Справа № 826/685/15
Суддя: Літвіна Н. М.
Дата ухвалення: 2015-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/685/15 Головуючий у 1-й інстанції: Кобилянський К.М. Суддя-доповідач: Літвіна Н. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого - судді Літвіної Н.М.

Суддів Коротких А.Ю.

Хрімлі О.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 березня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Служби безпеки України треті особи без самостійних вимог на предмет спору - Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, Адміністрація Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до Служби безпеки України треті особи без самостійних вимог на предмет спору - Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, Адміністрація Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити певні дії.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 березня 2015 року у задоволенні адміністративного позову - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач - ОСОБА_3, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

У зв'язку з неприбуттям жодної з осіб, які беруть участь у справі у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 15 грудня 2014 року громадянин України ОСОБА_3, у зв'язку з вилітом за межі України на території Міжнародного аеропорту «Київ» (Жуляни) проходив прикордонний контроль. Отримавши від позивача паспортний документ, та перевіривши дані, зазначені в ньому, співробітник Державної прикордонної служби України повідомив, що позивач повинен пройти додатково митний контроль у зв'язку із наявністю відомостей про нього в базі даних «Доручення правоохоронних органів» інформаційно-телекомунікаційної системи «Гарт» ДПСУ.

В зв»язку з чим ручна поклажа позивача була піддана додатковій перевірці співробітниками митного контролю. Після перевірки речей, позивача було допущено на посадку до літака.

16 грудня 2014 року по прибуттю позивача до України в міжнародному аеропорту «Бориспіль» при проходженні позивачем прикордонного контролю йому також було повідомлено про наявність його прізвища в базі даних «Доручення правоохоронних органів», після чого речі позивача також оглядалися за допомогою спеціальних технічних засобів.

07 січня 2015 року при проходженні позивачем прикордонного контролю в міжнародному аеропорту «Бориспіль» співробітником Державної прикордонної служби України позивачу також було повідомлено про наявність відомостей про нього в базі даних «Доручення правоохоронних органів».

16 грудня 2014 року на адресу Служби Безпеки України адвокатом позивача направлено адвокатський запит № 2/12 з приводу причин/підстав наявності відомостей про нього в базі даних «Доручення правоохоронних органів» інформаційно-телекомунікаційної системи «Гарт» Державної прикордонної служби України.

Лист № 1-728/115 від 22 грудня 2014 року позивачу було повідомлено, що слідчими органів безпеки кримінальні провадження відносно позивача не розпочинались, повідомлення про підозру у вчиненні злочинів йому не здійснювалося, запобіжні заходи не застосовувалися. Відповідачем оперативно-розшукові заходи стосовно позивача не здійснювались, заборона виїзду або інші заходи стосовно нього не ініціювались.

Крім того, адвокатом позивача на адресу Державної прикордонної служби України було направлено адвокатський запит № 1/12 від 16 грудня 2014 року з приводу надання інформації про наявність/відсутність обмежень у праві позивача щодо виїзду за кордон, а також про наявність в обліках, реєстрах, базах даних, які знаходяться в користуванні Державної прикордонної служби України відомостей, внесених правоохоронними органами або за їх ініціативою, які дають підстав для проведення огляду ручної поклажі, багажу та особистого огляду позивача при перетинанні ним державного кордону.

Листом № 0.254-15806/0/15-14 від 29 грудня 2014 року позивачу повідомлено, що станом на 29 грудня 2014 року в органах охорони державного кордону Державної прикордонної служби України не перебувають рішення про обмеження в праві виїзду за кордон позивача. Водночас, органами Державної прикордонної служби України виконується доручення Служби безпеки України стосовно позивача.

26 грудня 2014 року адвокатом позивача направлена скарга № 4/12 на ім'я Голови Державної прикордонної служби України.

