Справа № 815/1282/15
Суддя: Андрухів В. В.
Дата ухвалення: 2015-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1282/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2015 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Андрухіва В.В.

при секретарі Белан М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просив визнати неправомірним та скасувати наказ №29 від 16.02.2015 року, та зобов'язати відповідача оформити документи для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 17.07.2011 року він прибув на Україну. Причиною залишення ОСОБА_1 країни походження - Сомалі та імміграції на територію України стали події, які є приводом до побоювання за власне життя у зв'язку вербуванням позивача терористичною організацією Al-Shabab. Крім того позивач вказав, що в країні громадянська війна, тому на даний момент повернутись до країни походження є неможливим, оскільки є серйозні підстави побоювання за своє життя та особисту безпеку. 02.02.2015 року позивач звернувся за захистом до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України в Одеській області. 19.02.2015 року ОСОБА_1 отримав повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу №29 від 16.02.2015 року. Позивач вважає вищевказане рішення незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки воно приймалося без врахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи, з формальних підстав, внаслідок чого порушені його права.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в адміністративному позові.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти позову, вважаючи його необгрунтованим, оскільки позивач вже отримав відмову ДМС України у 2012 році. Оскаржував зазначене рішення лише в першій інстанції та отримав відмову на початку 2013 року, з цього періоду до 02.02.2015 року, проживав в Україні нелегально. Враховуючи викладене, представники відповідача просили відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 у повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази, оглянувши матеріали адміністративних справ № 1570/4771/2012 та № 815/4001/14, суд встановив наступні обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець м.Могадишо (Сомалі). За національністю сомалієць, за віросповіданням мусульманин-суніт. Рідна мова сомалійська, вільно володіє арабською, англійською та італійською мовами. Одружений на громадянці ОСОБА_2, з якою має 5 дітей: донька ОСОБА_3 2002 р.н., син ОСОБА_4 2003 р.н., донька ОСОБА_5 2005 р.н., донька ОСОБА_6 2006 р.н., син ОСОБА_7 2008 р.н. та донька ОСОБА_8, 2013 р.н., уроженка України. Друга дружина ОСОБА_9, 1970 р.н. з якою має спільного сина ОСОБА_10, 1994 р.н. Позивач має незакінчену середню освіту, яку здобув у м. Могадишо (Сомалі) «Фіфтнме» в період 1968-1979 років.

ОСОБА_1 вибув з країни громадянської належності на автобусі в квітні 2011 року, нелегально на автобусі за маршрутом Могадишо (Сомалі) - Найробі (Кенія). В Кенії позивач знаходився три місяці (шукав шлях, для того щоб виїхати до країн ЄС). Вибув авіарейсом Найробі (Кенія) - Москва (РФ), де знаходився два тижні. З м. Москва на автобусі дістався кордону з Україною та потім пересів на автомобіль. Потім йшли пішим шляхом 10 хвилин через водойму, після цього пересіли на інший автомобіль, який прибув до м. Києва. Державний кордон України позивач перетнув 17.07.2011 року нелегально. В м.Києві ОСОБА_1 із родиною переночували у друзів, та з друзями разом виїхали у м. Вінницю (Україна), де проживали 8 місяців. Потім приїхали до м. Одеси.

15.11.2011 року ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах біженців ДМСУ у Вінницькій області із заявою № 4 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

31 липня 2012 року вручено позивачу повідомлення № 71 від 19.07.2012 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення Державної міграційної служби України №22-12 від 17.05.2012 року.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 23.03.2013 року по справі №1570/4771/2012, у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України за участю третьої особи Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання рішення №22-12 від 17.05.2012 року про відмову у наданні статусу біженця не чинним з моменту його прийняття та зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового статусу - відмовлено повністю.

02.02.2015 року ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах біженців ГУДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду особової справи №2014ОD0308 громадянина Сомалі ОСОБА_1, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області на підставі п.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" дійшло до висновку щодо відмови громадянину Сомалі ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про надання статусу біженця.

Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, оформленим наказом №29 від 16.02.2015 року, позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі п.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст. 1 Закону, - відсутні.

