентом на момент укладання договору, вважається, що така сторона діяла правомірно.

Укладені позивачем договори відповідають вимогам чинного законодавства України, мають своїм наслідком зміну у майновому стані учасників правочину, є економічно виправданими, а факт виконання господарських зобов'язань сторін підтверджується первинними та податковими документами.

Належні докази, які б свідчили про порушення з боку контрагентів позивача, які б позбавляли позивача права на віднесення відповідних сум до валових витрат та податкового кредиту відповідачем не подані, в матеріалах справи такі докази відсутні.

Посилання відповідача, що операції з придбання товарів не підтверджені актами перевірок контрагентів позивача, не приймається колегією суддів до уваги, оскільки інформація, що міститься в матеріалах перевірки підприємств, за встановлених вище фактичних обставин не може бути підставою для висновку про відсутність фактичного здійснення господарських операцій.

Такі висновки щодо контрагентів позивача не можуть бути підставою для визнання відсутності фактичного здійснення господарських операцій, а також підставою для настання негативних наслідків для платника податку – отримувача товарів (позивача). Статтею 61 Конституції України встановлений індивідуальний характер відповідальності юридичної особи.

Із змісту вищенаведених норм вбачається, що Податковий кодекс України не ставить право позивача на формування валових витрат та податкового кредиту в залежність від декларування постачальниками, в тому числі і по ланцюгу постачання, своїх податкових зобов'язань та/або від сплати ними сум податку на додану вартість до бюджету.

Практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, свідчить про те, якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкту, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (Рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2007 р. у справі «Інтерсплав проти України»).

Отже, якщо контрагенти позивача і не виконали своїх зобов’язань щодо сплати податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цих підприємств і така відповідальність не може бути покладена на позивача.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об’єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку, застосував до правовідносин, як виникли між сторонами по справі норми права, які регулюють саме ці правовідносини і зробив обґрунтований висновок про задоволення позовних вимог.

Передбачених статтею 202 Кодексу адміністративного судочинства України підстав для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення не вбачається, у зв’язку з чим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст.198, ст. 200 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Дніпродзержинської об’єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області – залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2013 року – залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого Адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня виготовлення повного тексту.

Повний текст виготовлено 14 квітня 2015 року.

Головуючий: В.Ю. Поплавський

Суддя: С.В. Сафронова

Суддя: Д.В. Чепурнов