Між тим, листом № 0.64-109/0/15-15 від 06 січня 2015 року позивачу повторно було повідомлено про виконання органами Державної прикордонної служби України доручення відповідача. Також було повідомлено про неможливість надати більш детальну інформацію про наявне на виконанні доручення, оскільки воно надане для виконання під грифом «Для службового користування».

На думку позивача вказане доручення порушує його право на вільний перетин кордону в загальному порядку, передбачені в ст. 33 Конституції України та ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду і в'їзду в України громадян України», оскільки при проходженні ним прикордонного контролю, його ручна поклажа була піддана додатковій перевірці співробітниками митного контролю.

Відповідно до ст. 2 КАС України - завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно до ст. 33 Конституції України - кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Стаття 1 Закону України «Про порядок виїзду і в'їзду в України громадян України» закріплює право громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну.

Зокрема, громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну.

На громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов'язки. За громадянами України зберігаються на її території майно, кошти, цінні папери та інші цінності, що належать їм на праві приватної власності. Будь-яке обмеження їх громадянських, політичних, соціальних, економічних та інших прав не допускається.

Порядок в'їзду до іноземної держави регулюється законодавством відповідної держави.

Громадянин України ні за яких підстав не може бути обмежений у праві на в'їзд в Україну.

Виходячи з аналізу вказаних норм, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки будь-які заборони стосовно виїзду та в'їзду позивача на територію України відсутні, а тому відсутні порушення прав позивача.

Не заслуговують на увагу й доводи апелянта з приводу порушення його прав внаслідок надання Служби Безпеки України доручення Державній прикордонній службі України.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про прикордонний контроль» - прикордонний контроль здійснюється з метою протидії незаконному переміщенню осіб через державний кордон, незаконній міграції, торгівлі людьми, а також незаконному переміщенню зброї, наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, боєприпасів, вибухових речовин, матеріалів і предметів, заборонених до переміщення через державний кордон. Прикордонний контроль здійснюється щодо осіб, які перетинають державний кордон, транспортних засобів, що перевозять через державний кордон осіб та вантажі, вантажів, що переміщуються через державний кордон та включає: перевірку документів; огляд осіб, транспортних засобів, вантажів; виконання доручень правоохоронних органів України.

Статтею 6 Закону України «Про прикордонний контроль» визначено, що прикордонний контроль та пропуск через державний кордон осіб, транспортних засобів, вантажів проводяться з урахуванням оцінки ризиків, що здійснюється за методиками, визначеними спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону.

Виходячи з вищевикладеного, ручна поклажа позивача може піддаватися додатковій перевірці без наявності стосовно нього доручення Служби Безпеки України, оскільки такі заходи не є обмеженням чи порушенням будь-яких прав, свобод осіб, які перетинають державний кордон України.

З приводу правомірності дій Служби Безпеки України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Законом України «Про Службу безпеки України» закріплено загальні норми щодо повноважень Служби Безпеки України, її органів і співробітників, необхідних для виконання покладених на них обов'язків, зокрема, здійснювати як оперативно-розшукову, так і контррозвідувальну діяльність.

Відповідно до ч. 6 ст. 8 Закону України «Про контррозвідувальну діяльність» - при проведенні контррозвідувальної діяльності органи, підрозділи та співробітники Служби Безпеки України реалізують свої повноваження за наявності передбачених у статті 6 Закону підстав для проведення контррозвідувальної діяльності та заведеної контррозвідувальної справи.

Інформація про підстави, зазначені у статті 6 Закону може міститися у заявах і повідомленнях громадян, осіб, залучених до конфіденційного співробітництва, посадових та службових осіб, громадських організацій, засобів масової інформації; у матеріалах органів досудового розслідування та суду; у запитах, інформаціях та матеріалах спеціальних служб і правоохоронних органів іноземних держав, міжнародних установ і організацій; матеріалах правоохоронних органів та інших органів державної влади України щодо загроз державній безпеці України, матеріалах Служби Безпеки України щодо організації, здійснення, форм і методів терористичної, розвідувальної та іншої діяльності на шкоду державній безпеці України; у запитах визначених Кабінетом Міністрів України повноважних державних органів, установ та організацій щодо надання допуску особам до державної таємниці і роботи з ядерними матеріалами та на ядерних установках.