Згідно п.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" - особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до п.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається органом міграційної служби в порядку попереднього розгляду заяви, і у разі не оскарження цього рішення процедура з вирішення питання щодо визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, фактично є завершеною. Тому така відмова органу міграційної служби, на думку суду, також є відмовою заявнику у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як встановлено в ході судового розгляду, причиною виїзду з країни громадянської належності ОСОБА_1 вказав вербування його терористичною організацією Al-Shabab, та наявність громадянської війни в країні.

В ході розгляду даної справи судом було з'ясовано, що 15.11.2011 року громадянка Сомалі ОСОБА_2 (дружина позивача), ІНФОРМАЦІЯ_11, звернулася до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішенням ДМС України від 05.06.2014 року № 283-14 ОСОБА_2 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 цього Закону, відсутні.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 17.09.2014 року по справі №815/4001/14, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 28.01.2015 року, визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №283-14 від 05.06.2014 року, та зобов'язано Державну міграційну службу України визнати громадянку Сомалі ОСОБА_2 особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України №191-15 від 05.03.2015 року громадянку Сомалі ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_12 визнано особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом не приймаються до уваги твердження представника відповідача стосовно відсутності доказів того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є чоловіком та дружиною, оскільки в протоколі співбесіди від 15.11.2011 року, який наявний в справі №815/4001/14, ОСОБА_2 зазначила причину виїзду з Сомалі - вербування її чоловіка терористичною організацією Al-Shabab, що є загрозою їх життю та життю їхніх дітей.

ОСОБА_1, якого ОСОБА_2 зазначає як свого чоловіка, у протоколі співбесіди від 15.11.2011 року (особова справа №11VIN100) та анкеті заявника (позивача) від 10.02.2015 року зазначив одну і ту ж причину виїзду з Сомалі - вербування його терористичною організацією Al-Shabab.

Таким чином, обидві вказані особи (ОСОБА_1 та ОСОБА_2) зазначають, що є подружжям, а тому підстав ставити під сумнів родинні відносини цих осіб, які покинули країну громадянської належності в пошуках притулку, суд не вбачає.

Також не приймаються до уваги посилання представника відповідача, як на підставу відмови позивачу в оформленні документів, на рішення №22-12 від 17.05.2012 року Державної міграційної служби України, яким відмовлено ОСОБА_1 у наданні статусу біженця або додаткового захисту з огляду на наступне.

Пунтом 13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (в редакції, чинній на момент звернення позивача за захистом в 2015 році) передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно наведеної редакції п.13 ч.1 ст.1 Закону, розширено підстави для надання додаткового захисту, у порівнянні з редакцією цього пункту, яка була чинна на момент прийняття ДМС України рішення №22-12 від 17.05.2012 року.

З урахуванням вищезазначеного, суд прийшов до висновку, що подана ОСОБА_1 02.02.2015 року заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту підлягає розгляду, оскільки на момент звернення позивача п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" викладено в новій редакції. Тому з огляду на зміни в законодавстві України, суд вважає, що є підстави для оформлення документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не дивлячись на відмову рішенням Державної міграційної служби України №22-12 від 17.05.2012 року.

Крім вказаного, слід врахувати надання дружині позивача - ОСОБА_2 статусу особи, яка потребує додаткового захисту, у 2015 році та принцип збереження єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист, що передбачений ч.1 та ч.2 ст.4 Закону України "Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту".

Згідно ч.1 та ч. 2 ст.4 Закону України "Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту", Україна сприяє збереженню єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист. Члени сім'ї особи, яку визнано біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист в Україні, мають право з метою возз'єднання сім'ї в'їхати на територію України і бути визнаними біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, або отримати тимчасовий захист за відсутності умов, передбачених абзацами другим - четвертим частини першої статті 6 та абзацами другим і третім частини першої статті 25 цього Закону.

Таким чином, на підставі встановлених судом фактів, суд дійшов висновку, що рішення відповідача, оформлене наказом № 29 від 16.02.2015 року, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є протиправним, а тому підлягає скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 6-9, 11, 71, 86, 159-163 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 29 від 16.02.2015 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області оформити документи для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції - протягом 10 днів з дня проголошення постанови, а у разі застосування судом ч.3 ст.160 КАС України, - протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили у разі неподання апеляційної скарги у 10-денний строк з дня отримання копії постанови. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст постанови виготовлено 12.05.2015 року.

Суддя: В.В.Андрухів

.