Статтею 8 Закону визначено, що контррозвідувальна діяльність здійснюється гласно і негласно. Негласні контррозвідувальні заходи здійснюються із залученням осіб, які конфіденційно співпрацюють з контррозвідувальними органами і підрозділами.

Для організації та здійснення контррозвідувальної діяльності органи і підрозділи Служби Безпеки України, що здійснюють контррозвідувальну діяльність, ведуть контррозвідувальні справи, які заводиться за наявності визначених Законом підстав для здійснення контррозвідувальної діяльності.

Так, при здійсненні контррозвідувальних заходів, спрямованих на попередження, своєчасне виявлення і запобігання зовнішнім та внутрішнім загрозам безпеці України, розвідувальним, терористичним та іншим протиправним посяганням спеціальних служб іноземних держав, а також організацій, окремих груп та осіб на інтереси України, усунення умов, що їм сприяють, та причин їх виникнення, в рамках контррозвідувальної справи, Службою Безпеки України отримано інформацію, у зв'язку з якою виникла необхідність у наданні доручення Держприкордонслужбі стосовно ОСОБА_3

Відповідно до ст. 9 Закону - відомості про контррозвідувальну діяльність становлять державну таємницю і підлягають захисту в порядку, визначеному Законом України «Про державну таємницю». Забороняється оприлюднювати або надавати (розголошувати) зібрані відомості, а також інформацію щодо проведення або непроведения стосовно певної особи контррозвідувальної діяльності та заходів.

Статтею 8 Закону України «Про Службу безпеки України» визначено, що Служби Безпеки України взаємодіє з державними органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, які сприяють виконанню покладених на неї завдань.

Порядок і механізм надання Державній прикордонній службі України та виконання нею доручень уповноважених державних органів - правоохоронних, розвідувальних органів та ДМС, відповідно до їх компетенції та за наявності підстав, щодо осіб, які перетинають державний кордон, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 280 від 17 квітня 2013 року .

Відповідно до п. 6 Порядку - доручення Служби Безпеки України оформляються на бланку за встановленою формою за підписом Голови Служби Безпеки України або його заступників, начальників функціональних підрозділів Центрального управління Служби Безпеки України, що провадять оперативно-розшукову та контррозвідувальну діяльність, регіональних органів та органів військової контррозвідки, а також їх заступників.

Зазначене доручення Служби Безпеки України надіслане Державній прикордонній службі України відповідно до форми, затвердженої Порядком, із зазначенням правових підстав його надання, а саме, проведення контррозвідувальних заходів відповідно до статті 7 Закону України «Про контррозвідувальну діяльність». Чинним законодавством не встановлено обов'язку зазначати у дорученнях інші обґрунтування, а також наводити додаткові підстави ніж ті, які передбачені Законом України «Про контррозвідувальну діяльність»

Крім того, відповідно до п. 14 Порядку - орган Державній прикордонній службі України не приймає доручення до виконання у разі, коли його виконання призведе до порушення вимог законодавства та прав людини.

Враховуючи викладене, дії Служби Безпеки України в частині надання доручення Державній прикордонній службі України є правомірними та відповідають вимогам законодавства України.

Отже, судом першої інстанції повно та всебічно встановлено обставини справи, які мають юридичне значення для вирішення справи та винесено законне та обґрунтоване рішення.

Виходячи із вимог ст. 71 КАС України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 166, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 березня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України в порядку і строки, встановлені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя Літвіна Н.М.

Судді Коротких А.Ю.

Хрімлі О.Г.

Головуючий суддя Літвіна Н. М.

Судді: Хрімлі О.Г.

Коротких А. Ю.